Transnistria
Transnistria,[1][2] aiemmin joskus myös Transdnestria[3] ([1] (Транснистриа), ,[1] [1]), on valtaosin Dnestrjoen itärannalla oleva, noin 200kilometriä pitkä, 20kilometriä leveä ja idässä Ukrainaan rajoittuva alue, joka on itsenäistynyt Moldovasta yksipuolisesti. Alue sijaitsee Moldovan kansainvälisesti tunnustettujen rajojen sisäpuolella eikä mikään valtio ole tunnustanut sitä.
Alkuaan romaniaksi Transnistria-nimeä on historiallisesti käytetty Dnestr- ja (eteläisen) Etelä-Bugjoen välisestä alueesta. Neuvostoliitossa alue kuului Ukrainan sosialistisen neuvostotasavallan Moldovan autonomiseen neuvostotasavaltaan vuodesta 1924 ja neuvostojoukkojen miehitettyä Bessarabian Romanialta vuonna 1940 Moldovan sosialistiseen neuvostotasavaltaan Baltan piiriä lukuun ottamatta. Toisessa maailmansodassa Transnistria oli Romanian miehittämänä kolmen ja puolen vuoden ajan 1941–1944 omana hallinnollisena Transnistrian kuvernoraattinaan, joka alueena oli laajempi kuin nykyinen Transnistria pääkaupunkinaan Odessa.
Vuonna 1989 alkoi Moldovan hallituksen ja Transnistrian hallinnon välillä konflikti, joka johtui etupäässä kielilaeista. Niiden mukaan romaniasta (Moldovassa välillä nimityksenä moldova) tuli Moldovan ainoa virallinen kieli. Vastarintaa johti työkollektiivien yhteisneuvosto johdossaan Igor Smirnov. Konfliktit muuttuivat väkivaltaisiksi ja työläiset järjestäytyivät Moldovan poliisivoimia vastaan.
Transnistria julistautui itsenäiseksi Moldovasta syyskuussa 1990. Elokuussa 1991 Moldova julistautui itsenäiseksi Neuvostoliitosta. Kesällä 1992 konflikti päättyi alueelle sijoitetun Venäjän asevoimien 14.armeijan väliintuloon. Armeijan komentajana oli Juri Netkatšev, myöhemmin Aleksandr Lebed. Armeijan varastoista päätyi aseita alueen (itä)slaaveille ja myöhemmin myös venäläisjoukot tukivat slaaveja. Moldovan poliisi kärsi suuria tappioita saamatta aluetta hallintaansa. 14.armeijan arsenaaliin kuului neljän divisioonan aseistus ja noin 4000 erilaista ajoneuvoa ja Lebedin mukaan se olisi halutessaan ollut Romanian pääkaupungissa Bukarestissa seitsemässä tunnissa[4].
Aselepo tehtiin heinäkuussa 1992 Venäjän presidentti Boris Jeltsinin ja Moldovan presidentti Mircea Snegurin kesken. Venäjän armeija alkoi vetäytyä 1994.
Syyskuussa 2006 järjestetyssä kansanäänestyksessä 97% väestöstä äänesti itsenäisyyden puolesta.[5][6] Äänestysprosentti oli 77,63 %.[7] Osa vaalitarkkailijoista piti vaalia onnistuneena,[8] kun taas Moldovan Helsinki-ryhmä ilmoitti havainneensa epämääräisyyksiä ja väitti äänestysprosentin jääneen huomattavasti ilmoitettua matalammaksi.
Äänestyksessä kysyttiin: ”Kannatatko tasavallan itsenäisyyttä ja liittymistä Venäjän federaatioon?” ja ”Kannatatko itsenäisyydestä luopumista ja liittymistä Moldovan tasavaltaan?” Näin Transnistrian tavoitteena on Venäjään liittyminen, joskin geopoliittinen asema aiheuttanee hankaluuksia, koska alueella ei ole yhteistä rajaa Venäjän kanssa ja Venäjäkin tunnustaa alueen Moldovan osaksi. Moldova, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö (Etyj), Euroopan unioni ja Yhdysvallat eivät tunnusta vaalia tai sen tulosta.[9]
Venäjän presidentti Vladimir Putin yritti neuvotella ratkaisua Transnistrian konfliktiin vuonna 2006, tämä kaatui EU:n vastustukseen, jota on pidetty alkuna Venäjän ja lännen huononeville suhteille.[10] Etyjin puheenjohtajana toiminut Ilkka Kanerva vieraili maassa tammikuussa 2008 ja pyrki aloittamaan uudelleen neuvottelut Transnistrian tilanteen ratkaisusta.[11]
Vuonna 2004 Transnistriassa oli noin 555300 asukasta. Suurin etninen väestöryhmä on moldovanromanialaiset (31,9%), seuraavaksi eniten on venäläisiä (30,4%) ja ukrainalaisia (28,8%). Pienempiä ryhmiä ovat puolalaiset, bulgaarit, juutalaiset, gagausit ja saksalaiset. Erityisesti kaupunkien asukkaat ovat slaaveja maaseudun väestön koostuessa enimmäkseen moldovalaisista.
Valtaosa alueen asukkaista tunnustaa ortodoksista uskoa. Maassa on uskonnonvapaus ja rekisteröitynä on yli sata uskonnollista liikettä.
Kun Transnistria muodostettiin, se otti käyttöön Neuvostoliiton perustuslain. Vuonna 1995 otettiin käyttöön uusi perustuslaki, joka sisältää enemmän länsimaisista demokratioista tuttuja piirteitä ja antaa vallanpitäjille parlamentaarisen vastuun. Alueen parlamenttia kutsutaan korkeimmaksi neuvostoksi ja presidenttinä on vuoden 1992 kapinaa Moldovaa vastaan johtanut Igor Smirnov, joka on Ukrainan kansalainen.
Joulukuussa 2011 pidettyjen presidentinvaalien ensimmäisellä kierroksella kaksikymmentä vuotta maata johtanut Smirnov jäi kolmanneksi, mutta ei hyväksynyt tulosta. Entinen parlamentin puhemies Jevgeni Ševtšuk sai 38,5prosenttia äänistä, Venäjän tukema parlamentin puhemies Anatoli Kaminski sai 26,48 prosenttia ja Smirnov 24,82 prosenttia. Syy Smirnovin tappioon on arvioiden mukaan se että Venäjä ei enää tue häntä. Smirnov epäili vaalivilppiä.[12]
Bruttokansantuote on paikallisen hallinnon tietojen mukaan noin 585,6miljoonaa Yhdysvaltain dollaria ja henkeä kohden 1076 (2006), mikä on vähän enemmän kuin Moldovassa, joka on Euroopan köyhin maa. Vuonna 2003 alueen yritykset olivat kaikki aluehallinnon omistuksessa, mutta nykyään on myös yksityisiä yrityksiä. Suurin yritys on Moldavski metallurgitšeski zavod (MMZ) Rîbnițassa, jonka omistaa venäläinen Metalloinvest (Ališer Usmanov). Uudenaikainen tehdas tuottaa noin miljoona tonnia terästä vuodessa (2004). Traspolissa on suuri tekstiilitehdas Tirotex ja alkoholijuomia valmistava Kvint ja Dnestrovskissa Moldavskaja GRES-voimala. Vähittäiskaupan alalla toimii Sheriff. Alueella on käytössä oma valuutta, Transnistrian rupla. Raha on vapaasti vaihdettava, mutta käytännössä vain Transnistriassa.
Suuri osa Moldovan neuvostotasavallan teollisuudesta, etenkin sähköntuotannosta oli Transnistriassa. Toisen maailmansodan jälkeen alue teollistui ja 1990 se tuotti 40% Moldavian bruttokansantulosta ja 90% sähköntuotannosta.
(Venäjän/ukrainankieliset nimet ovat suluissa.)
Bender (Бендеры) Camenca (Кaменка), myös Kamenka Dubăsari (Дубоссары), myös Dubossary Grigoriopol (Григориополь) Rîbnița (Рыбница), myös Rybnitsa Slobozia (Слободзея) Tiraspol (Тирасполь)
Joukkoliikennettä käytetään paljon alueella. Tiraspolissa on rautatieasema ja linja-autoyhteydet ovat vilkkaat Moldovan pääkaupunkiin Chișinăuhin ja Ukrainaan. Vakituisia linjoja ajavat paikallisliikenteen minibussit eli maršrutkat ovat hyvin yleisiä joukkoliikenteen välineitä.
Alueella on säilytetty paljon neuvostoajan symboleja ja otettu viralliseen käyttöön. Esimerkkejä näistä ovat sirppi ja vasara valtion vaakunassa ja neuvostounivormuja kantavat poliisit sekä sotilaat. Pääkaupungissa Tiraspolissa on Vladimir Leninin patsaita, joista suurin on parlamenttitalon edessä. Pääkaupungissa on myös Marxin ja muiden kuuluisien kommunistien patsaita ja heidän mukaansa on nimetty katuja, kuten Strada Karl Liebknecht, Strada Karl Marx ja Strada Rosa Luxemburg. Sekä vaakuna että lippu ovat lähes samanlaiset kuin mitä Moldovan sosialistinen neuvostotasavalta käytti.
Nimi Transnistria tulee alueen sijainnista Dnestrjoen () takana,[2] siis Moldovasta katsoen. Virallisesti Moldovan hallitus käyttää alueesta nimeä Dnestrin vasemman hallintoalueyksikkö ([13] , lyh. Stînga Nistrului).
Itse alueella käytetään virallisia nimiä (Република Молдовеняскэ Нистрянэ), ja eli Dnestrian moldovalainen tasavalta.
Citation error, replace with{{cite book| author = Pitkänen S. ja V.-J. Sutinen| title = Moldova| location = Turku| publisher = Savukeidas Kustannus| year = 2010| id = ISBN 978-952-5500-76-9| format = [ Kirjan kuvaus kustantajan sivulla]| accessdate = 18.10.2014| page = Transnistriasta erityisesti s. 279–330}}
* Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit