Kirovin rata
Kirovin rata tai Muurmannin rata (, vuoteen 1935 Мурманская железная дорога, Murmanskaja železnaja doroga)[1] on Pietarin ja Barentsinmeren rannikolla sijaitsevan Murmanskin välinen sähköistetty rautatie Venäjän luoteisosassa. Sen pituus on nykyisin 1448,62 kilometriä, kun se alun perin ennen oikomisia oli 1452 kilometriä, ja se kulkee Leningradin alueen, Karjalan tasavallan ja Murmanskin alueen halki.
Kirovin radan nykyisin 1324 kilometrin mittainen rataosuus Olhavasta Murmanskiin rakennettiin vuosina 1915–1917 vain puolessatoista vuodessa. Rataosuutta Petroskoista etelään kutsutaan myös Pietari–Petroskoi-radaksi.
Rataa tarvittiin turvaamaan Venäjän yhteydet ulkomaailmaan ensimmäisen maailmansodan aikaan, kun Osmanien valtakunta oli liittynyt sotaan keskusvaltojen puolelle, ja yhteydet etelän kautta olivat estyneet. Vapaana pohjoisessa oli enää Vologdan–Arkangelin-rata, mutta sen kuljetuskyky oli riittämätön tarpeeseen nähden. Radan rakentamista pitivät tärkeänä vuonna 1915 britit, joiden suunnitelman mukaan ratoja ei olisi yhdistetty pohjoisessa toisiinsa. Radan ansiosta Venäjän oli mahdollista vastaanottaa suuria määriä muiden ympärysvaltojen sotatarvikkeita ja tehostaa sodankäyntiä keskusvaltoja vastaan itärintamalla. Näin saksalaisten länsirintamaa, lähinnä Ranskaa, kohtaan kohdistama sotilaallinen paine kevenisi.
Radalle suunniteltiin alustavasti kolme vaihtoehtoista reittiä, jotka olisivat alkaneet joko Petroskoista tai silloin vielä keisarilliseen Venäjään kuuluneen Suomen suuriruhtinaskunnan Nurmeksesta tai Rovaniemeltä.
Rakentaminen alkoi kesäkuussa 1915. Rakentamiseen tarvittiin 70000 rakentajaa: 30000 Keski-Venäjän kuvernementista, 5000 Suomesta, 25000 pääasiassa itävaltalaista, saksalaista ja unkarilaista sotavankia, 10000 värvättyä kiinalaista. Jo vuonna 1914 oli radan valmisteluihin käytetty rangaistusvankeja, joita kuoli runsaasti lavantautiin. Kahdessa vuodessa radanrakentajia väitetään kuolleen 25000.
Pääinsinöörinä oli Gorjatškovski, joka oli johtanut Altain rautatien (Novonikolajev–Semipalatinsk) rakentamista aikaisemmin.
Ensimmäinen juna Sorokasta Pietariin lähetettiin 13. tammikuuta 1915. Murmansk–Kantalahti-osuudella liikenne alkoi 23. huhtikuuta 1916 ja loppuosa radasta Sorokka–Kantalahti oli valmis lokakuuhun 1916 mennessä. Radan avajaiset pidettiin 4. lokakuuta 1916.
Rata rakennettiin turvaamaan Venäjän asehuoltoa ja näin sitomaan keskusvaltojen voimia itärintamalla ja siten helpottamaan muiden ympärysvaltojen paineita länsirintamalla. Ranskan pyynnöstä Venäjä suoritti 1916 Brusilovin hyökkäyksen ja 1917 Kerenskin hyökkäyksen, minkä tultua torjutuksi Venäjän väliaikainen hallitus menetti poliittisen uskottavuutensa pyrkiessään edelleen jatkamaan Saksan ja Itävalta-Unkarin vastaista taisteluaan.
Radan ja sataman suojaamiseksi Venäjän sotaministeriö järjesti Pohjoiselle jäämerelle troolareita, torpedoveneitä ja risteilijöitä ja perusti näistä Venäjän Pohjoisen laivaston kesäkuussa 1916. Murmanskin satamaa alkoivat käyttää ranskalaiset ja brittiläiset kauppa-alukset, jotka toivat sotatarvikkeita.
Kun Neuvosto-Venäjän oli pakko solmia rauhansopimus Saksan kanssa, Saksan viholliset ympärysvallat pitivät sodasta erkautunutta Neuvosto-Venäjää vihollisenaan. Ympärysvallat pitivät kokouksen, missä ne päättivät lähteä Venäjän interventioon.
1. maaliskuuta 1918 Murmanskin neuvosto tiedusteli kansankomissaarien neuvostolta, miten sen olisi suhtauduttava brittiläisen kontra-amiraali Thomas W. Kempin tarjoukseen suojella brittiläisillä sotilailla Muurmannin rataa saksalaisilta ja valkosuomalaisilta. Ulkoasiainkansankomissaari Lev Trotskin vastaussähkeen mukaan pyrkimyksiä tuli tukea. 6. maaliskuuta 1918 kaksi brittiläistä merijalkaväen osastoa yhteisvahvuudeltaan noin 150 sotilasta nousi maihin Murmanskissa. Tästä alkoi Pohjois-Venäjän interventio.
Liittoutuneet yrittivät nyt saada radan ja pitää rataa hallussaan Neuvosto-Venäjältä perustaen tueksi Muurmannin legioonan.
Neuvostoliiton Kulkulaitosten Kansankomissariaatti (NKPS) päätti GOELRO-suunnitelmien mukaan aloittaa Neuvostoliiton rautateiden sähköistämisen. Rata peruskorjattiin Kantalahden ja Muurmannin välillä ja sähköistettiin vuosina 1934–1939.
Rata avattiin sähköistetylle liikenteelle asteittain siten että rataosa Kantalahti–Apatiitti–Hiipinänkaupunki (114,8km) siirtyi sähköveturien liikennöitäväksi vuonna 1934. Seuraavaksi valmistui rataosa Apatiitti–Imantero (36,9km) vuonna 1935. Rataosa Imantero – Olenja (Petra) (36,0km) vuonna 1938 ja viimeisenä rataosa Olenja (Petra) – Muurmanni (111,1km) vuonna 1939.
Toisen maailmansodan puhkeaminen keskeytti sähköistystyöt Kantalahdesta etelään. Vasta 1973 saatiin rataosa Kantalahti–Louhi (168km) avattua kokonaisuudessaan sähköistetylle liikenteelle. Etelässä Leningradin alueella (Leningrad) Obuhovo – Olhava 1 (121km) avattiin sähkövedolle 1964. Tämän jälkeen radan jatkosähköistyksessä tuli pitkä tauko.
Rataosa Louhi–Kemi (165km), siirtyi sähkökäyttöön vuonna 1988. Sähköistysjärjestelmien erilaisuus edellytti veturin vaihtoa Louhella. Louhi–Muurmanni oli alun perin sähköistetty 3000 tasavirtajärjestelmällä, kun taas Louhen eteläpuolella käytettiin 25000 vaihtovirtajärjestelmää.
Rataosa Louhi – Kantalahti – Murmansk muutettiin 25 vaihtovirralle vasta vuonna 2001. Kemi–Sorokka (56km) siirtyi sähkökäyttöön vuonna 1989. Etelässä Leningradin alueella kolmen kilovoltin tasavirtajärjestelmää jatkettiin Olhavasta Lungatsiin (32,7km) vuonna 1995. Lungatsi–Lotinapelto (88,9km) saatiin sähkövedolle seuraavana vuonna1996.
Syväriltä pohjoiseen olevaksi sähköistysjärjestelmäksi päätettiin valita 25 kilovoltin vaihtovirta. Rataosat Belomorsk–Itele (59km) ja Lotinapelto–Änettilä (23,8km) avattiin sähkökäyttöisiksi seuraavana vuonna 1996. Rataosa Änettilä–Koskenala (9,2km) siirtyi sähkövedolle seuraavana vuonna 1998. Vuonna 2000 saatiin valmiiksi rataosan Koskenalan – Syvärin 7.7km sähköistys. Vuonna 2004 jatkosähköistys (38km) saavutti Tokkarin. Vuoden 2005 lopulla voitiin rataosa Tokkari – Petroskoi – Karhumäki – Itele (406,9km) avata sähköjunaliikenteelle. Koko Muurmannin rata oli saatu viimein sähköistettyä.
Saksan ja Neuvostoliiton elokuussa 1939 solmiman Molotov–Ribbentrop-sopimuksen jälkeen Saksa sai luvan käyttää Murmanskin satamaa laivojensa huoltosatamana. Tosin Saksan suorittama Norjan miehitys keväällä 1940 muutti tilannetta siten, että saksalaiset luopuivat sataman käytöstä kesällä 1940 ja siirsivät toimintansa Pohjois-Norjaan. Vihollisuudet Neuvostoliiton ja Saksan välillä puhkesivat 22. kesäkuuta 1941.
Muurmannin rata oli myös toisen maailmansodan aikana tärkeä liittoutuneiden elin- ja sotatarvikkeiden kuljetustie Neuvostoliitolle. Neuvostoliitto miltei pystyi korvaamaan ensimmäisen sotavuoden aikaiset aineelliset tappionsa pääasiassa Yhdysvaltain järjestämällä avulla, mikä toimitettiin Murmanskin, Arkangelin ja Vladivostokin satamien kautta, sekä Ison-Britannian ja Neuvostoliiton yhdessä elokuussa 1941 suorittaman Iranin miehityksen jälkeen ns. Trans–Iranian-rautatietä käyttäen Persianlahdelta Kaspianmerelle.
Saksalaisten operaatio Barbarossan kaukotavoite oli Arkangeli–Astrahan-linjan haltuunotto Neuvostoliitolta. Ensisijaisesti kuitenkin saksalaiset pyrkivät turvaamaan Petsamon nikkelin saannin varmistamalla sen, ettei Neuvostoliitto kykene vastahyökkäämään Petsamoon tai Kalastajasaarentoon ja etenemällä vaarantamaan Saksan Norjassa valtaamia satamia.
Jatkosodan aikana 1941–1944 suomalaiset miehittivät suuren osan Itä-Karjalaa, muun muassa Petroskoin, jonka kautta Muurmannin rata kulki. Maaselän (Krivin) ja Lotinapellon välinen osa radasta oli suomalaisten joukkojen hallussa. Vienanmerelle saakka suomalaiset eivät kuitenkaan edenneet, ja syksyllä 1941 valmistui kuitenkin Neuvostoliiton vankityövoimalla rakennuttama, rannikkoa myötäilevä 353 kilometrin pituinen yhdysrata Sorokasta Muurmannin radalta Obozerskajaan, ja se mahdollisti neuvostojoukkojen yhteyden Murmanskiin.
Rata oli saksalaisten lentohyökkäysten kohteena 1941–1942 ja suomalaiset kaukopartiomiehet miinoittivat ajoittain rataa aiheuttaen jonkin verran häiriöitä junaliikenteelle. Suomalaiset kaukopartiomiehet saivat radan useita kertoja joksikin ajaksi katkaistuksikin. Tammikuussa 1942 radan katkaisi majuri Arnold Majewskin johtama 1300 miehen kaukopartio-osasto. Osasto tuhosi samalla Mai Guban.[2][3] Partioretkillä suistettiin rautateiltä yhteensä kymmeniä junia. Kesällä 1942 saksalainen ja suomalainen kaukopartio-osasto hyökkäsi Muurmannin rataa vastaan kolmellakymmenellä kahden hengen kanootilla. [4]
Vasta Yhdysvaltain laajamittaisen avun alettua muodostui Murmanskista sinänsä arvokas sotilaallinen kohde, koska sen satama on Golfvirran vuoksi sula ympäri vuoden. Etelämpänä Oulun leveysasteilla sijaitsevan Arkangelin satama puolestaan saattaa jäätyä kovimmilla talvipakkasilla lyhyeksi ajaksi.
Ensimmäisen sotavuoden aikana liittoutuneiden aineellinen Arkangelin ja Murmanskin satamien kautta toimitettu apu sisälsi yhdeksässä eri laivasaattueessa tuotuna 3052 lentokonetta, 4048 panssarivaunua ja 520000 moottoriajoneuvoa. Saksa lähti hyökkäämään Neuvostoliittoa vastaan 22. kesäkuuta 1941 1830 lentokoneella, 3580 panssarivaunulla ja 520000 moottoriajoneuvolla.
Operaatio Platinakettu oli saksalaisten suunnitelma vallata Murmansk tai katkaista Muurmannin rata. Koska suomalaiset olivat ilmoittaneet saksalaisille, että huollollisesti on hankala järjestää suuremman joukon kuin kahden divisioonan hyökkäystä tundralla, päädyttiin ratkaisuun, missä Muurmanskia kohti hyökkäsi kaksi divisioonaa, Kantalahtea kohti kaksi divisioonaa ja Louhia kohti kaksi divisioonaa.
Jatkosodan alussa pohjoisessa Nurmeksesta Jäämerelle rintamasta vastasi Saksan vuoristoarmeija. 29. kesäkuuta alkoivat varsinaiset sotatoimet pohjoisessa 2. ja 3. saksalaisdivisioonan sekä saksalaisille alistetun suomalaisen erillisosaston toimesta. Saksalaiset pyrkivät katkaisemaan Muurmanskin ratayhteyden siten, ettei Neuvostoliitto voisi enää kuljettaa saamaansa apua Muurmanskista etelään, vaan se jäisi pelkästään matkaltaan pidemmän Arkangelin yhteyden varaan pohjoisessa.
1. heinäkuuta 1941 23. armeijakunnan 169. saksalaisdivisioona ja saksalaisille alistettu 6. suomalaisdivisioona aloittavat hyökkäyksen Sallan kohdalla. 3. armeijakunta ylittää rajan Uhtualla. 16. heinäkuuta Murmanskiin pyrkineet joukot jäävät puolustusasemiin Litsa-joelle. 7. elokuuta 3. armeijakunnan osasto J valtaa Kiestingin ja pyrkii jatkamaan kohti Muurmannin rataa. 19. syyskuuta Saksan 169. divisioona ja saksalaisten käyttöön alistettu Suomen 6. divisioona jäävät puolustusasemiin Verma-joelle. Ajatuksesta katkaista Muurmannin rata Kantalahden kohdalla luovutaan.
11. marraskuuta 1941 Suomen päämaja kielsi salaa jatkamasta hyökkäystä Kiestingistä Muurmannin radalle, koska radan katkaisemisen pelättiin vaikuttavan Suomen suhteisiin liittoutuneisiin haitallisesti. Britannia ei ollut sotatilassa Suomen kanssa huolimatta yhteisestä taistelustaan Saksaa vastaan. Britannia julisti Suomelle sodan vasta 5. joulukuuta 1941 lähinnä muilla rintaman osilla jatketun etenemisen vuoksi Neuvostoliiton painostuksesta. Diplomaattisuhteet Yhdysvaltain kanssa säilyivät Saksan liittolaisen, Japanin hyökättyä Pearl Harboriinkin 7. joulukuuta 1941. Britannian ja sen kansainyhteisönmaiden sodanjulkistusta pidettiin ongelmallisena, minkä jälkeen pyrittiin ylläpitämään diplomaattisuhteita Yhdysvaltoihin onnistuneesti.
Saksalainen jalkaväenkenraali Waldemar Erfurth kirjoitti Muurmannin radan jatkosodan aikaisesta sotilaallisesta merkityksestä kirjan Muurmannin radan ongelma (suom. 1952, WSOY).
Nykyisin radalla kuljetetaan muun muassa puutavaraa ja Kuolan niemimaan kaivostuotteita. Henkilöliikenne on kohtuullisen vilkasta, ja Murmanskista kulkee kaukojunia muun muassa Moskovaan, Pietariin ja Minskiin. Myös paikallisliikennettä on useiden kaupunkien välillä.
Muurmannin rata on edelleen merkittävä raskaiden kuljetusten reitti myös puolustuksellisessa tarkoituksessa. Murmanskin alueella on edelleen useita Venäjän Pohjoisen laivaston tukikohtia, telakoita ja varastoja.
Suomen liikenneviraston mukaan Venäjällä on suunnitelmissa rakentaa kaksoisraide 2020-luvulla.[5]
LiikennepaikkakmLyh.LisätiedotMurmansk●1447,8 217Kuola (Kola)●1437,8 207Murmanskin Nikkelin rata 186 km luoteeseenKildinstroi (Vyhodnoi)●1430,0Šongu●1419,01916, ei 1983-1986Magnetity●1408,3Lappi (Polarskaja)●1401,9Kitša●1385,9Taipale (Taibola)●1371,1Puljärvi (Pulozero)●1368,01916, ei 1983- 1986Laplandija (Lapinmaa)●1351,8Olenegorsk●1336,0 105Teollisuusrata MontsaanJagelnyi Bor●1326,71916, ei 1983-1986Kuunu (Kuna)●1317,8Rudnyi●1311,3Imantero (Imandra)●1299,8Nefelinovyje Peski●1288,7Hiipinä (Hibiny)●1277,9Apatity 1●1262,7 032Muurmanskin Hiipinän rata 22 km koilliseenPitkula (Pitkul)●1239,6Haapajärvi (Habozero)●1228,3Haapalahti (Afrikanda)●1218,2Niska (Niva)●1201,21916, ei 1983-1986Poljarnyje Zori●1198,8Pinjärvi (Pinozero)●1191,1Kovdorin rata 117 km länteenKantalahti●1171,4Pietosenlahti (Prolivy)●1163,11916, ei 1983-1986Vienanmeri (asema) (Beloje More)●1152,1Ruotšin-Karjala (Rutšji-Karelskije)●1142,7Alakurtin rata 97 km länteenŽemtšunaja●1132,4Ruhtinanlahti (Knäsöi / Knjažajai)●1115,3Kouta (Kovda)●1096,3Lesnoi●1092,6ei 1916Puulonki (Pojakonda)●1078,0Napapiiri Poljarnyi Krug●1058,4Katojärvi (Katozero)●1039,01916, ei 1983-1986Tšuuppa (Tšupa)●1031,4Kieretti (Keret)●1021,6Louhi●1003,4Pajarila / Kalkajärvi (Bojarskaja)●984,3Vänkäjärvi (Ambarnyi)●966,1Enkijärvi (Engozero)●949,0Unnus (Post Unduksa)●930,91916, ei 1983-1986Siika (Karjalan tasavalta) (Sig)●919,7pysäkki 912 (bl, p, 912 km)●pysäkki 908 (bl, p, 908 km)●Vonka (Vonga)●900,2Kuusema (Kuzema)●890,1pysäkki 886 (ost p, 886 km)●886,0pysäkki 880 (ost p, 880 km)●Ponkama (Pongoma)●873,2Kesäjoki (ost. p. 862)●862,7Lambino●853,8pysäkki 846 (raz. 846 km)●Vienan Kemi●836,5Majajoki (Mäkreka / Mjagrevka)●824,0pysäkki 818 (ost. p. 818 km)●seisake 813 (bl. p. 813 km)●Suiku (Šueretskaja)●808,0pysäkki 801 (ost p, 801 km)●Lahtela (Zalivy)●795,5Belomorsk●781,2Vologdan-Arkangelin radalle yhteys 353 km kaakkoonGorelyi Most●774,8Uda (Karjalan tasavalta●769,4Petäjistö (Sosnovitsa)●759,9Kelo (Kilbo)●751,8Kesäkylä (Letni)●744,4Kesäjoki (Letneretšenski)●Tunkua (Tunguda)●732,9Tuznguda 1916Krasnaja Gorka●Kuusi Idel●721,8Karma (Kotškoma)●710,2Onta (Onda 704 km)●703,5Haararata Lietmajärvelle 126 kmŠavan●698,2Vojatsu (Nadvoidtsy)●691,8Uiku Toukolahti Maiguba●682,1Mai-Guba 1916Segeža●671,4Lintujärvi (Špalovoi)●662,9Riihijärvi (Rigozero)●656,1Sulitša●646,3Urosjärvi (Urosozero)●635,9Sumeri (Karjalan tasavalta) (Sumeritši)●624,1Juka (Ramentsi)●614,2Nopsa (Bystrjagi)●607,2Maaselkä (Maselgskaja)●596,5Krivi (Vansjärvi /Vanzozero)●589,5Malu (Malyga)●582,0VR:n hoitama liikenne 1942-1944 päättyi Maluun,Limpuislampi, Lumbusi (Lumbušozero)●573,7Vitska●564,6Karhumäki (Medvedžja Gora)●556,8Suurlahti (Predmadgorski)●549,9Perälahti (Perguba)●544,1Uunitsa (Unitsa)●534,4Käppäselkä (Kjappeselga)●524,4Viiksjärvi (Vikšezero)●514,2Kontu, Uutela (Novyi Posjolok)●502,1Lisma (Ližma)●493,0Keträjärvi (Kedrozero)●485,7Ilomaselkä (Ilemselga)●478,0Mänselkä (Mjanselga)●471,4Nikjärvi (Nigozero)●461,4Kontupohja (Kondopoga)●456,9Zadelje●448,9Suunu (Suna)●441,9Padasoja (Lutševoi)●433,7Suoju (Šuiskaja)●422,6Suojun silta (Šuiski Most)●417,3ei 1916Suolusmäki (Tomitsa / Tomitsy)●411,6Suojärven rata 143 km länteenPetroskoi (tavara-asema)●404,51916, ei 1983-1986Petroskoi (Petrozavodsk)●402,4Karanmäki (Golikovka)●399,5Paasioja (Onežki)●393,5Orsijoki (Orzega)●382,0Puujoki (Derevjanka)●371,9Päšinselkä (Pjažijeva Selga)●361,1Nirkki (Nyrki)●353,4Latva (Latva-Vetka / Ladva-Vetka)●344,1Tarsala (Taržepol)●334,9Pajusuo (Pai)●327,3Revonselkä (Revselga)●322,0Tokkari (Tokari)●314,9Tšolma (Tšelma)●302,1Syväri (Svir)●287,1VR:n liikenne päättyi 1942-1944 Syvärin asemalle,Koskenala (Podporožje)●279,6Änettilä (Jantama / Jandeba)●270,4Terhikontu (Tenikontu / Tenikonda)●260,3Änetjoki (Janega)●251,6Lotinapelto (Lodeinoje Pole)●242,5AunusSamaskylä (Šamokša)●233,8Razjezd●Saarentaka (Zaostrovje)●223,7Sotkuskylä (Šotkusa)●214,9Ojatti (Ojat Volhovstrojevskaja)●202,4Paksujoki●193,1Jehkilä (Ivkovo)●185,8Vänitsä (Sidorovo)●177,9Joki (Jugi)●170,4Telsava (Telževo)●162,9Valkamjoki (Lungatši)●153,7Sääsjoki (Koltšanovo)●145,1Lunnajoki (Georgijevski)●137,5Murmanskije Vorota●127,0Olhava 2 (Volhovstroi 2)●124,3Olhava (Volhovstroi)●121,2
Atlas železnyh dorog SSSR. Passažirskoje soobštšenije, Glavnoje upravlenije geodezii i kartografii pri Sovete Ministrov SSSR, Moskova, 1988 (Ukazatel železnodorožnyh passažirskih soobštšenii MPS SSSR 1983-1986). Asemaluettelo käsittää Neuvostoliiton julkaisemat asemat matkustajaliikenteelle. Tosiasiassa esimerkiksi rataosuudella Petroskoi-Segeža oli 1996 matkustaja-asemia hitaimmin kulkevilla junilla enemmän kuin mitä kirjassa mainitaan. Lisäksi kirjasta puuttuvat jotkin tavara-asemaksi luokiteltavat asemat. Luettelo antaa kuitenkin yleiskuvan radan kulusta sekä risteävistä radan kohdista. Luetteloon on lisätty asemia, jotka radalla olivat 1916, mutta joita ei enää mainittu matkustaja-asemiksi 1983-1986. Venäjän rataluokittelussa etäisyyskilometrit alkavat Pietarista. Respublika Karelija Atlas: Topografinen kartta 1:200000 (2001) Lokakuun Rautatien "Raspisanije passažirskih pojezdov 2000-2001."
2004.murman.ru Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. 2004.murman.ru www.marxists.org Sergei Petrovitš Natsarenus: heninen.net www.naval-history.net