Työttömyys
Työttömyys tarkoittaa kansantaloustieteessä ilmiötä, jossa osa työvoimasta on vailla työtä.[1] Perinteisesti työttömyydellä tarkoitetaan nimenomaan ansiotyön puutetta. Se kuka kulloinkin lasketaan työttömäksi tai työlliseksi tai ylipäätään työvoimaan kuuluvaksi ei ole täysin yksiselitteistä vaan vaatii käytännössä valintojen tekemistä ja poikkeaa usein tilastoijien välillä.
Maatalousyhteiskunnassa työttömyyttä ei tunnettu. Työttömyys on nykyisen länsimaisen teollisuusyhteiskunnan piirre. Työttömyyden keskeisimmiksi haitoiksi koetaan tyypillisesti elintason lasku, työn mukanaan tuomien ihmissuhteiden ja sosiaalisen aseman menetys sekä taloudellisen ja sosiaalisen turvattomuuden tunteen lisääntyminen. Monet työttömät kokevat myös ahdistavaksi sen, että osa ihmisisistä suhtautuu työttömiin avoimen halveksivasti. Lisäksi monet ihmiset pitävät työstään, joten he menettävät työttömyyden mukana myös työn tuoman tyydytyksen. Myös stressi voi lisääntyä johtuen tarjolla olevien työmahdollisuuksien vähäisyydestä ja työhakemuksiin saatujen kielteisten vastausten lannistavasta vaikutuksesta. Elintason laskiessa myös palkattoman pakollisen kotityön osuus voi lisääntyä huomattavasti.
Modernin taloustieteen mukaan yhteiskunnassa on pyrittävä siihen, että osa ihmisistä on työttömänä, jotta palkat eivät lähtisi nousemaan kiihdyttäen inflaatiota. Tätä kutsutaan "luonnolliseksi työttömyysasteeksi" (natural rate of unemployment). Yhdysvalloissa tällaisena luonnollisena työttömyysasteena, on pidetty noin kuutta prosenttia[2]. Neuvostoliitossa työttömyys kyettiin pudottamaan käytännössä nollaan, koska palkat eivät määräytyneet markkinoilla.
Työttömyys on merkittävimpiä köyhyyden riskitekijöitä. Työttömille maksetaan Suomessa työttömyysturvaa kattamaan perustoimeentuloa ja mahdollistamaan henkilön pysyminen työmarkkinoilla. Kansantalouden kannalta työttömyyden yleistyminen aiheuttaa tuotannon laskua ja sosiaaliturvamenojen kasvua.
Tulevaisuudesta on spekuloitu sellaista kuvaa, että työttömyydestä tulee entistä yleisempää. Teknologian, automaation ja robotiikan myötä 35 prosenttia nykyisistä työpaikoista on uhattuina.[3]
Suomessa on kaksi viranomaista, jotka tuottavat tilastoa työttömien määrästä: työ- ja elinkeinoministeriö tuottaa työnvälitystilastoa ja tilastokeskus tekee haastatteluihin perustuvaa työvoimatutkimusta. Näiden antamat luvut ovat erisuuruisia, koska työttömyys määritellään niissä eri tavoin. Työnvälitystilastossa näkyy kaikkien työ- ja elinkeinohallinnon työvoimarekisteriin työttömäksi kirjatut työnhakijat sekä lomautetut.[4] Tilastokeskuksen tutkimuksissa taas työttömäksi luokitellaan vain ne työttömät, jotka ovat etsineet töitä edeltävänä neljänä viikkona sekä voivat vastaanottaa työtä kahden viikon sisällä. [5]
Työttömyyttä mitataan tavallisesti työttömyysasteella[6], joka on työttömien osuus työvoimasta. Virallinen työttömyysaste[7] lasketaan 15-74-vuotiaiden työttömien prosenttiosuutena saman ikäisestä työvoimasta. Toinen yleinen mittari on työllisyysaste, joka on 15–64-vuotiaiden työllisten osuus samanikäisestä väestöstä. Työvoimaosuus on taas 15–74-vuotiaista työvoimaan kuuluvien osuus. Nämä mittarit kuvaavat työllisyystilannetta eri näkökulmista. Työllisyysaste on toisinaan huono, koska se ei ota huomioon esimerkiksi eläkeläisten, kotiäitien, opiskelijoiden, asevelvollisten ja vankilassa olevien osuutta. Näillä on merkitystä erityisesti maiden välisessä vertailussa.
Työttömyyden tarkastelussa on otettava huomioon kausivaihtelu. Sitä aiheutuu sekä työn tarjonnan sekä kysynnän vaihtelusta vuodenaikojen mukaan. Syynä kausivaihtelulle on muun muassa koulujen päättymis- ja alkamisajat, jotka vaikuttavat työnhakijoiden määrään. Toisaalta kysynnän muutokset aiheuttavat kausityöttömyyttä. Tämän vuoksi työttömyyttä tarkastellaan vuosimuutoksina tai kausitasoitettuna.
Tilastoitu työttömyys ei ota huomioon niin kutsuttua harmaata työvoimaa, joka työskentelee tilastoidun työn ulkopuolella. 1980-luvulta alkaen on esitetty arvioita, että esimerkiksi Yhdysvalloissa työskentelee kymmenen miljoonaa niin sanottua laitonta työntekijää. Myöskään rikollisen toiminnan työvaikutus ei näy tilastoissa.
Kausityöttömyys johtuu työvoiman kysynnän vaihtelusta vuodenaikojen mukaan. Esimerkiksi rakennusalalla kysyntä on kesällä suurempaa kuin talvella. Toisaalta puunkorjuussa haittaa kelirikkoaika ja Lapin matkailusesonki taas ajoittuu talveen.
Suhdannetyöttömyys on työttömyyden yleistymistä matalasuhdanteen aikaan työn kysynnän vähennyttyä.
Kitkatyöttömyys tarkoittaa aikaa, joka menee uuden työn etsimiseen esimerkiksi opiskelun päättämisen tai työpaikan vaihdon yhteydessä.
Rakennetyöttömyys seuraa talouden rakenteen muutoksesta, joka ohjaa työn kysyntää uusille aloille. Työn tarjonta ei usein mukaudu kysynnän muutoksiin riittävän nopeasti, mikä aiheuttaa työttömyyttä. Rakenteellisen työttömyyden synonyymina käytetään myös luonnollista työttömyysastetta tai ns. NAIRU-astetta. NAIRU tarkoittaa työttömyysasteen tasoa, jonka alittaminen kiihdyttää inflaatiota. Taustalla on käsitys, että työttömyyden laskiessa alle rakennetyöttömyyden tason talous on ylikuumentuneessa tilassa, jossa myös hinnat nousevat nopeasti.[8]
Työttömyyttä voidaan pitää rakenteellisena, jos se ei vähene vaikka joillain aloilla vallitsee samalla työvoimapula. Rakenteellisen työttömyyden yhtenä syynä pidetään sitä, että työelämän vaatimukset ovat kasvaneet eikä työttömien osaaminen enää riitä tarjolla oleviin tehtäviin.[9] Tyypillisesti empiirinen tutkimus pyrkiikin arvioimaan rakennetyöttömyyttä erilaisilla regressiomalleilla, joissa inflaation muutoksia selitetään työttömyysasteella. Toinen tutkimustraditio pyrkii myös huomioimaan palkanmuodostukseen vaikuttavat ammattiliitot ja hyödykemarkkinoiden epätäydellisen kilpailun. Rakennetyöttömyyden tasoa arvioitaessa ongelmana on, ettei todellista rakennetyöttömyyden tasoa voida havaita, ja lisäksi taso on mitä ilmeisimmin ajassa muuttuva. Ilman teoreettista mallinnusta voidaan väittää, että rakenteellisella työttömyysasteella on yhteys pitkäaikaistyöttömien määrään.[8]
1900-luvun alkupuolella vaikuttanut brittiläinen ekonomisti William Beveridge esitti täystyöllisyyden vallitsevan kolmen prosentin työttömyyden tasolla. Sittemmin on esitetty lukuja 2–7% väliltä maasta ja ajankohdasta riippuen. Näin matalaa työttömyyttä pidetään toisinaan työttömyyden "luonnollisena" tasona, toisin sanoen kitkatyöttömyytenä ja muuna väliaikaisena, vaihtuvana työttömyytenä. On esitetty, että työttömyyden aleneminen luonnollista työttömyysastetta alemmaksi johtaa inflaatioon.
Termi massatyöttömyys otettiin käyttöön 1930-luvun laman aikana, jolloin ensi kertaa oli esimerkiksi Saksassa yli viisi miljoonaa työtöntä. Vuonna 2005 Saksassa muutettiin työttömyyden määritelmää (mm. työllisyyskoulutuksessa olevat lasketaan nyt työttömiksi) siten, että työttömien määrä nousi viiden miljoonan ihmisen tasolle. Saksassa työttömyys on kuitenkin merkittävästi pienempi ongelma nyt, koska saksalaisia on enemmän ja kansantalous on paljon suurempi kuin 1930-luvulla.
Teknologinen työttömyys tarkoittaa työttömyyttä, joka aiheutuu teknologian korvatessa ihmistyötä. Ilmiö vaikuttaa sekä yksittäisten työpaikkojen että koko yhteiskunnan tasolla. Sen vaikutus yhteiskuntaan on kiistanalainen aihe. Perinteisen taloustieteen edustajat väittävät, että kokonaisuutta tarkastellen koneen korvaama ihminen voi aina siirtyä jonkin muun tekemättömän työn pariin, tai tehdä töitä tuon koneen huollon, ylläpidon ja kehittämisen parissa. Teknologian oletetaan siis luovan työpaikkoja viemiensä tilalle. Kritiikki puolestaan liittyy muun muassa ajatukseen siitä, että teknologian tarkoitus on vapauttaa ihminen työstä eikä vain palvella taloudellisen edun tavoittelua; sen ei nimenomaan tulekaan synnyttää työpaikkoja, vaan hävittää niitä. Työpaikkojen häviäminen positiivisena asiana ei sovi totuttuun talouden paradigmaan, jossa ihmisten on voitava tehdä töitä ansaitakseen palkkansa, jotta he voivat toimia kuluttajina ylläpitäen rahan kiertoa, ja siten pitää talouden pyörimässä. Työn hävittäminen kuitenkin täyttää tuottavuusmallin mukaisen tehokkuuden määritelmän, koska työ on panos.[10][11]
Vähintään vuoden jatkunutta työttömyyttä kutsutaan pitkäaikaistyöttömyydeksi. Pitkäaikaistyöttömien määrä kolminkertaistui vuosina 2009-2016. Pitkäaikaistyöttömien osuus nousi suuremmaksi kuin koskaan aiemmin vuonna 2016, jolloin 36 prosenttia työttömistä oli ollut vähintään vuoden työttömänä[12]. Pitkäaikaistyöttömiä oli vuonna 2016 noin 125 000[13] eli lähes viisi prosenttia työvoimasta[14].
Pitkäaikaistyöttömillä on usein heikko toimintakyky[15] ja pitkäaikaistyöttömyys on yleisintä pitkäaikaissairaiden ja työkyvyttömien[16] työnhakijoiden keskuudessa. Pitkäaikaistyöttömyyden riski kasvaa melko tasaisesti 20 ikävuoden jälkeen poikkeuksena ikävuodet 30-44, jona aikana riski ei muutu[17]. Yli 50-vuotiaiden työttömyys kestää keskimäärin 1,5 vuotta[18].
Nuorisotyöttömyydellä tarkoitetaan yleensä 15-24-vuotiaiden työttömyyttä [18]. Osa nuorisotyöttömyydestä on luontaista kitkatyöttömyyttä, koska nuoria valmistuu paljon työmarkkinoille. Nuorisotyöttömyys on yleistä Euroopassa. Nuorisotyöttömyyttä pidetään vakavana ongelmana, jos nuori ei pääse lainkaan työelämän alkuun. Elinikäisen syrjäytymisen riskiä pidetään tällöin korkeana.
Piilotyöttömyydellä tarkoitetaan sellaista työttömyyttä, joka ei näy tilastoissa. Tilastokeskuksen määritelmän mukaan piilotyötön on kahden viikon kuluessa työhön käytettävissä oleva ansiotyötä haluava henkilö, mutta joka ei ole hakenut työtä viimeisten neljän viikon aikana.
Piilotyöttömiä ovat esimerkiksi ihmiset, jotka ovat jääneet kotiin hoitamaan lapsiaan siksi, että heidän alansa työllisyystilanne on niin huono. Piilotyöttömiä ovat myös ihmiset, jotka ovat alkaneet opiskella uutta alaa, koska heidän oman alansa työllisyystilanne on niin huono. Piilotyöttömiä ovat myös sellaiset työttömät työnhakijat, jotka osallistuvat työvoimaviranomaisen osoittamaan palkattomaan työhön. Myös työttömyyseläkkeellä olevat ovat piilotyöttömiä. Moni on piilotyöttömänä lannistuttuaan byrokratrian rattaissa, kun esimerkiksi oman alan töitä ei vain löydy.
Piilotyöttömyyteen vaikuttavat myös heikko suhdannetilanne ja rakennemuutos. Talouden rakennemuutoksen takia työpaikat eivät enää ole samoilla aloilla kuin ennen.
Piilotyöttömyys on kasvanut vuosien 2012-2015 aikana melkein koko ajan. 2014 marraskuussa piilotyöttömiä oli 156 000.[19]
Valetyöttömyydellä voidaan viitata esimerkiksi työkyvyttömiin henkilöihin, jotka tilastoidaan työvoimatoimistoissa työttömiksi työnhakijoiksi. Osa työkyvyttömistä ihmisistä rekisteröidään työttömiksi työnhakijoiksi sen vuoksi, että vakuutustyhtiöt ovat kieltäytyneet myöntämästä heille työttömyyseläkettä. Joka kymmenes työtön on niin huonossa kunnossa, ettei kykene tekemään edes satunnaista osa-aikatyötä[20].
Vapaaehtoinen työttömyys on käsite, jolla viitataan työttömiin, jotka eivät etsi töitä, koska pitävät työttömyyttä työntekoa parempana vaihtoehtona tai kokevat heidän saavutettavissaan olevien työpaikkojen työolot kohtuuttoman raskaiksi tai palkkauksen kohtuuttoman huonoksi. Muuta työttömyyttä kutsutaan vastentahtoiseksi.
YK:n Ihmisoikeusjulistuksen mukaan jokaisella on oikeus työhön ja työstä saatuun kohtuulliseen palkkaan, joka takaa työntekijälle ja hänen perheelleen ihmisarvon mukaisen toimeentulon[21]. Ihmisoikeuksien julistuksen noudattamatta jättämisestä ei seuraa sanktioita, mutta Suomen valtio pyrkii siitä huolimatta järjestämään väliaikaista palkkatuettua työtä pienelle osalle työttömistä työnhakijoista aktiivisen työvoimapolitiikan avulla.
Ennen ajateltiin, että riittävän voimakas talouskasvu lisäisi työvoiman kysyntää niin paljon, että joukkotyöttömyys poistuisi. Suomessa 1990-luvun nousukausi ei kuitenkaan laskenut työttömyyttä odotetusti. Syynä tähän pidetään muun muassa töissä olleiden tuottavuuden kasvua, joka osaltaan vähensi uuden työvoiman tarvetta, sekä myös työn kysynnän siirtymistä uusille aloille.
Työttömien osaamisen lisäämisen ajatellaan usein parantavan työllistymismahdollisuuksia. Opettelemalla taitoja joille on enemmän kysyntää, työntekijän tuottavuus lisääntyy. Tämä voi tarkoittaa kouluttautumista uudelle alalle tai vain työkokemuksen hankkimista. Monissa maissa valtio tukee ja järjestää työttömille koulutusta ja tukityöllistämistä. Tähän viitataan termillä aktiivinen työvoimapolitiikka.
Työttömien taloudellista asemaa tuetaan työttömyyskorvauksella. Suomessa se jakautuu työttömyyspäivärahaan ja työmarkkinatukeen. Päivärahaan edellytetään työssäoloehdon täyttyminen, ja se on työttömyyskassaan kuuluvilla ansiosidonnaista. Sitä maksetaan enintään 500 päivältä (viideltä päivältä viikossa). Työttömyyskorvaus toimii vakuutuksena työttömyysriskin taloudellista vahinkoa vastaan. Toisaalta se kuitenkin vähentää ainakin jossain määrin kannusteita työllistyä. Osa tutkijoista uskoo, että monissa Euroopan maissa korkea työttömyys- tai muu sosiaaliturvan taso lisää olennaisesti työttömien määrää.
Tanska on esimerkki maasta, jossa on onnistuttu yhdistämään matala työttömyys ja korkea työttömyyskorvaus. Toimia nimitetään Tanskan malliksi tai joustoturvaksi (flexicurity). Mallissa yhdistyy helppo irtisanominen ja korkea työttömyysturva.
Tanskassa työntekijän irtisanominen on helppoa: irtisanomisaikaa ei ole. Tavoitteena on, että työllistämispäätös ei tuntuisi työnantajista liian suurelta riskiltä.[22] Työntekijän laatua ja sopivuutta on vaikea arvioida ennalta ja työvoiman kysyntä voi yhtäkkiä vähentyä, joten korkea irtisanomissuoja nostaisi työllistämiskynnystä. Myös ay-liike on tätä mieltä.[23]
Malliin kuuluu myös sanktioiden käyttö. Työntekijän kynnys kieltäytyä töistä pidetään korkeana siten, että siitä seuraa työttömyyskorvauksen loppuminen[22] samoin kuin siitä, jos kieltäytyy toisen alan töistä[23]. Tästä syystä työtön yleensä hankkii itse työpaikan, kun taas Suomessa työtön voi käytännössä olla menemättä töihin[23].
TT:n Johannes Koroma on myös vaatinut ammattiliitoilta Tanskan kaltaisia alhaisia (1 %) nelivuotisia palkankorotuksia ja yrityskohtaiset lisiä, joita yritykset maksavat harkintansa mukaan. Näin palkat voitaisiin sovittaa työpaikkojen tuottavuuden mukaisiksi. Suomessa ammattiliitot ovat vastustaneet tällaista. Tanskassa myös parlamentilla on valta lopettaa lakot.[23]
Tanskan mallissa työttömyyskorvaus on korkea: yleensä 60–80 prosenttia palkkatuloista, parhaimmillaan jopa 90 prosenttia.[22]
Vuoden 2008 alussa Tanskassa oli lähes täystyöllisyys (3,2 tai jopa vajaa 2 prosenttia, laskentatavasta riippuen), tosin talouskriisin seurauksena lukema on noussut Suomen tasolle, noin kahdeksaan prosenttiin 2012–2013, ja on nykyään korkeampi kuin esim. entisessä suurtyöttömyyden maassa Saksassa.
Työttömyys johtuu irtisanomisista sekä siitä, että työpanosten kysyntä on pienempää kuin niiden tarjonta. Yksittäisten ihmisten joutuminen irtisanotuksi sekä vaikeus löytää uutta työpaikkaa voi johtua esimerkiksi ikäsyrjinnästä. Työmarkkinoilla irtisanotaan eniten yli viisikymmenvuotiaita miehiä, joilla on moninkertainen riski joutua irtisanotuksi kuin nuoremmilla työntekijöillä[24]. Pidempään kuin vuoden työttömänä olleiden määrä kasvaa mitä vanhemmasta henkilöstä on kysymys[25]. Työttömän mahdollisuudet päästä töihin laskevat rajusti, kun ikä alkaa numerolla viisi eikä yli 56-vuotiaalla ole enää käytännössä mahdollisuuksia työllistyä. Tämä johtuu osaksi siitä, että iäkkäämmillä työntekijöillä on nuoria suurempi riski joutua työkyvyttömyyseläkkeelle[26], josta yli 50 työntekijän yritykset joutuvat kustantamaan osan.[27]
Työttömyyden pitkittyminen voi johtua myös siitä, että työnantajat eivät palkkaa mielellään työttömiä työnhakijoita, varsinkaan pitkään työttömänä olleita, koska epäilevät heidän työkykyään. Pitkään työttömänä olleen saattaa olla kannattavaa kouluttautua siksi kokonaan uudelleen, koska työnantajat palkkaavat mieluummin vastavalmistuneita kuin työttömiä. Jos työttömyys on jatkunut kovin pitkään, voi olla että myös ihmisen osaaminen alkaa olla vanhentunutta etenkin aloilla, joissa työmenetelmät muuttuvat nopeasti.
Tarjolla olevien työsuhteiden huonot ehdot voivat hidastaa yksilöiden työllistymistä. Jos alimmat palkat ovat pienempiä kuin työntekijöiden ja heidän perheidensä välttämättömät elinkustannukset, työstä puuttuu kokonaan taloudellinen kannustavuus. Työttömillä ei myöskään ole välttämättä varaa ottaa vastaan pieniä työkeikkoja, koska niistä saatavan palkan ja työttömyystukien puutteellinen ajallinen yhteensovittaminen johtaa siihen, että työttömyyskorvaus viivästyy useilla viikoilla. Toimeentulotuki ja asumistuki ovat erityisen kannustamattomia tukimuotoja.[28]
Työttömyys pitkittyy etenkin varakkaimmilla työttömillä sen vuoksi, että he eivät hae ensimmäiseen löytämäänsä vapaaseen työpaikkaan, vaan odottavat mieluummin, että löytävät työn, josta maksettava palkka olisi lähellä heidän entisestä työstään saamaa palkkaa. Barack Obaman apulaistalousministerinä toiminut professori[29] Alan Krueger ja Andreas Mueller (2014) huomasivat pitkittäistutkimuksessaan, että etenkin ne työttömät, joilla oli säästöjä, eivät suostuneet ottamaan vastaan sellaista työtä, jota pitivät liian matalasti palkattuna. Palkka, jolla nämä työttömät olivat valmiita vastaanottamaan työtä laski 0,05 - 0,14 prosenttia viikossa.[30]
Suuri osa tilastoidusta pitkäaikaistyöttömyydestä johtuu työttömiksi tilastoitujen henkilöiden huonosta terveydentilasta. Työkyvyttömätkin henkilöt hyväksytään nykyisin työttömiksi työnhakijoiksi ja heille maksetaan työttömyyskorvausta, mikäli kansaneläkelaitos tai yksityiset eläkevakuutusyhtiöt ovat hylänneet heidän sairauspäiväraha-, kuntoutustuki- tai sairauseläkehakemuksensa. Lähes puolella pitkäaikaistyöttömistä onkin lääkärin toteama vamma tai sairaus, joka haittaa paljon työntekoa[16].
Noin puolella työmarkkinatuen saajista on lääkärin toteama vamma tai sairaus, joka haittaa työntekoa.[31] Läheskään kaikki työkyvyttömät eivät ole päässeet työkyvyttömyyseläkkeelle, sillä Kela hylkää yli 40 prosenttia hakemuksista ja työeläkeyhtiöt lähes 28 prosenttia[32]. Etenkin masennuksen ja selkäsäryn vuoksi on vaikea päästä työkyvyttömyyseläkkeelle[33].
Lääkärilehdessä 45/2010 julkaistiin työterveyshuollon erikoislääkäri Raija Kerättären ja THL:n tutkija Vappu Karjalaisen selvitys, jonka mukaan pitkäaikaistyöttömien sairauksissa on usein kyse mielenterveyden häiriöistä. Tutkimuksessa ilmeni, että toimintakyvyn heikkeneminen jää usein tunnistamatta, koska sairaat pitkäaikaistyöttömät eivät jaksa jonottaa palveluihin tai osaa hakeutua niihin. Kyse on usein vaikeasta masennuksesta tai kehitysvammaisuudesta, ei viitseliäisyyden puutteesta. Siten pitkäaikaistyöttömiä ei voida auttaa koulutus- tai työllistämistukitoimin, ennen kuin heidän sairautensa on hoidettu.[34]
Täydellisen kilpailun oletuksilla luonnollinen työttömyys johtuu työn etsintäajasta sekä siitä, että työvoiman hinta (palkka) on korkeampi kuin se markkinahinta, jolla työvoiman kysyntä ja tarjonta olisivat yhtä suuret.[35] Tähän on kolme mahdollista syytä:[35]
Minimipalkkalait (kielletään palkkataso, jolla työttömät kannattaisi työllistää)[35] Ammattiliitot (ylikorkeat palkat saattavat hyödyttää liittojen jäseniä muiden potentiaalisten työntekijöiden kustannuksella)[35] Tehokkuuspalkka (työnantaja maksaa tarpeettoman paljon palkkaa esimerkiksi jotta työntekijät ahkeroisivat enemmän).[35]
Työn taloustieteen mukaan käytännössä on kuitenkin useita syitä, miksi työmarkkinat ovat varsin epätäydellisesti kilpaillut. Työmarkkinat ovat paikallisia, niillä on rajallinen määrä työnantajia ja työntekijöiden liikkuvuus on rajallista. Näin ollen työnantajien asema markkinoilla saattaa olla monopsoninen.[36]
Koska taloudessa on kyse sekä tuottamisesta että kuluttamisesta, pelkästään tuotannon näkökulmasta ei voida katsella taloutta kestävästi ja pitkällä tähtäimellä.
Kaikki ne 15-74 vuotiaat henkilöt, jotka ovat työllisiä tai työttömiä
Työttömien osuus työvoimasta, ilmaistaan yleensä prosentteina; kuinka monta prosenttia työikäisestä (15-74-vuotiaat), työtä hakevasta työvoimasta on työttömänä.
Avoinna olevien työpaikkojen määrä.
Niiden ihmisten määrä, jotka ovat valmiita vastaanottamaan työtä.[1]
Tilanne, jossa ei ole riittämättömästä kokonaiskysynnästä johtuvaa työttömyyttä, vaan kaikki työttömyys on kitka- tai rakennetyöttömyyttä. Tilanne, jossa kaikki työtä haluavat saavat sitä.
Kansantaloustieteessä se ylijäämä, joka julkiselle sektorille muodostuisi vallitsevin tulo- ja menoperustein, jos tuotanto vastaisi täystyöllisyyttä. Kun taloudessa on esimerkiksi laskukausi, on toteutunut julkisen sektorin alijäämä suurempi kuin täystyöllisyysjäämä, koska julkisen sektorin automaattinen stabilisaatio pienentää verotuloja ja lisää eräitä julkisia menoja. Läheinen ilmaus: normeraattu tuloylijäämä.[1]
Marraskuussa 2017 Suomen työttömyysprosentti oli Tilastokeskuksen mukaan 7,1 eli prosenttiyksikön alhaisempi kuin edellisvuonna.[37] Suomessa oli vuonna 2016 keskimäärin päivittäin 348 767 työtöntä työnhakijaa ja kokopäiväisesti lomautettua työntekijää, jotka muodostivat yhteensä 13 prosenttia työvoimasta[38]. Avoimia työpaikkoja oli Tilastokeskuksen mukaan vuoden kolmannella neljänneksellä 20 500.[39] Tarjottavista työpaikoista oli näin kova pula siitä huolimatta, että vain 44 prosenttia Suomen väestöstä kävi palkkatöissä[40]. Todellinen työttömyys on lisäksi vielä suurempaa, kun mukaan lasketaan erilaisilla tukitoimilla työllistetyt ja muut käytännössä työttömän asemassa olevat henkilöt.[41]
Humanistisen ja luonnontieteellisen koulutuksen saaneet työllistyivät muiden alojen koulutuksen saaneita huonommin vuonna 2016. Terveys- ja sosiaalialan koulutuksen saaneet työllistyivät parhaiten. Kaikkein huonommin työllistyivät ne, joilla ei ollut minkään alan ammatillista koulutusta.[42]
Alueellisesti työttömyyttä oli Työ- ja elinkeinoministeriön vuoden 2017 tilaston mukaan eniten Pohjois-Karjalassa (14,5 %) ja Kaakkois-Suomessa (13 %). Vähäisintä työttömyys oli Ahvenanmaalla (alle 4 %) ja ruotsinkielisellä Pohjanmaalla (7 %). Yksittäisistä kunnista työttömyyttä esiintyi eniten Lapissa ja Pohjois-Karjalassa; Salla (18,8 %), Lieksa, Enontekiö, Juuka ja Tohmajärvi. Manner-Suomessa vähiten työttömiä oli ruotsinkielisellä Pohjanmaalla; Luoto (2,4 %) ja Pedersöre (2,8 %).[37]
Suurista kaupungeista vaikeimmin työttömyydestä kärsivät 1990-luvun laman jälkeen savupiipputeollisuuteen tukeutuneet Pori, Jyväskylä ja Lahti. Näissä kaupungeissa työttömyys on ollut myöhemminkin korkealla tasolla. Porissa oli pahimmillaan 1990-luvun alussa joka neljäs työvoimaan kuuluva ilman työtä.[43]
Työttömyysaste Suomen suurimmissa kaupungeissa toukokuun lopussa 2018 ELY-keskusten mukaan:[44]
Joensuu 14,2 % Lahti 13,5 % Turku 11,8 % Oulu 11,6 % Jyväskylä 11,6 % Kouvola 11,2 % Tampere 11,2 % Pori 10,7 % Kuopio 9,8 % Helsinki 9,4 % Vantaa 8,7 % Espoo 7,8 %
Suomessa oli 241 600 työtöntä toukokuussa 2018 ja työttymyysaste oli 9,2 %. [45].
Viimeisin lama alkoi Suomessa vuonna 2008. Se ei ole ollut yhtä äkillinen ja syvä kuin 1990-luvun lama, mutta kesti kauempaan.[46] Lama alkoi Yhdysvalloista vuonna 2007 alkaneen finanssikriisin seurauksena.
Suomen väestön vanhenemisen uskottiin laajalti vielä aiemmin johtavan suureen työvoimapulaan, mutta tämä ennuste ei toteutunut. Vuonna 2012 yli kaksi kolmasosaa suurista sukupolvista oli jo jäänyt eläkkeelle, eikä työvoimapulaa syntynyt. Suurilla sukupolvilla tarkoitetaan toisen maailmansodan jälkeen syntyneitä suuria ikäluokkia. Osasyinä ennusteen kaatumiseen oli, että suuret ikäluokat pysyivätkin työelämässä ennakoitua kauemmin ja samalla maahanmuutto Suomeen kasvoi yllättävän paljon. Maahanmuutto toi Suomeen 2000-luvulla 250 000 ulkomaalaistaustaista kilpailemaan työpaikoista. Samaan aikaan uusia työpaikkoja ei syntynyt talouden heikentyessä vuodesta 2008 alkaen. Sen sijaan että suurien ikäluokkien poistuminen työelämästä olisi tuonut odotetun työvoimapulan, se vain hieman loivensi työttömyyden kasvua.[47]
Laman aikana kehittyi paljon pitkäaikaistyöttömyyttä. Noin puolet pitkäaikaistyöttömistä on yli 50-vuotiaita ja monet heistä poistuvat eläkeputkeen lähivuosina. Pitkäaikaistyöttömyyden ratkaisemiseksi käytetään useita keinoja, muun muassa kuntouttavaa työtoimintaa. Muina pitkäaikaistyöttömyyden hoitokeinoina on yritetty palkkatuettua työtä, työelämävalmennusta ja työharjoittelua sekä erilaisia koulutus- ja työkokeiluja. Etenkin nuorille tarkoitettuja vaihtoehtoja ovat esimerkiksi työpajatoiminta, matalapalkkatuki, oppisopimuskoulutus ja työkoulu. Pitkäaikaistyöttömien "kova ydin" on kuitenkin vaikeasti työllistyvää; monilla heistä on sairauksia ja syrjäytymistä, ja lukuisat hallitukset ovat yrittäneet parantaa tilannetta vaihtelevalla menestyksellä. Vaikeimmin työllistyviä on yritetty työllistää muun muassa kansalaistyö-mallilla.
Harhaanjohtavien tietojen perusteella on kuntia vaadittu laatimaan työttömille aktivointisuunnitelmia, joilla yritettään painostaa työttömiä palkattomaan työhön maksamalla työstä pelkkää työmarkkinatukea, lisäksi mielekästä työtä ei ole tarjolla. Työttömiä painostetaan hyväksymään aktivointisuunnitelma karenssilla ja syyllistämään henkilö työttömyydestä, vaikka todellisuudessa kysymys on olosuheista. Asiantuntijat ovat voimakkaasti arvostelleet Stubbin hallituksen harjoittamaa politiikkaa asian suhteen.[48] Painostuksen tehostamiseksi kuntiin on alettu palkata virkasuhteisia työpäälliköitä, jotka voivat yhdessä toimeentulotuen välityksellä kiristää työttömiä vähentämällä perustoimeentulotukea 20 % tai 40 %. Lisäksi työpäällikkö voi tehdä oman harkintansa mukaan yhteistyötä TE-keskuksen kanssa tehostakseen toimintaansa.
Helsingin Sanomien selvityksen mukaan vuonna 2015 työttömyyden ja työvoimahallinnon menot olivat 7,6 miljardia euroa ja työttömyysetuuksia maksettiin melkein 700 000 suomalaiselle. Työllistyminen tuottaisi tästä koituvien säästöjen lisäksi mm. ansiotuloveroja ja työttömyysvakuutusmaksuja julkisen talouden rahoitukseen. Suurimmat työttömyysmenoerät olivat
ansioturva 3 miljardia euroa perusturva 2,1 miljardia euroa ansioturvan työeläkemaksut 0,8 miljardia euroa asumistuki työttömille 0,6 miljardia euroa Toimeentuloturva työttömille 0,34 miljardia euroa työvoima- ja yrittäjyyspalvelut 0,6 miljardia euroa.[49]
Ennätysvuonna 2008 ansio- ja perusturva olivat yhteensä vain 2,5 miljardia euroa 5,1 miljardin (2015) sijaan. Vuoden 2015 etuuksista ehkä 1,3 miljardia palautui erilaisina veroina.[49]
Kansanedustaja Arto Satosen mukaan Etlan laskelmien perusteella työllisyysasteen nousu yhdellä prosenttiyksiköllä lisäisi varotuloja 1,2 miljardilla eurolla ja vähentäisi sosiaalimenoja 0,4 miljardilla eurolla, yhteensä valtiontalous kohenisi noin 1,5 miljardin euron verran (2005).[50]
Tulevaisuudessa teknologisen kehityksen, esimerkiksi tietotekniikan, automaation, robotiikan, robottiautojen, 3D-tulostamisen ja ohjelmistokehityksen ennustetaan vievän paljon lisää työpaikkoja erityisesti tehtaista ja muista työläisaloilta, mutta myös korkeammin koulutetuilta toimistotyöpaikkojen aloilta, kuten pankeista, vakuutusyhtiöistä, kirjanpidosta ja tilintarkastuksesta.
Suomessa ETLA ennusti 2014 että joka kolmas työpaikka Suomessa katoaa tietotekniikan kehittymisen takia. Puolestaan monimutkaista ajattelua, etiikkaa, moraalia ja ihmisten välistä viestintää vaativat työt lisääntyvät kahden seuraavan vuosikymmenen aikana.[51][52] Oxfordin yliopiston raportin mukaan lähes puolet työpaikoista voidaan Yhdysvalloissa korvata roboteilla ja keinoälyllä 20 vuoden aikana. Sama kehitys on nähtävissä Suomessa ja muissa teollistuneissa maissa.[53] Martin Ford, ohjelmistoyrittäjä ja kirjailija, ennusti Washington Post lehdessä työttömyyden nousevan 75%:iin vuosisadan loppuun mennessä. Hänen mukaansa uudet työpaikat syntyvät vain digitaalisille aloille, kun robotit korvaavat ihmiset eri aloilla ja ihmiset vain ohjaavat ja ohjelmoivat robotteja ja muita koneita.[54] Työtehtävät, jotka työllistivät 47% yhdysvaltalaisista vuonna 2010 arvioitiin mahdollisesti katoaviksi 10-20 vuoden sisällä.[55]
Axel Honnethin mukaan yksilön sosiaalinen arvo mitataan pitkälti sen mukaan miten hän osallistuu yhteiskuntaan työn kautta.[56] Työttömän stigmaan vaikuttaa myös joidenkin ihmisten esittämät vihjaukset siitä, että työttömyys olisi työttömien omaa syytä[57]. Joidenkin mukaan työttömyys on työttömien omaa syytä, koska he eivät ole osanneet vastata työelämän muutokseen[58].
Työttömyys tarkoittaa yleensä sosiaalituen varassa elämistä, johon jo itsessään liittyy usein stigmaa ja subjektiivisia ja käyttäytymyksellisiä vaikutuksia. Kiinassa dibaota saavilla on taipumuksena elää eristäytyneemmin ja yhteiskunnasta irrallisemmin sekä he osallistuvat vähemmän vapaa-ajan viettoon ja sosiaalisiin aktiviteetteihin kuin henkilöt jotka eivät saa tukea. Dibaoon liittyy stigmaa ja häpeää.[59]
Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. Ylen Elävä arkisto. (työllisyystilastoja Suomesta)
* Luokka:Makrotaloustiede Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit