Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona, Panttipataljoona (, alkujaan SS Freiwilligen-Bataillon Nordost) oli vuosina 1941–1943 itärintamalla toiminut suomalaisista vapaaehtoisista koottu Saksan Waffen-SS:n joukkoyksikkö. Pataljoona oli osa SS-divisioona Wikingia (5. SS-Panzer-Division Wiking). Useat vapaaehtoisista toimivat jatkosodan päättymisen jälkeen saksalaisten Suomeen perustamassa vastarintaliikkeessä. Noin 1400 suomalaisesta Waffen-SS:n sotilaasta kaatui 256, katosi 14 ja haavoittui 686.[1][2]
Yksikkö tunnetaan professori Mauno Jokipiin yksiköstä kirjoittaman, runsaasti siteeratun teoksen mukaan suomeksi myös nimellä Panttipataljoona.[3]
Saksalainen everstiluutnantti Joseph Veltjens saapui marsalkka Hermann Göringin lähettämänä elokuussa 1940 Helsinkiin neuvottelemaan saksalaisten joukkojen kauttakulusta Suomen kautta Norjaan ja Saksan ja Suomen välisistä asekaupoista. Veltjensin vierailu osoitti, että Saksan poliittinen mielenkiinto Suomea kohtaan oli herännyt. Ajatus jääkärien perinteitä vaalivan suomalaisen vapaaehtoisjoukon lähettämisestä Saksaan heräsi miltei samanaikaisesti kuin Veltjensin neuvottelut suomalaisten kanssa alkoivat Helsingissä. Sen esitti ensimmäisenä sotatalouspäällikkö kenraalimajuri Leonard Grandell.[4]
SS-pataljoonalla Suomi halusi varmistaa Saksan diplomaattisen tuen Neuvostoliiton uhkaa vastaan. Suomi ei kuitenkaan suostunut jatkamaan pataljoonan toimintaa, kun kaksivuotinen sopimus päättyi huhtikuussa 1943.[5]
Historioitsija Jukka Tarkan mukaan suomalaiseen SS-pataljoonaan ilmoittautuneita eivät innoittaneet niinkään poliittiset tai ideologiset syyt, vaan pohjimmiltaan samat asiat kuin monia jääkäreitäkin neljännesvuosisata aikaisemmin: sotaromantiikka ja seikkailunhalu. Tätä kuvasti vahvasti se, että varsin suuri osa halukkaista lähtijöistä ei ollut vielä saavuttanut asevelvollisuusikää.[4]
Jokipiin mukaan viidennes hyväksytyistä oli arvoiltaan radikaaleja oikeistolaisia, jollaisia suomalaisista oli vain 6-8 %. Noin 40 % oli 16-19-vuotiaita. Suurin ikäluokka olivat vuonna 1922 syntyneet, jotka saattoivat lähteä suoraan ylioppilaskirjoitusten jälkeen.[5]
Viimeinen suomalaisista SS-upseereista, Brynolf Palmgren, sanoi lähteneensä Saksaan saadakseen laadukkaan sotilaskoulutuksen sekä sen, miten koko kansa koki talvisodan epäoikeudenmukaiseksi. SS-joukoista hän ei sanojensa mukaan tiennyt mitään ennestään. Palmgrenin mukaan keskitysleireistä ei lehdissä kerrottu, upseerioppilasryhmälle tosin kerrottiin juutalaisten voivan hyvin. SS-miehille tarjottiin propagandalehtiä, joiden vaikutuksen hän tajusi vasta Suomessa.[5]
Kansallisarkisto aloittaa selvityksen, osallistuiko Panttipataljoonan SS-divisioonan (Wiking) sotarikoksiin. Epäilykset heräsivät kirkkohistorioitsija André Swanströmin tutkimukseen päätyneestä suomalaisen SS-miehen kirjeestä, joka tuli Simon Wiesenthal -keskuksen tietoon. Kirjeessä sanotaan muun muassa: "Juutalaisten teloittamiseen riittää kehnompikin ampumataito kuin omaamamme". Wiesenthal-keskus otti yhteyttä presidentti Sauli Niinistöön, ja toukokuussa 2018 valtioneuvoston kanslia ilmoitti riippumattoman tutkimuksen aloittamisesta. Tutkimusaineistona ovat erityisesti SS-miesten päiväkirjat ja kirjeet.[2][6]
Pataljoona oli Suomen epävirallinen panos Saksan propagoimaan eurooppalaiseen ristiretkeen bolševismia vastaan, mihin pyrittiin saamaan edes yksi yksikkö tai joukkoyksikkö jokaisesta maasta, myös Saksan miehittämistä maista, ja pataljoona oli näin Suomen diplomaattinen ele Saksalle.[3]
Saksalaiset lähettivät maaliskuussa 1941 Suomeen asiaa hoitamaan SS-Standartenführer Dahmin, joka oli aiemmin värvännyt vapaaehtoisia SS:ään Hollannista ja Norjasta. Suomen ulkoministeriö halusi kuitenkin värväyksen tapahtuvan kotimaisin voimin ja oli jo kaksi päivää aiemmin määrännyt toimintaa organisoimaan – laivanvarustaja Ragnar Nordströmin kieltäydyttyä – entisen Etsivän keskuspoliisin päällikön Esko Riekin, joka sitten sopi järjestelyistä saksalaisten kanssa. Myös useat äärioikeistolaiset pienryhmät ja yksityishenkilöt tarjoutuivat oma-aloitteisesti auttamaan värväystoiminnassa. Välttääkseen kontrollin menettämisen ja varmistaakseen Saksan tuen Suomen ulkoministeriö ja Riekki taipuivat useissa periaatekysymyksissä – alkuaan molemmat vastustivat tiukasti muun muassa suomalaisten sijoittamista Wiking-divisioonaan, jossa he rinnastuisivat Saksan miehittämien maiden kansalaisiin. Riekki loi luotetuista miehistä värväysverkoston koko maahan. Keskuksena toimi helsinkiläinen peiteyritys Insinööritoimisto Ratas, jossa vapaaehtoiset tarkastettiin ja hyväksyttiin.[7] Toiminta hoidettiin julkisuudelta salassa, mutta valtiojohdon tieten kevään 1941 aikana. Lopuksi värvätyt toimitettiin Turkuun tai Vaasaan ja sieltä laivalla Saksaan.
Värvättäviin sovellettiin Waffen-SS:n yleisiä vaatimuksia, jotka vielä tuolloin olivat suhteellisen tiukkoja. Saksalaiset lääkärit tutkivat ehdokkaat. SS-mieheksi hyväksytyn tuli olla iältään 17—25-vuotias, paitsi sotapalveluksen suorittaneen päällystön jäsenen alle 40-vuotias. Hänen tuli olla naimaton, yli 170 cm pitkä ja arjalaista syntyperää. Ikävaatimuksesta huolimatta nuorin lähtijöistä oli 15-vuotias.[8] Monta miestä lähti väärennetyllä lupalapulla (jonka olisi pitänyt olla vanhempien kirjoittama) ja SS-vaatimusten mukainen ei-arjalainen tausta jäi tutkimatta.[9][10]
Hakemuksia saapui yhteensä noin 1900, joista suunnilleen kolmasosa Riekin määräämien värvääjien ja loput vapaaehtoisesti värväystoimintaan osallistuneiden muiden tahojen kautta. Valpon miehet karsivat epäsopivat ehdokkaat Rataksessa. Saksalaiset olivat toivoneet, että noin kaksi kolmasosaa suomalaisista vapaaehtoisista olisi aattellisia kansallissosialisteja, kuten Hollannista ja Norjasta värvätyissä vastaavissa vapaaehtoisyksiköissä oli ollut. Lisäksi mukaan toivottiin paljon suomenruotsalaisia, joita pidettiin rodullisesti puhtaimpina (ruotsalaiset yleensä määriteltiin germaaniseksi kansaksi, toisin kuin suomalaiset). Kumpikaan toive ei toteutunut. IKL:n ja kansallissosialististen pienryhmien kannattajat olivat kyllä hyväksyttyjen joukossa yliedustettuina, mutta silti selvänä vähemmistönä, sillä Riekki karsi tietoisesti ääriaineksia. Äärioikeistolaisten ryhmien jäseniä oli hyväksytyissä 20 prosenttia. Suurin osa valikoiduista, 79 prosenttia, kuului suojeluskuntaan. Motiiveikseen 85 prosenttia värvätyistä ilmoitti "isänmaallisuuden" ja 70 prosenttia "kommunismin vastaisuuden"[8] Ruotsinkielisten osuus ei ollut merkittävästi suurempi kuin osuus koko Suomen väestöstä. Täydennykset mukaan lukien pataljoonaan tuli lopulta 1408 miestä, joista viisi oli niin sanottuihin heimokansoihin kuuluneita.[7]
Helsinkiin perustettiin SS-Vapaaehtoistoimikunta, jonka puheenjohtajaksi tuli vuonna 1942 ulkoministeriön toivomuksesta Helsingin yliopiston rehtori, matemaatikko Rolf Nevanlinna.[11] Häntä ennen puheenjohtajana oli ollut Riekki. Syksystä 1942 alkaen toimikunnan sihteerinä ja toiminnanjohtajana oli kansanedustaja R. G. Kallia, varapuheenjohtajana pankinjohtaja P. H. Norrmén ja muina jäseninä professori Mauno Vannas, kansanedustaja Iisakki Nikkola, tekniikan tohtori Reino Castrén, eversti P. O. Ekholm, vuorineuvos Petter Forsström, AKS:n puheenjohtaja Vilho Helanen, diplomaatti Asko Ivalo, majuri Kalervo Kurkiala, eversti Lasse Leander, everstiluutnantti K. E. Levälahti, everstiluutnantti Carl Lindh, vapaaherratar Ruth Munck, kapteeni Osmo Niskanen, everstiluutnantti Ragnar Nordström, toimitusjohtaja Artturi Orelma, professori N. A. Osara, tohtori L. Arvi P. Poijärvi, pankinjohtaja E. J. Saarinen, eläinlääkintäeversti J. S. Talvitie, eversti M. V. Vihma, everstiluutnantti E. Haltiavuori, everstiluutnantti Hannes Anttila, maisteri Kalervo Tamminen, kapteeni B. S. Aaltonen, SS-Vapaaehtoistoimiston hoitaja Siiri Tuomola sekä johtaja Paavo Rautala.[12]
6. toukokuuta 1941 lähti Turusta ensimmäinen erä suomalaisia vapaaehtoisia, kaikkiaan 120 henkeä.[13] He saapuivat Danzigiin 8. toukokuuta 1941 SS Adlerilla. Heidät lastattiin junaan, joka kulki Stralsundin varusvaraston kautta Heubergin koulutuskeskukseen lähelle Sveitsin rajaa. Kaksi muuta erää teki saman matkan, neljäs matkusti kesäkuun alussa Vaasasta Stettiniin SS Bahia Lauralla ja viides taas Adlerilla Turusta Danzigiin, jossa se oli 7. kesäkuuta. Loppuerät vietiin koulutukseen Wieniin. Suomalainen Waffen-SS-pataljoona perustettiin Wienissä 15. kesäkuuta 1941. Sen nimi oli SS Freiwilligen-Bataillon ”Nordost”. Pataljoonaan kuului esikunta, kolme jalkaväkikomppaniaa ja raskas komppania. Pataljoonan komentajaksi määrättiin SS-Hauptsturmführer Hans Collani. Koulutusta jatkettiin Stralsundissa ja Groß Bornissa Itä-Pommerissa. Tässä nykyään Puolaan kuuluvassa Borne Sulinowossa suomalaiset antoivat myös henkilökohtaisen sotilasvalansa Saksaa diktatorisesti johtaneen kansallissosialistisen puolueen johtajalle Adolf Hitlerille 15. lokakuuta 1941.[14]
Joulukuun alussa 1941 pataljoona siirtyi rintamalla Vinnytsjaan Ukrainaan ja kohti Stalinoa (nyk. Donetsk), jossa se alistettiin Waffen-SS-divisioona Wikingille. Toukokuussa 1942 pataljoona sai nimen III/Nordland, kolmas pataljoona Nordlandin rykmentissä. Kesällä 1942 se oli valloittamassa Länsi-Kaukasiaa tarkoituksena päästä Groznyihin. Lokakuussa 1942 se valtasi kukkulan numero 701 Malgobekin laitamilla SS-Untersturmführer Tauno Pohjanlehdon johdolla raskain tappioin.
Pataljoona menetti yhteensä 255 miestä kaatuneina, 686 haavoittuneina ja 14 kadonneina.[15]
Sittemmin kenraaliksi kohonnut Adolf Ehrnrooth arvioi suomalaisia SS-miehiä jatkosodassa siten, että nämä olivat kyllä hyvää sotilasainesta, mutta valiosotilaan maine aiheutti näille usein ylenmääräistä näyttämisen tarvetta, joka johti turhaan riskinottoon. SS-valtakunnanjohtaja Heinrich Himmler puolestaan kiitti suomalaispataljoonan miehiä sanomalla
Professori Heikki A. Reenpää kertoo kirjassaan Pojanpoika että keväällä 1942 Suomeen palasi joitain Ukrainassa taistelleita suomalaisia SS-miehiä. Reenpään mainitsee että kävi tällöin yksikössään yksityisen keskustelun vänrikin kanssa joka kertoi nähneensä juutalaisten joukkoteloituksia ja kylien tuhoamisia asukkaat elävänä polttaen rakennusten mukana.[16] Sotilaspastori Ensio Pihkalan päiväkirja vuodelta 1941 sisältää suorasukaisia arvioita SS-joukkojen toiminnasta. Hän totesi suomalaisten ihmettelevän, miksi he olivat sotilasyksikön sijasta ”joutuneet rosvojen ja murhamiesten joukkoon”. Pihkala kuvaili tarkasti esimerkiksi saksalaisten kostotoimia Wiking-divisioonan Westland-rykmentin komentaja Hilmar Wäckerlen kuoltua sala-ampujan luotiin. Lvivissä Pihkala joutui todistamaan Neuvostoliiton salaisen poliisin GPU:n vankilan puhdistusta tuhansista ruumiista. Saksalaiset pakottivat paikallisia juutalaisia likaiseen työhön. [Juutalaiset] ”tiesivät varmasti tulevansa ammutuiksi lähitunteina. Kauhea paikka”, Pihkala kirjoitti.[17]
Berliiniin perustettiin suomalaisen pataljoonan asioita hoitamaan erityinen yhdystoimisto, aluksi Suomen Berliinin-lähetystön yhteyteen. Sen ensimmäiseksi hoitajaksi lähetettiin heinäkuussa 1941 rintamalla lievästi haavoittunut Unto Boman (myöh. Parvilahti). Kesällä 1942 toimisto erkani lähetystöstä ja sai nimen Verbindungstelle des Finnischen Freiwilligen-Bataillons der Waffen-SS. Huhtikuussa 1943, kolme kuukautta ennen suomalaispataljoonan lopettamista, toimisto yhdistettiin SS-Hauptamtiin ja sen päälliköksi määrättiin suomalainen luutnantti Kim Lindberg. Toimistoa ei lakkautettu pataljoonan kotiin lähettämisen yhteydessä, vaan se jatkoi Saksassa yhä esimerkiksi haavoittuneina sairaalahoidossa olevien suomalaisten SS-miesten asioiden hoitamista. Helsingin vapaaehtoistoimikunta kehotti ajamaan toiminnan vähitellen alas syksyn 1943 aikana ja lopetti yhteydet toimistoon helmikuussa 1944. Muun muassa Boman jäi vielä senkin jälkeen Berliiniin ja suomalaisten asioita hoitanut toimisto toimi SS-järjestön osastona nimellä SS-Leitstelle Finnland ainakin saman vuoden syksyyn asti, jolloin jäljellä ollut henkilökunta siirtyi Norjaan.[18]
Toisin kuin suomalaispataljoonassa yleensä, yhteystoimistossa äärioikeistolaiset henkilöt olivat hallitsevassa asemassa, ja sitä on sanottu pataljoonan "kansallissosialistisimmaksi osaksi".[19]
Waffen-SS:ään palvelukseen lähteneet suomalaiset vapautettiin palveluksen ajaksi asevelvollisuuteen kuuluvan palveluksen suorittamisesta.
Suomalaisvapaaehtoisten asioita ei hoitanut puolustusministeriö vaan ulkoasiainministeriö.
Keväällä 1943 pataljoona irrotettiin SS-divisioona Wikingistä ja kuljetettiin Saksaan, josta se rahdattiin loman jälkeen Tallinnaan ja Hankoon kuljetusalus SS Warthella. Hangossa pidettiin vastaanottokatselmus 2. kesäkuuta 1943. Tämän jälkeen pataljoona siirtyi junakuljetuksin Tampereelle, jossa järjestettiin seuraavana päivänä paraati Pyynikin urheilukentällä. Presidentti Risto Ryti ja puolustusvoimien ylipäällikkö marsalkka Gustaf Mannerheim eivät osallistuneet tilaisuuteen, jolloin korkea-arvoisin suomalainen paikalla ollut sotilashenkilö oli kotijoukkojen komentaja kenraaliluutnantti Lauri Malmberg. Paraatijoukkoja komensi saksalainen SS-Obersturmbahnführer Hans Collani ja juhlapuheen piti Helsingin yliopiston rehtori, SS-vapaaehtoistoimikunnan puheenjohtaja Rolf Nevanlinna. Pataljoonan oma sotilaspastori Kalervo Kurkiala piti kenttäjumalanpalveluksen, mikä oli täysin poikkeuksellista virallisesti ateistisessa SS-järjestössä. Osa paraatiin kuuluneista juhlallisuuksista pidettiin Tampereen työväentalossa.[20]
SS-pataljoonan olemassaolo oli vuoden 1943 aikana muodostunut Suomen poliittiselle ja sotilaalliselle johdolle niin araksi asiaksi, että kaikki sitä koskeva lehtikirjoittelu oli kesäkuun 1943 alussa määrätty Päämajan sensuuritoimiston tarkastettavaksi. Niinpä tiedotusvälineet eivät saaneet Tampereen juhlallisuuksista kertoessaan selostaa juhlapuheita, julkaista SS-miesten haastatteluja eivätkä millään tavoin puuttua Suomen sisä- ja ulkopolitiikkaan. Pääsääntöisesti määräyksiä noudatettiinkin.[20]
Pataljoona lakkautettiin 11. heinäkuuta 1943, ja miehet siirrettiin vapaaehtoisesti jääviä lukuun ottamatta Suomen armeijan eri joukko-osastoihin.[20]
Toukokuusta 1942 alkaen Insinööritoimisto Ratas palasi normaaliin liiketoimintaansa, ja sen jälkeen pataljoonaan kuuluneiden asioita hoiti Helsingissä maaliskuuhun 1944 asti SS-Vapaaehtoistoimisto.[21] Lisäksi marraskuussa 1942 perustettiin suomalaisten SS-vapaaehtoisten omaksi asevelijärjestöksi SS-Aseveljet ry, jonka puheenjohtajana toimi everstiluutnantti Kalervo Kurkiala. Yhdistys lakkautettiin syyskuussa 1944 Moskovan välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla fasistisena järjestönä.[22] Se oli helmikuusta 1944 alkaen hoitanut myös lopetetun vapaaehtoistoimiston tehtäviä.[21]
Lapin sodan sytyttyä Mannerheim antoi käskyn, jonka mukaan ne entiset SS-miehet, jotka omantunnon syistä kieltäytyisivät taistelemaan saksalaisia vastaan, tulisi vaivihkaa lähettää pois rintamalta ilman syytteitä. Vain harva kuitenkin käytti tätä oikeutta poisjäämiseen ja useat entisistä SS-vapaaehtoisista osallistuivat myös Lapin sotaan.[23]
Saksalaiset puolestaan valmistautuivat muodostamaan joukko-osaston heidän puolelleen loikkaavista suomalaisista. Syyskuun 1944 alussa tällaiset osastot päätettiin perustaa sekä Lapissa toimineeseen SS-vuoristodivisioona Nordiin että myöskin Heeresgruppe Nordiin (joka oli osa wehrmachtia eikä SS:ää). Saksassa ollut SS-kapteeni Jouko Itälä komennettiin lokakuun alussa aloittamaan suomalaisten värväys vuoristodivisioona Nordiin Rovaniemellä. Hän sai Suomesta, Saksasta ja vangeiksi jääneiden suomalaisten sotavankileiriltä Norjasta värvätyksi yhteensä vain 68 suomalaista, vajaan komppanian verran. Näistä puolet oli viimeiseen ryhmään kuuluneita, jotka ilmoittautuivat lähinnä nälän ajamina.[24] Talvella 1944–1945 osaston ryhmänjohtajiksi koulutettiin joukko saksalaisten puolella olleita suomalaisia SS-miehiä. Koulutus tapahtui Norjassa Nordlandin ja Tromssan läänin rajalla Kongsvikenin tukikohdassa. Kun vapaaehtoisia suomalaisjoukkoja ei ilmaantunut, siirrettiin helmikuussa 1945 SS-ryhmänjohtajat Heringsdorfiin Pohjois-Saksaan koulutettavaksi tiedustelutehtäviin.[10] Koulutuksesta vastasi Valtion pääturvallisuusvirasto RSHA:n Suomen tiedustelun erikoisosasto Sonderkommando Nord. Ainakin kymmenen SS-miestä koulutettiin tiedustelutehtäviin.[9] Myöhemmin keväällä perustettiin Neustrelitziin majuri Otto Skorzenyn Jagdregiment 1-rykmenttiin kolmenkymmenen suomalaisen SS-miehen joukko-osasto. Tarkoitus oli kouluttaa heidät aseellisiin erikoistehtäviin, mutta miesten koulutusta ei ehditty aloittamaan kun sota jo päättyi.[10]
Jatkosodassa ja Lapin sodassa kaatui 113 SS-miestä.[20]
Nurnbergin kansainvälisen tribunaalin tunnustetun valtion vastuiden henkilökohtaistamista koskevassa tuomiossa, koko SS, mukaan lukien Waffen- SS todettiin rikollisorganisaatioksi, eräin tuomiosta ilmi käyvin poikkeuksin. Tuomio teki siten mahdolliseksi SS:n henkilöjäsenten rankaisemisen yksilöinä sotarikoksista.[25]
Sodan jälkeen monet entiset SS-miehet joutuivat punaisen Valpon kuulusteluihin ja monet menettivät myös työnsä esimerkiksi puolustusvoimissa. Joillekin Lapin sodan aikana saksalaisten puolella palvelleille ja Suomeen palanneille SS-miehille langetettiin maanpetostuomioita. Sen sijaan yleistä rangaistusta suomalaisille SS-miehille ei annettu, päinvastoin kuin useissa muissa maissa. Esimerkiksi Tanskassa tuomittiin vankeuteen yli 3600 SS-miestä.[20]
Maanpetoksesta tuomittu Lauri Törni pakeni Yhdysvaltoihin ja aloitti siellä sotilasuran uudestaan. Törni oli ollut Saksan tiedustelupalvelun erikoiskoulutuksessa Saksassa Lapin sodan aikana. Hänen oli tarkoitus toimia saksalaisten Suomeen masinoiman vastarintaorganisaation kouluttajana.[26] Unto Parvilahti palasi Berliinistä Suomeen juuri ennen jatkosodan päättymistä syyskuun alussa 1944, ja heti tämän jälkeen Valpo pidätti hänet epäiltynä maanpetoksesta. Epäilyt eivät riittäneet syytteen nostamiseen, mutta hän joutui jäämään turvasäilöön. Parvilahti luovutettiin keväällä 1945 yhtenä ns. Leinon vangeista valvontakomissiolle, joka toimitti hänet tuomittavaksi Neuvostoliittoon. Jouduttuaan viettämään siellä yhdeksän vuotta vankileirillä hän palasi Suomeen joulukuussa 1954, ja myöhemmin hän muutti Espanjaan, jossa hän vietti loppuelämänsä.[27]
Suomalaiset veteraanit perustivat yhä toimivan järjestön Veljesapu, jossa oli vuonna 2011 muutamia kymmeniä jäseniä.[3] Kesäkuussa 2018, jolloin tuli kuluneeksi 75 vuotta SS-pataljoonan kotiuttamisesta, suomalaisia SS-miehiä oli järjestön mukaan elossa 12.[28]
Juutalaisia vastaan tehtyjen rikosten tutkimiseen keskittynyt Simon Wiesenthal -keskus lähetti talvella 2018 presidentti Sauli Niinistölle kirjeitse pyynnön siitä, että suomalaisten SS-miesten mahdollinen osallistuminen juutalaisten surmaamiseen itärintamalla vuosina 1941–1943 selvitettäisiin virallisesti. Raskauttavana todisteena suomalaisia vastaan pidettiin kirjettä, jonka SS-mies, alikersantti Olavi Karpalo oli lähettänyt heinäkuussa 1941 SS-joukkojen yhdysupseerille, sotilaspastori Ensio Pihkalalle. Kirjeessä Karpalo, joka oli osallistunut 1930-luvun lopulla Espanjan sisällissotaan Francon armeijan riveissä, oli harmitellut sitä, että hän joutui tovereineen käyttämään taitojaan juutalaisten ampumiseen, vaikka "juutalaisten teloittamiseen riittää kehnompikin ampumataito kuin omaamamme". Tutkijoiden mukaan Karpalo ei olisi kirjoittanut näin, ellei hän todella olisi henkilökohtaisesti ampunut juutalaisia. Mauno Jokipiin mukaan suomalaiset eivät osallistuneet julmuuksien toimeenpanoon, mutta osa heistä joutui saksalaisten suorittamien joukkoteloitusten silminnäkijöiksi. Valtioneuvoston kanslia päätti keväällä 2018 tilata Kansallisarkistolta selvityksen, jonka on tarkoitus valmistua vuoden 2018 loppuun mennessä.[29]
Leo Heikurainen, metsätieteilijä ja Helsingin yliopiston suometsätieteen professori Jouko Itälä, talousneuvos ja Oy Sanitol Ab:n toimitusjohtaja Esko Karvinen, Jyväskylän yliopiston liikuntafysiologian professori ja vararehtori Rolf Labbart, näyttelijä ja laulaja Karl-Erik Ladau, varatuomari ja vakuutusyhtiö Varman toimitusjohtaja Sakari Lappi-Seppälä, tiedottaja Niilo Lauttamus, kirjailija Pekka Malinen, suurlähettiläs ja ministeri Lasse Nevanlinna, professori, diplomi-insinööri ja Imatran Voima Oy:n kehitysjohtaja Totti Noisniemi, taiteilija ja kuvittaja Pekka Nummi , lääkäri, professori Olli Partanen, kiekonheittäjä, EM-kilpailujen pronssimitalisti 1950 Unto Parvilahti, valokuvaaja ja liikemies Claes Purjo, Keskinäinen vakuutusyhtiö Aarni-Liikenteen ja Yksityisyrittäjäin vakuutusyhtiön toimitusjohtaja Pekka Soila, Helsingin yliopiston röntgendiagnostiikan professori Sulo Suorttanen, kansanedustaja ja ministeri Jukka Tyrkkö, toimittaja ja sotakirjailija Lauri Törni, Vietnamin sodassa Yhdysvaltain palveluksessa vuonna 1965 kadonnut Mannerheim-ristin ritari Paavo Vierto, mäkihypyn maailmanmestari
Jatkosota: Kronikka, Atena Kustannus, 1991, ISBN 951-20-3661-4 Citation error, replace with{{cite book| author = Mauno Jokipii| title = Hitlerin Saksa ja sen vapaaehtoisliikkeet: Waffen-SS:n suomalaispataljoona vertailtavana| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2002| isbn = 951-746-335-9}} Citation error, replace with{{cite book| author = Mauno Jokipii| title = Panttipataljoona: suomalaisen SS-pataljoonan historia| location = Helsinki| publisher = Veljesapu| year = 2000| version = 4. painos| isbn = 952-90-7363-1}} Citation error, replace with{{cite book| author = Niilo Lappalainen| title = Aselevon jälkeen| publisher = WSOY| year = 1997| isbn = 951-0-21813-8}} Citation error, replace with{{cite book| author = Hans Metzger| title = Kolmannen valtakunnan edustajana talvisodan Suomessa| publisher = Otava| year = 1984| isbn = 951-1-08011-3}} Citation error, replace with{{cite book| author = Unto Parvilahti| title = Terekille ja takaisin: suomalaisen vapaaehtoisjoukon vaiheita Saksan itärintamalla 1941-43| publisher = Otava| year = 1958}} Seppo Posio: Turun Sanomat (vanhentunut linkki Citation error, replace with{{cite book| author = Heikki A. Reenpää| title = Pojanpoika| publisher = Otava| year = 1998| isbn = 9511137972}} Citation error, replace with{{cite book| author = Jouni Suistola| title = Suomalaiset Waffen-SS:n palveluksessa| publisher = Ajatus Kirjat| year = 2008| version = teoksessa Stein, George H.: Waffen SS Hitlerin eliittikaarti sodassa 1939-1945| isbn = 978-951-20-7807-3}} Jukka Tarkka ja Allan Tiitta: Itsenäinen Suomi: seitsemän vuosikymmentä kansakunnan elämästä, s. 143. Helsinki: Otava, 1987. Check date values in: |accessdate= (help)
Veikko Elo: Pantin lunastajat, 1993 2. p. Apali, 2006 ISBN 978-952-5026-53-5 Niilo Lappalainen: Panssarieverstin kuolema ja muita muistelmia sotavuosilta, WSOY, 1995 ISBN 951-0-20329-7 Sakari Lappi-Seppälä: Haudat Dnjeprin varrella. SS-miehen päiväkirjan lehtiä. Aa 1945. David Littlejohn: Foreign Legions of the Third Reich, vol 4, 1987 Peter Abbot & Nigel Thomas: Germany's Eastern Front Allies 1941–45, 1989 Richard Landwehr: Siegrunen, issues #14, 34 and 43 Kari Kuusela & Olli Wikberg: Wikingin suomalaiset, Wiking-divisioona oy, 1996 ISBN 951-97506-0-6 Paul Carell: Marssi Venäjälle: Barbarossa-suunnitelma, Gummerus, 1964 Näköispainos: Gummerus, 2003 ISBN 951-20-6479-0 Citation error, replace with{{cite book| author = André Swanström| title = Hakaristin ritarit| publisher = Atena| year = 2018| isbn = 978-952-300-449-8}}
Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. Olli Wikberg, Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. Markku Huusko: , Uusi Suomi, 13.10.2016.
* Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit