Kekri
Kekri, myös keyri tai köyri, on perinteinen suomalainen syysjuhla, jonka juuret ovat eurooppalaisessa maatalouskulttuurissa. Sillä ei ole alkujaan ollut vakinaista kalenteriin sidottua ajankohtaa, vaan se määräytyi kulloisenkin vuoden syystoimien mukaan. Kekrin aika alkaa Mikkelinpäivästä ja jatkuu Pyhäinmiesten päivään (29. syyskuuta - lauantai, joka ajoittuu välille 31. lokakuuta - 6. marraskuuta).[1][2]
Sana kekri tarkoitti kansankielessä viimeiseksi jäämistä tai jonkin päättymistä, ja kekri merkitsi myös vuoden vaihtumista maatalousyhteisössä.[3] Sana esiintyy eräissä murteissa myös muodoissa köyri tai keyri.[4]
Mikael Agricolan mukaan Kekri olisi alkujaan ollut jumalolennon nimi. Hänen vuonna 1551 julkaisemassaan luettelossa suomalaisista jumalista sanottiin, että Kekri olisi lisännyt karjan kasvua eli hedelmällisyyttä:
Käkri se liseis Carjan casvon[5]
Nykyiset tutkijat eivät kuitenkaan pidä Agricolan käsitystä oikeana, vaan kekri on alkujaankin merkinnyt juhlaa, ei jumalaa.[6] Sanan etymologiaa ei kuitenkaan ole voitu selvittää. Sen on arveltu olevan samaa alkuperää kuin pieni­muotoisia pitoja tarkoittava sana kekkerit, mutta äänteellisistä syistä näiden sanojen rinnastusta ei pidetä uskottavana.[7]
Sanaa kekri on vaihtelevasti käytetty merkitsemään myös pyhäinpäivää, myöhään syksyllä kylvettyä ruista, aavetta, mörköä tai pelätiksi pukeutunutta ihmistä.[7] Kristfrid Gananderin teoksessa Mythologica fennica vuodelta 1789 selitettiin kekrin tarkoittavan toisaalta Agricolan mukaisesti karjaonnen edistäjää toisaalta satovuoden lopettajaisjuhlaa.[6]
Varhaisempina aikoina kekrillä ei ollut mitään tiettyä kalenteriin sidottua ajankohtaa, vaan sitä saatettiin samassakin kylässä viettää eri taloissa eri aikaan sen mukaan, milloin kukin oli saanut tärkeimmät syystyöt loppuun suoritetuksi.[2] Toisinaan sitä saatettiin viettää jo loppukesällä[2], tavallisimmin kuitenkin mikkelinpäivän ja pyhäinpäivän välisenä aikana. Esimerkiksi Kymenlaaksossa sitä vietettiin aikoinaan (ja vielä tänäkin päivänä) usein mikkelinpäivää seuraavana maanantaina.[2]
Viimeistään 1800-luvun alussa kekrin ajankohdaksi vakiintui nimen­omaan pyhäinpäivä.[2] Alkujaan sitä oli vietetty 1. marraskuuta, Ruotsissa ja Suomessa vuodesta 1772 lähtien kuitenkin marraskuun ensimmäisenä sunnuntaina (vuodesta 1955 lähtien lauantaina).[8] Toisinaan sanaa kekri onkin käytetty myös pyhäinpäivän nimityksenä.[2][7][9] Ainakin 1800-luvun lopulla saatettiin pyhäinpäivää nimittää pyhäkekriksi ja sitä seuraavaa viikkoa arkikekriksi.[10]
Kekri oli sadonkorjuun juhla ja karjamarkkinoiden aikaa, ja runsaalla ruoalla kestittäminen oli kekrinvietossa tärkeässä asemassa. Esimerkiksi kekripyörykät ovat lihapyöryköitä, joihin on laitettu sadonkorjuusta tulleita aineksia, kuten esimerkiksi punajuurta. Lammaspaisti oli toinen tyypillinen juhlaruoka, jota syömään kutsuttiin myös suvun vainajat.[3] Myöhempinä aikoina kekrin osuminen samaan ajankohtaan kirkolliseen pyhäinpäivän kanssa johti toisaalta siihen, että se alettiin käsittää myös vainajien muisto­juhlaksi[2][6][11], jollainen se kuitenkaan, vastoin nykyisin yleistä luuloa, ei alun perin ollut.[12]
Kekri kuuluu suomalaisten työnjuhlien piiriin. Se oli ilon juhla. Silloin laulettiin, leikittiin ja tanssittiin. Siitä muodostui 1800-luvulla myös palvelusväen läksiäisjuhla, jonka jälkeen heillä oli kaksi viikkoa vapaata ennen uuteen taloon siirtymistä.[2] Kekrinä alkoi palveluväen vapaaviikko. Kun talossa oli syöty, juotu ja juhlittu, saivat piiat ja rengit lähteä vierailemaan kotiseudulleen.[2]
Koska kekrin käsitettiin vanhastaan merkitsevän vuoden vaihtumista, liittyi siihen usein myös erilaisten enteiden kuulustelua ja tulevaisuuden ennustamista samaan tapaan kuin nykyisin uuteenvuoteen.[11]
Kekri muistutti usein saksalaisia karnevaaleja. Siihen liittyi myös tavallisimmin 12 päivää kestänyt jakoaika, jolloin ei yleensä tehty työtä enemmän kuin oli välttämätöntä.[2]
Kekrin toisena päivänä lähdettiin ”kekriä kiertämään”. Kylissä liikkui seurueita, joissa oli mukana kekripukeiksi tai kekrittäriksi naamioituneita hahmoja ja jotka halusivat taloista kestitystä. Kylän Kaisan paimentamana saattoi kulkueeseen kuulua myös Runsauden haltijatar, jonka iso rinta oli täynnä nännejä. Ilmeisesti merkittävin hahmo oli kekripukki, sarvekas ja pelottavan näköiseksi tarkoitettu olento. Kekripukki voitiin koota niin, että karhuntaljan tai vastaavan alla käveli kaksi miestä, kauhat sarvina, kirves kuonona ja pitkä varsiluuta häntänä. Olkia, turkkia ja naamareita käytettiin myös tässä rakennelmassa. Kylän Kaisaksi puettiin kylän pisin tai komein mies. Hän vartioi pukkia. Pukki vieraili usein myös nuutinpäivänä, jolloin sitä kutsuttiin nuuttipukiksi.
Kirkko ei hyväksynyt pakanalliseksi katsottua kekrin viettoa. Piispantarkastuksessa vuonna 1729 annettiin Rautalammilla papistolle kehotus, että ”heidän piti uskollisesti neuvoa Jumalan seurakuntaa luopumaan taikuudesta”. Useissa kirjaanpanoissa 1600- ja 1700-luvuilla oikeuden pöytäkirjat tietävät kertoa kekrilampaista, joita syötiin epäkristilliseen tapaan maanhaltijan kunniaksi. Rangaistusten pelossa perhe siirtyi esimerkiksi navettaan syömään kekrin juhla-ateriaa. Suomalaiset olivat tottuneet viettämään kekrijuhlaa, johon liittyi myös kiitos saadusta sadosta. Kielto oli niin ankara, että juhlatapa unohdettiin, samoin kuin vanhat laulut ja runot.[2]
Kekri-perinne alkoi hävitä teollistumisen ja kaupungistumisen myötä, ja monet kekriin liittyneet tavat ja perinteet ovat siirtyneet joulun ja nykyaikaisen uudenvuoden viettoon. Pisimpään perinne säilyi Itä-Suomessa.[2] Kekrin vietto on kuitenkin yleistymässä, muun muassa Talonpoikaiskulttuurisäätiö [13]on edistänyt kekrin viettoa ja kehittänyt uusia tapoja eri alueilla, maalla ja kaupungeissa vietettävään syksyiseen juhlaan. Talonpoikaiskulttuurisäätiö on tuottanut kouluille mittavan kekrin opetusmateriaalin[14], joka on maksutta käytettävissä. Säätiö järjestää myös lasten kekripipari- ja -askartelupajoja. Suomessa kekriä vietetään nykyään Kajaanissa polttamalla kekripukki, jonka paikalliset toimijat ovat rakentaneet. Kekripukin polttoon liittyy yleensä myös muuta ohjelmaa, esimerkiksi tanssiesitys, musiikkia jne.[15]
Talonpoikaiskulttuurisäätiö on myös vuonna 2013 julkaissut maailman ensimmäisen kekriaiheisen lasten seikkailukirjan Ahmattien yö[16], jonka on kirjoittanut Kreetta Onkeli ja kuvittanut Jussi Kaakinen. Kirjaa luetaan syksyllä 2016 helsinkiläisissä peruskouluissa, lukijana on näyttelijä Mari Rantasila.
Kekrillä on ollut Suomessa myös poliittista merkitystä, sillä toisen maailmansodan jälkeen Maalaisliitto omaksui sen omaksi juhlapäiväkseen. Valtakunnallista kekrijuhlaa Maalaisliitto vietti ensimmäisen kerran vuonna 1945, ja sitä alkoivat viettää myös puolueen paikallisjaostot. Kekrijuhliin sisältyi kansantanhuja ja pelimannimusiikkia sekä maaseutuun liittyvää koristelua. Nykyisin kekri poliittisena juhlana on jo pitkälti menettänyt merkityksensä.[17]
Citation error, replace with{{cite book| author = Aalto, Satu (toim.)| title = Suuri perinnekirja: Suomalaista juhlaperinnettä ennen ja nyt| location = Hämeenlinna| publisher = Karisto| year = 1999 m| id = ISBN 951-23-3963-3}} Citation error, replace with{{cite book| author = Karjalainen, Sirpa| title = Juhlan aika: Suomalaisia vuotuisperinteitä| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1994| id = ISBN 951-0-22920-2}} Citation error, replace with{{cite book| author = Nirkko, Juha (toim.)| title = Juhannus ajallaan: Juhlia vapusta kekriin| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2004| id = ISBN 951-746-587-4}} Citation error, replace with{{cite book| author = Vilkuna, Kustaa| title = Vuotuinen ajantieto: Vanhoista merkkipäivistä sekä kansanomaisesta talous- ja sääkalenterista enteineen| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2007| version = 24. painos (1. laitos 1950)| id = ISBN 951-1-12544-3}}
Herranen, Elina & Kaartinen, Maiju: Matkailu-, ravitsemus- ja talousalan opinnäytetyö, Kajaanin ammattikorkeakoulu. 2006. (PDF) -verkkojulkaisu, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Luokka:Suomalaiset juhlapäivät Luokka:Suomalainen kansanperinne