Uralilaiset kielet
Uralilaiset kielet muodostavat kielikunnan, johon kuuluvia kieliä nykyään puhutaan laajalla alueella kahden puolen Ural-vuoristoa ja Euroopassa. Uralilaisia kieliä on yli 30 ja niiden puhujia noin 20,7 miljoonaa. Myös suomen kieli kuuluu uralilaisen kielikunnan itämerensuomalaiseen haaraan. Muita uralilaiseen kielikuntaan kuuluvia valtiokieliä ovat viron kieli ja unkarin kieli. Muut uralilaiset kielet ovat vähemmistökieliä, joista suurinta osaa puhutaan Venäjällä. Uralilaisia kieliä tutkiva kielitieteen haara on fennougristiikka.
Joskus nimitykset ”uralilaiset kielet” ja ”suomalais-ugrilaiset kielet” ovat synonyymeja, joilla tarkoitetaan koko kielikuntaa.[1]
Perinteisen käsityksen mukainen uralilaisten kielten sukupuu perustuu muun muassa M. A. Castrénin ja Otto Donnerin esittämiin näkemyksiin. Tässä sukupuussa uralilaisen kantakielen ja kielikunnan yleisesti hyväksyttyjen nykyisten päähaarojen (saame, itämerensuomi, mordva, mari, permi, unkari, mansi, hanti, samojedi)[2] välillä oletetaan olleen suuri joukko välikantakieliä (suomalais-ugrilainen välikantakieli, suomalais-permiläinen välikantakieli, suomalais-volgalainen välikantakieli, volgalainen välikantakieli, suomalais-saamelainen välikantakieli, kantaugri, kantaobinugri). Uusin tutkimus kuitenkin asettaa kyseenalaiseksi joko kaikkien tai joidenkin välikantakielten olemassaolon.
Vanha oletus uralilaisten kielten kahtiajaosta suomalais-ugrilaisiin kieliin (pääasiassa Uralin länsipuolella, poikkeuksena Länsi-Siperiassa puhuttavat obinugrilaiset kielet) ja samojedikieliin (pääasiassa Uralin itäpuolella, tundranenetsi myös Euroopan puolella aina Kaninin niemimaalle asti) perustuu lähinnä siihen havaintoon, että samojedi jakaa selvästi vähiten yhteisiä sanoja muiden kielihaarojen kanssa. Vaikka joitain äännetason piirteitäkin on ehdotettu vanhan kahtiajaon tueksi[3], on ehdotusta myös kritisoitu ja esitetty toisenlainen tulkinta, jossa äännetason perusteella pikemminkin samojedi- ja ugrilaiskielet palautuisivat yhteiseen kantakieleen[4]. Äännetasolta ei siis löydy selvää tukea vanhalle kahtiajaolle, ja pelkkä sanaston lukumääräero voi selittyä niinkin, että samojedi olisi vaihtanut sanastoaan suuremmassa mitassa kuin läntisemmät kielihaarat. Tästä syystä useimmat tutkijat ovat nykyisin sitä mieltä, että samojedikielten ja suomalais-ugrilaisten kielten välinen etäisyys ei ole niin suuri kuin on aikaisemmin oletettu ja että kielikunnan jako samojedilaiseen ja suomalais-ugrilaiseen päähaaraan on kyseenalainen.
Ehkä parhaiten perusteltu välikantakielitaso on suomalais-permiläinen kantakieli (joka olisi saamen, itämerensuomen, mordvan, marin ja permin yhteinen kantakieli), koska sille on esitetty sekä sanastollista[3][5] että äännetason tukea[4]
Suomalais-volgalainen välikantakieli (joka olisi saamen, itämerensuomen, mordvan ja marin yhteinen kantakieli) ja volgalainen välikantakieli (joka olisi mordvan ja marin yhteinen kantakieli) ovat nykyään yleisesti hylättyjä ainakin suomalaisten tutkijoiden keskuudessa.
Kiistanalainen on myös suomalais-saamelainen välikantakieli, jonka olemassaoloa Pekka Sammallahti[3] ja Ulla-Maija Kulonen ovat kannattaneet ja Terho Itkonen[6] vastustanut.
Kantaugrin ja kantaobinugrin olemassaoloa ovat kannattaneet László Honti[7] ja Ulla-Maija Kulonen sekä vastustanut Tapani Salminen[2].
Tapani Salmisen esittämässä latteassa sukupuussa (kampamallissa) kiistattomien alimman tason kantakielten (kantasaame, kantasuomi, kantamordva jne.) ja kantauralin väliin ei rekonstruoitaisi mitään välikantakielitasoja. Ulla-Maija Kulosen ”sukupensas”-malli[8] edustaa kompromissiratkaisua vanhan monitasoisen sukupuun ja liiasta latteudesta syytetyn kampamaisen sukupuun välillä, sillä siinä hyväksytään neljä perinteisen mallin seitsemästä välikantakielestä (suomalais-permiläinen kantakieli, suomalais-saamelainen kantakieli, kantaugri ja kantaobinugri). Jaakko Häkkisen mallissa hyväksyttiin alun perin viisi välikantakieltä, mutta ryhmittely poikkesi melkoisesti perinteisestä (obinugrilaisen ja suomalais-permiläisen kantakielen lisäksi myös ugrilais-samojedilainen, marilais-permiläinen ja suomalais-mordvalainen kantakieli). Häkkisen mallin uudemmassa versiossa kantauralin oletetaan jakautuneen kolmeen kantakieleen: länsiuralilaiseen (kantasaame, kantasuomi ja mordva), keskiuralilaiseen (mari ja kantapermi) ja itäuralilaiseen (kantaugri ja kantasamojedi). Alemman tason välikantakielinä mainitaan myös mordvalais-suomalainen ja mansilais-unkarilainen kantakieli.[9]
Vanhoja nimityksiä voidaan edelleen käyttää viittaamaan maantieteellisesti määriteltyihin kieliryhmiin, ilman että oletetaan näille yhteistä kantakieltä. Niinpä voidaan puhua suomalais-ugrilaisista, suomalais-permiläisistä, suomalais-volgalaisista, volgalaisista, suomalais-saamelaisista, ugrilaisista ja obinugrilaisista kielistä silloin kun on tarpeen erottaa nämä kielikunnan kokonaisuudesta.
Kielen ja murteen välinen ero on uralilaisissa kielissä (kuten muissakin kielissä) hyvin epäselvä. Usein erottelu perustuu pikemminkin poliittisiin ja historiallisiin syihin sekä vakiintuneen kirjakielen olemassaoloon kuin kielimuotojen keskinäiseen ymmärrettävyyteen. Hanti ja mansi on perinteisesti katsottu yhtenäisiksi kieliksi. Kumpikin näistä on todellisuudessa kuitenkin ryhmä kieliä, joiden puhujat jakavat yhteisen kansallisen identiteetin. Hantin kieli jakaantuu kolmeen (tai jopa viiteen) kielimuotoon, jotka eivät ole keskenään erityisen ymmärrettäviä, mansin kieli neljään kielimuotoon. Venäjällä komipermjakkia pidetään komista erillisenä kielenä, mutta länsimaissa tätä näkemystä ei tavallisesti hyväksytä. Saamea on aikaisemmin pidetty yhtenä kielenä, mutta nykyisin jako yhdeksään elävään ja kahteen kuolleeseen saamelaiskieleen on vakiintunut. Lyydiä voidaan pitää joko yhtenä karjalan kielen päämurteista tai itsenäisenä kielenä. Inkeroisen asema karjalasta (tai suomesta) erillisenä kielenä on vakiintunut vasta viime vuosikymmeninä. Tuoreimpia esimerkkejä halusta nostaa aikaisemmin murteena pidetty kielimuoto itsenäiseksi kieleksi ovat meänkielen ja kveenin asemasta käydyt keskustelut Ruotsissa ja Norjassa.
Seuraavassa luettelossa uralilaiset kielet ja niiden murteet on lajiteltu yhdeksään täysin kiistattomana pidettyyn ryhmään (sulkeissa kielten vanhentuneet nimitykset)[10][11].
Pohjoissamojedilaiset kielet Enetsin kieli (jeniseinsamojedi; ks. Enetsit) tundraenetsin murre metsäenetsin murre Nenetsin kieli (jurakki; ks. Nenetsit) tundranenetsin murre metsänenetsin murre Nganasanin kieli (tavgi; ks. Nganasanit) Avamin murre Vadejevin eli Hatangan murre Juratsin kieli (kuollut 1800-luvulla[12]; ks. Juratsit) Eteläsamojedilaiset kielet Selkupin kieli (ostjakkisamojedi; ks. Selkupit) Tazin murre Tymin murre Ketin murre Kamassin kieli (viimeinen puhuja kuollut 1989[12]; ks. Kamassit) Matorin kieli (kuollut 1800-luvulla[12]; ks. Matorit)
2. Unkarin kieli (madjaari; ks. Unkarilaiset)
unkarin länsimurteet Tonavan murteet unkarin etelämurteet Tiszan murteet unkarin luoteismurteet unkarin koillismurteet Keski-Transylvanian murteet Itä-Transylvanian eli Székely-murteet (ks. Székelyt) Csángó-murteet (ks. Csángót)
3. Hantin kieli (ostjakki, todellisuudessa useita eri kieliä; ks. Hantit)
pohjoishanti Keski-Obin eli Šerkalin murre Kazymin murre Berjozovon eli Šuryškaryn murre Uralin eli Obdorin murre etelähanti (kuollut 1900-luvulla[12]) Irtyšin murre itähanti Vahin-Vasjuganin murre Surgutin murre Salymin murre
4. Mansin kieli (voguli, todellisuudessa useita eri kieliä; ks. Mansit)
pohjoismansi Sosvan murre Sygvan murre Ylä-Lozvan murre etelämansi (kuollut 1900-luvulla[12]) Tavdan murre itämansi Ala-Kondan murre Keski-Kondan murre Ylä-Kondan murre länsimansi (kuollut 1900-luvulla[12]) Ala-Lozvan murre Keski-Lozvan murre Pelymin murre Vagimin murre
Komin kieli (syrjääni; ks. Komit) komisyrjääni Ižman murre (ks. Ižmalaiset) Syktyvkarin murre Keski-Sysolan murre Ylä-Sysolan murre Petšoran murre (ks. Petšoralaiset) Luzan-Letkan murre (ks. Luzalaiset) Ala-Vytšegdan murre Ylä-Vytšegdan murre Vymin murre Udoran murre (ks. Udoralaiset) komipermjakki (ks. Komipermjakit) komipermjakin pohjoismurre komipermjakin etelämurre Zjuzdinin murre (ks. Zjuzdinin komit) Jazvan murre (ks. Jazvan komit) Udmurtin kieli (votjakki; ks. Udmurtit) udmurtin pohjoismurteet Sarapulin murre Glazovin murre Slobodskoin murre besermanin murre (ks. Besermanit) udmurtin etelämurteet Ufan murre Jelabugan murre Uržymin murre Malmyžin murre
6. Marin kieli (tšeremissi; ks. Marit)
niittymari Morkin-Sernurin murre Joškar-Olan murre Volžskin murre itämarin murre vuorimari Jaranskin murre Kozmodemjanskin murre
7. Mordvalaiset kielet (ks. Mordvalaiset)
Ersän kieli Kozlovin murre Alatyrin murre Suran eli Šugurovon murre Staryje Turdakin eli Tašton-Murzan murre Drakinon murre Mokšan kieli Spasskin murre Krasnoslobodskin-Temnikovin murre Insarin murre
8. Saamelaiskielet (ks. Saamelaiset)
Länsisaamelaiset kielet Eteläsaame (ks. Eteläsaamelaiset) Luulajansaame (ks. Luulajansaamelaiset) Piitimensaame (ks. Piitimensaamelaiset) Pohjoissaame (ks. Pohjoissaamelaiset) ruijansaamen murre tornionsaamen murre merisaamen murre (ks. Merisaamelaiset) Uumajansaame (ks. Uumajansaamelaiset) Itäsaamelaiset kielet Inarinsaame (ks. Inarinsaamelaiset) Kiltinänsaame (kildininsaame; ks. Kiltinänsaamelaiset ja Kuolan saamelaiset) Koltansaame (koltta; ks. Koltat) Turjansaame (ks. Turjansaamelaiset ja Kuolan saamelaiset) Akkalansaame (viimeinen puhuja kuollut 2003[12]; ks. Akkalansaamelaiset ja Kuolan saamelaiset) Keminsaame (kuollut 1800-luvulla[12]; ks. Keminsaamelaiset)
Inkeroisen kieli (ks. Inkerikot) Soikkolan murre Hevaan murre Ala-Laukaan murre Ylä-Laukaan murre (kuollut 1900-luvulla) Karjalan kieli (ks. Karjalaiset) varsinaiskarjalan murteet vienankarjala eteläkarjala Itä-Karjalan keskiosan ja Raja-Karjalan murteet tytärkarjalaiset murteet Tihvinän murre (ks. Tihvinänkarjalaiset) Valdain murre (ks. Valdainkarjalaiset) Tverin murre (ks. Tverinkarjalaiset) aunuksenkarjalan eli livvin murteet lyydin murteet (ks. Lyydiläiset) Kontupohjan murre eli pohjoislyydi Prääsän murre eli keskilyydi Kuujärven murre Liivin kieli (ks. Liiviläiset) Kuurinmaan liivi itäliivin murre (kuollut 1900-luvulla) länsiliivin murre (viimeinen puhuja kuollut 2013) Liivinmaan liivi Salatsin murre (kuollut 1800-luvulla) Suomen kieli (ks. Suomen murteet ja Suomalaiset) suomen länsimurteet suomen lounaismurteet (ks. Varsinaissuomalaiset) hämäläismurteet (ks. Hämäläiset) eteläpohjalaiset murteet (ks. Pohjalaiset) keski- ja pohjoispohjalaiset murteet (ks. Pohjalaiset) peräpohjalaiset murteet (sisältävät kveenin ja meänkielen; ks. Lappilaiset, Kveenit ja Länsipohjalaiset) suomen itämurteet savolaismurteet (ks. Savolaiset) suomen kaakkoismurteet (ks. Suomen karjalaiset ja Inkeriläiset) Vatjan kieli (ks. Vatjalaiset) itävatjan murre (kuollut 1900-luvulla) länsivatjan murre Kukkosin murre kreevinin murre (kuollut 1800-luvulla; ks. Kreevinit) Vepsän kieli (ks. Vepsäläiset) äänisvepsän murre keskivepsän murre etelävepsän murre itävepsän murre (kuollut 1800-luvulla) Viron kieli (ks. Viron murteet ja Virolaiset) viron pohjoismurteet viron keskimurteet viron länsimurteet viron saarimurteet viron itämurteet viron koilliset rantamurteet viron etelämurteet Mulgin murteet Tarton murteet Võron murteet (sisältävät setun; ks. Võrolaiset ja Setut)
Edellä lueteltujen lisäksi tunnetaan historiallisista lähteistä eräitä varhain kuolleita uralilaisia kieliä nimeltä. Tällaisia ovat muun muassa merjan kieli, muroman kieli, metserän kieli ja tšuudin kieli. Näistä tšuudien kieltä on vanhastaan pidetty itämerensuomalaisena, edellisiä kolmea taas yleisemmin suomalais-volgalaisina. Tšuudin osalta käsitys on kuitenkin muuttunut, ja uusimpien tutkimusten mukaan tšuudeiksi kutsutuista kansoista vain niin sanotut taipaleentakaiset tšuudit näyttäisivät puhuneen erilaisia itämerensuomalaisia kielimuotoja, kun taas niin sanottujen Olhavan tšuudien kielet eivät olisi olleet itämerensuomalaisia vaan muihin suomalais-ugrilaisiin kieliin kuuluvia sisältäen lännessä samankaltaisuuksia mordvaan ja kantasuomeen ja idässä merjaan ja saameen. Näiden lisäksi muita kadonneita suomalais-ugrilaisia kieliä tai kieliryhmiä olivat muun muassa toimalaiset, Valkeajärven lopilaiset ja nykyisen Tverin alueella asunut nimeltä tuntematon ryhmä ”tveriläiset”. Näiden kansojen ja kieliryhmien olemassaolo on tulkittu Luoteis-Venäjän paikannimistössä ja paikallisissa venäläismurteissa.[20][21][22]
Jo 1600-luvun lopulla olivat muun muassa Gottfried Leibniz ja Martin Fogel tietoisia siitä, että suomen ja unkarin kielet ovat rakenteeltaan samankaltaisia ja että näitä läheisesti muistuttavia kieliä puhutaan laajalti Euraasiassa. Uralilaisen kieliyhteyden löytäjänä kunnioitetaan kuitenkin yleisesti János Sajnovicsia, joka vertaili keskenään saamen, unkarin ja suomen keskeisiä kieliopillisia tunnuksia ja perussanastoa ja totesi näiden olevan yhteistä alkuperää. 1800-luvulle tultaessa kielikuntaan yhdistettiin myös samojedikielet, joiden puhujat asuvat Länsi-Siperiassa sekä Euroopan-puoleisen Venäjän pohjoisimmissa osissa Jäämeren rannikolla. Samojedikielten ja muiden uralilaisten kielten välisen sukulaissuhteen tieteellisenä todistajana pidetään M. A. Castrénia.
Koko kielikuntaa kutsuttiin pitkään suomalais-ugrilaiseksi sen maantieteellisten ääripäiden mukaan. Nimitys uralilainen on vakiintunut tieteellisessä kielenkäytössä 1900-luvun jälkipuoliskolla.
Uralilainen kieliyhteys on yritetty myös kiistää lukuisia kertoja. 1800-luvun loppupuoliskolla erityisesti Unkarissa vaikutti lingvistejä, jotka uskoivat unkarin kuuluvan turkkilaiskieliin. Nykyisin tiedeyhteisössä vallitsee yksimielisyys, että unkarin ja turkkilaiskielten lukuisat samankaltaisuudet perustuvat kauan jatkuneisiin lainakosketuksiin, eivät kielisukulaisuuteen.
1990-luvulla muun muassa Ago Künnap ja Angela Marcantonio ovat esittäneet, että uralilaisten kielten yhteydet olisivat saattaneet syntyä kielten rinnakkaiskehityksen ja lainakosketusten myötä. Koska oletus uralilaisten kielten yhteydestä kuitenkin perustuu historiallis-vertailevan kielitieteen standardimetodien käyttöön, sitä on vaikea kumota, ellei näitä metodeja aseteta kyseenalaisiksi.
Vaikka uralilaisen kielikunnan kielten on esitetty olevan sukua monille eri kielikunnille, on tutkijoiden enemmistö sitä mieltä, että yksikään esitetyistä etäsukulaisuushypoteeseista ei ole riittävästi perusteltu.
Varsinkin vanhemmissa lähteissä näkee puhuttavan ”ural-altailaisesta kielikunnasta”, eli oletetaan uralilaisten kielten olevan sukua ns. altailaisten kielten kanssa. Uudempi valtavirtauralistiikka suhtautuu ural-altailaiseen hypoteesiin kriittisesti, koska ns. altailaisten kielten keskinäistä sukulaisuuttakaan ei ole kyetty todistamaan. Uralilaiset ja altailaiset kielet kuuluvat samaan typologiseen kielityyppiin ja keskeiset kieliopilliset suhteet ilmaistaan niissä samoin keinoin, mutta historiallis-vertaileva kielitiede ei ole kyennyt osoittamaan niiden palautuvan yhteiseen kantakieleen.
Ns. nostraattihypoteesin mukaan uralilaiset, altailaiset, indoeurooppalaiset ja muutamat muutkin Euraasian kielikunnat olisivat kaikki sukua keskenään, mutta tämä hypoteesi on vielä kiistanalaisempi.
Jotkut tutkijat, muun muassa Björn Collinder, ovat olettaneet siperialaista jukagiirin kieltä uralilaisten kielten sukulaiseksi, mutta tämäkään hypoteesi ei ole saanut tutkijoiden valtavirran tukea. Hiljattain Jaakko Häkkinen on esittänyt, että jukagiirisissa kielissä olisi esikantauralilainen substraatti. Tämä viittaisi Häkkisen mukaan esikantauralin aasialaiseen alkukotiin huolimatta siitä, että kantauralia on puhuttu Euroopassa[23]. Ante Aikio ei pidä hypoteesille esitettyjä perusteluja valideina vaan katsoo osoitetuiksi vain lainat kantasamojedista ja esikantasamojedista kantajukagiiriin.[24]
On esitetty myös uralilaisten kielten yhteyttä eskimokieliin, mutta tämäkin on todistamattoman hypoteesin tasolla. Toisinaan on hypoteettiseen uralilais-siperialaiseen kielikuntaan luettu näiden lisäksi myös tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet.
Toisinaan myös sumerin kieltä on väitetty uralilaisten kielten sukulaiseksi. Joidenkin sanastollisten yhtäläisyyksien ohella todisteeksi on esitetty sekä sumerille että monille uralilaisille kielille tyypillinen agglutinaatio.[25] Teorian esittivät jo 1800-luvulla Oppert, Lenormant ja Hommel, ja Suomessakin sen tekivät tunnetuksi J. W. Lagus ja Yrjö Koskinen.[26] Käsitys tuli kansallisista ja poliittisista syistä suosituksi varsinkin Unkarissa[27], mutta useimmat kielitieteilijät pitävät sitä perusteettomana.[27] Käsitystä, että sumeri kuuluisi uralilaisiin kieliin, on kuitenkin vielä vuonna 2016 kannattanut suomalainen assyriologi Simo Parpola kirjassaan Etymological Dictionary of the Sumerian language.[27]
Valtavirtauralistiikka on sen sijaan yleensä hyväksynyt ajatuksen, jonka mukaan uralilaista kantakieltä olisi puhuttu indoeurooppalaisen kantakielen lähettyvillä, sillä näiden kahden kielimuodon välillä on todennäköisesti ollut lainakosketuksia.
Uralilaisen kantakielen eli kantauralin ajoitukset ovat eri tutkijoilla vaihdelleet noin välillä 7000–3500 eaa. Nykyisin monet tutkijat ovat taipuvaisia kannattamaan myöhäisempiä ajoituksia. Tärkeimpänä perusteena ovat välittömästi kantauralin hajoamisen jälkeen alkaneet lainakosketukset indoeurooppalaisen kielikunnan eri haaroihin, joiden ajoittamiseen on yksityiskohtaisempia kriteerejä.
Uralilainen kantakieli on paleolingvistiikan ja areaalilingvistiikan metodein paikannettu jonnekin Venäjän havumetsävyöhykkeelle. Tutkijoiden kannat eroavat siinä, onko uralilaisten kielten lingvistinen alkukoti sijainnut Uralin länsi- vai itäpuolella. Uralin itäpuolella sijainnutta alkukotia puolustavat tutkijat (mm. Juha Janhunen) viittaavat siihen, että uralilaiset kielet muistuttavat typologisesti tämän alueen muita kielikuntia, ennen kaikkea turkkilaisia kieliä, mongolikieliä ja tunguusikieliä.
Uralin länsipuolella sijainnutta alkukotia puolustavat tutkijat (mm. Jorma Koivulehto ja Asko Parpola) viittaavat siihen, että indoeurooppalaisten ja uralilaisten kielten välillä on ollut vanhoja lainakosketuksia. Kun indoeurooppalainen kantakieli nykyisin tavallisimmin paikannetaan Ukrainaan, täytyy uralilaista kantakieltä olettaa puhutun tämän pohjoispuolella. Tätä ”Volgan-mutkan” teoriaa ovat kannattaneet jo muun muassa Paavo Ravila ja Erkki Itkonen.
Toisinaan on myös esitetty, että kantakieltä on alun perin puhuttu laajalla alueella Uralilta Baltiaan saakka. Mm. Kalevi Wiikin paljon julkisuutta saaneen mallin mukaan uralilaisia kieliä olisi puhuttu jääkauden aikana suunnilleen nykyisen Ukrainan alueilla, ja kieli olisi levittäytynyt sieltä ensimmäisten nykyihmisten mukana keskiseen ja pohjoiseen Eurooppaan. Wiikin ajoitukset ja paikannukset poikkeavat suuresti fennougristien esittämistä, eivätkä ne suuresta julkisuudesta huolimatta ole saavuttaneet tieteellistä kannatusta. On korostettu, että Wiikin käyttämä metodi on epäluotettava, koska siinä ei piitata kielitieteen tuloksista ja koska menetelmällä saadaan keskenään ristiriitaisia tuloksia.[28]
Aikaisemmin paljon keskustelua on käyty myös siitä, tuleeko uralilaisten kielten alkukodin olettaa olleen suhteellisen suppea vai melko laaja. Laajaa aluetta puoltavana väitteenä on esitetty, että Uralilta Itämerelle ulottuva kampakeraaminen kulttuuripiiri olisi ollut kieleltään suomalais-ugrilainen.[29] Nykyisin useimmat fennougristit kannattavat kuitenkin suppeaa alkukotia perusteenaan ennen kaikkea se, että kaikki historiasta tunnetut kielelliset alkukodit ovat melko pieniä . Viime vuosina esitetyt kielitieteellisesti perustellut näkemykset ovatkin viitanneet siihen suuntaan, että kantauralin leviäminen on oletettua myöhäisempi tapahtuma eikä siis voisikaan enää liittyä kampakeraamiseen kulttuuriin.[30][31]
Uralilaisten kielten menneisyyden tutkimuksessa voidaan havaita erilaisten tutkimusparadigmojen vaihtelua. Viime vuosikymmenet suomalaista uralistiikkaa on hallinnut maltillinen jatkuvuusteoria, joka on lähtökohtaisesti arkeologinen malli. Jatkuvuusteoria rakentuu oletukselle, että jatkuvuus arkeologisessa aineistossa vastaisi kielellistä jatkuvuutta. Koska siis asutuksen jatkuvuus Suomessa ulottuu kivikaudelle, olisi suomen kielen esimuotoa puhuttu Suomessa jo tuhansien vuosien ajan.
Arkeologisen jatkuvuuden todistusvoimaa kielellisen jatkuvuuden suhteen on epäilty alusta saakka, eli niin kauan kuin arkeologit ovat jatkuvuusperusteluja esittäneet (esimerkiksi jo Y. H. Toivonen 1950-luvulla[32]). Kuitenkin vuonna 1980 järjestetyssä monitieteisessä suomalaisten juuria käsittelevässä symposiumissa iso osa kielentutkijoistakin vihdoin kallistui maltillisen jatkuvuusteorian kannalle[33]. Tämän näkemyksen mukaan suomen kielen esimuoto olisi levinnyt Suomeen tyypillisen kampakeramiikan mukana (ajoitus kalenterivuosina noin 3900 eaa.[34]). Tuolloin tämän näkemyksen ei katsottu olevan ristiriidassa kielitieteen tulosten kanssa, joten sen hyväksymiselle ei nähty esteitä.
Viime vuosina on kuitenkin yhä kasvavassa määrin esitetty kannanottoja jatkuvuusteoriaa vastaan. Yhtäältä on entistä painokkaammin korostettu, että arkeologinen jatkuvuus ei voi luotettavasti todistaa kielellisestä jatkuvuudesta, ja toisaalta on esitetty, että kielitieteen tulosten perusteella suomen kielen esimuodon leviäminen Suomeen näyttäisi olevan oletettua myöhäisempi tapahtuma. Yhä useammat suomalaiset kielentutkijat ovatkin hiljattain kyseenalaistaneet jatkuvuusteorian uskottavuuden[35][36][37][38][39].
Eräänä merkittävänä tekijänä maltillisen jatkuvuusteorian perustelujen heikkouden osoittamisessa voidaan pitää ns. radikaalia jatkuvuusteoriaa, jonka mukaan jo Suomeen heti jääkauden jälkeen (kalenterivuosina noin 8500 eaa.;[40]) saapunut väestö olisi puhunut uralilaista kieltä. Tätä näkemystä on 1990-luvun puolimaista lähtien äänekkäimmin kannattanut Kalevi Wiik (ks. Kalevi Wiikin teoria suomalaisten alkuperästä). Radikaali jatkuvuusteoria nimittäin vetoaa aivan samaan argumenttiin kuin maltillinenkin jatkuvuusteoria eli arkeologiseen jatkuvuuteen: arkeologisessa aineistossa näkyvä asutuksen jatkuvuus voidaan ulottaa maamme alkuasuttajiin saakka. Kielentutkijoiden mielestä sellainen menetelmä, jolla saavutetaan näinkin ristiriitaisia tuloksia, ei voi olla luotettava.[41]
Tällä hetkellä jatkuvuusteoriat ovatkin menettämässä suosiotaan. Menetelmän yleisen epäluotettavuuden lisäksi jatkuvuusteorioiden heikkoutena ovat ristiriidat kielitieteen tulosten kanssa. Esimerkiksi itämerensuomessa ja saamessa saakka on iranilaisten lainasanojen kerrostuma, jonka myöhäisimmät lainat ajoittuvat arjalaisen kronologian perusteella vasta vuoden 2000 eaa. jälkeisiksi[42][43].
Koska iranilaisen kielialueen ei oleteta milloinkaan ulottuneen Ylä-Volgan luoteispuolelle, tämä kerrostuma olisi hyvin vaikea selittää, mikäli oletettaisiin suomen kielen esimuotoa puhutun Suomessa jo kaksi vuosituhatta aikaisemmin. Koska nämä lainasanat ovat suurimmaksi osaksi äänteellisesti säännöllisiä, ne on omaksuttu sellaiseen kielentasoon, jossa kantasuomen ja kantasaamen äänteellinen erilliskehitys ei vielä ollut alkanut. Siinäkin tapauksessa, että nämä lainasanat olisivat kulkeutuneet Ylä-Volgalta Suomeen saakka, ne voisivat olla pikemminkin vain joitain satoja vuosia myöhäisempiä kuin suomen kielen edeltäjän leviäminen Suomeen[39]. Niinpä maltillisen jatkuvuusteorian mukainen oletus, että kantasuomalainen kehitys olisi alkanut Lounais-Suomessa jo nuorakeraamisen eli vasarakirveskulttuurin vaikutuksesta pian vuoden 3200 eaa. jälkeen, on monien kielentutkijoiden mielestä epäuskottava.
Suurinta osaa uralilaisista kielistä puhutaan nykyisin Euraasian havumetsävyöhykkeellä. Niissä uralilaisissa kielissä, jotka ovat levinneet tundravyöhykkeelle, on huomattava määrä melko nuoria lainasanoja kuolleista kielimuodoista, mikä viittaa siihen, että uralilainen kielimuoto on levinnyt näille alueille melko myöhään. Tällaisia kieliä ovat ennen kaikkea obinugrilaiset kielet, samojedikielet ja saamelaiskielet
Suurin osa uralilaisista kielistä on ollut pitkään jatkuneissa lainakosketuksissa indoeurooppalaisen kielikunnan eri haaroihin. Erityisesti kielikunnan läntisiin haaroihin kuuluvien kielten sanastoa luonnehtivat monet indoeurooppalaiset lainasanakerrostumat (mm. arjalainen, iranilainen, balttilainen, germaaninen ja slaavilainen kerrostuma). Toinen kielikunta, joka on huomattavasti vaikuttanut erityisesti Keski-Venäjän uralilaisiin kieliin on turkkilaiset kielet. Siperian uralilaiset kielet ovat puolestaan olleet kontaktissa muun muassa tunguusikieliin ja paleosiperialaisiin kieliin.
Ilmeisesti suomalais-ugrilaisten kielten puhuma-alue on ollut melko yhtenäinen vielä noin 1000 vuotta sitten. Se alkoi hajota ennen muuta turkkilaisten kielten voimakkaan ekspansion myötä noin 500 jaa. Uralilaisia kieliä puhuvista kansoista unkarilaiset omaksuivat turkkilaisille heimoille ominaisen elämäntavan ja siirtyivät taigavyöhykkeeltä arovyöhykkeelle.
Itäslaavin leviäminen nykyisen Venäjän alueelle ja venäjän kielen muodostuminen noin 800 eaa. alkaen pirstoi suomalais-ugrilaista kielialuetta entisestään ja johti sen laajojen osien slaavilaistumiseen. Monia suomalais-ugrilaisia kieliä kuoli niiden puhujien assimiloituessa venäjään. Historiallisista lähteistä tunnetaan nimeltä eräitä varhain kuolleita uralilaisia kieliä. Tällaisia ovat muun muassa merjan kieli, muroman ja mestserän kielet sekä tšuudilaiset kielet.
Tutkijoiden näkemykset siitä, milloin uralilainen kielimuoto levisi nykyisen Suomen alueelle eroavat huomattavasti. Itämerensuomalaisten kielten ja germaanisten kielten varhaisiin kosketuksiin viitaten on muun muassa Jorma Koivulehto kannattanut varhaisia ajoituksia (n. 2000–1500 eaa.). Itämerensuomalaisten kielten vähäisiin keskinäisiin eroihin ja kantasuomen oletettuun myöhäiseen hajoamisajankohtaan viitaten on muun muassa Juha Janhunen kannattanut huomattavasti myöhäisempiä ajoituksia (n. 0–500 jaa.). Suurimmassa osassa Suomea kielellinen uralilaistuminen on tapahtunut ainakin kahdessa vaiheessa, jossa varhaisinta edustivat saamelaiskielet, myöhäisempää itämerensuomalaiset kielet.
Pisin kirjallinen historia on unkarin kielellä, jonka vanhimmat kielenmuistomerkit ovat 900-luvulta jaa. Itämerensuomalaisella kielellä kirjoitettuja fragmentteja esiintyy hieman myöhemmissä Novgorodin tuohikirjeissä. 1300-luvulla luotiin myös muinaispermin kirjakieli, jonka käyttö loppui 1600-luvulla. Suurinta osaa Venäjällä puhuttavista uralilaisista kielistä alettiin käyttää kirjallisesti vasta 1800- ja 1900-luvun taitteessa.
Kaikilla itämerensuomalaisilla kielillä ja useimmilla saamelaiskielillä on latinalaiseen kirjaimistoon perustuva ortografia. Venäjällä puhuttavilla suomalais-ugrilaisilla kielillä, itämerensuomalaiset kielet pois lukien, on kyrilliseen kirjaimistoon perustuva ortografia. Eräille pienimmistä kielistä, kuten vatjalle, piitimensaamelle ja turjansaamelle ei ole kehitetty lainkaan kirjakieltä; eräillä kielillä, kuten karjalalla ja komilla, taas on useampi kirjakieli.
Uralilaisten kielten tieteellistä kuvaamista varten on kehitetty suomalais-ugrilainen tarkekirjoitus (SUT). Samaa tarkekirjoitusta on käytetty myös turkkilaiskielten ja muiden altailaisten kielten kuvaamisessa.
Uralilainen sukulaisuus perustuu kielten keskinäisiin vastaavuussuhteisiin, joita tutkii historiallis-vertaileva kielitiede. Uralilaisten kielten kieliopissa (esimerkiksi taivutuspäätteissä) ja perussanastossa on runsaasti yhteisiä aineksia, jotka on peritty yhteisestä kantakielestä. Kyseessä ei siis ole näiden kielten puhujien geneettinen sukulaisuus, sillä kielten ja geenien leviämisen dynamiikka on erilainen. Esim. suomen puhujien geneettisiä lähisukulaisia ovat virolaisten lisäksi nimenomaan germaanikielten ja balttilaisten kielten puhujat. Vastaavasti esimerkiksi mokšan, marin ja udmurtin puhujien perimässä on paljon yhteyksiä turkkilaisten kielten puhujiin, joka on kuitenkin kampakeramiikan ajan jälkeistä geneettistä muutosta. Saamelaisten geeniperimä on muista Euroopan kansoista suuresti poikkeava. On oletettu, että tämä olisi yhteydessä Fennoskandian pohjoisosien asuttamiseen alun perin lännestä kivikaudella mannerjään reunaa pitkin, kun taas muut suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvat kansat ovat levinneet nykyisille puhuma-alueilleen idästä.
Uralilaisilla kielillä on monia tyypillisiä piirteitä, jotka ovat yhteisiä suurelle osalle kielikuntaa (yksittäinen piirre ei useinkaan ole yhteinen koko kielikunnalle).
agglutinaatio suuri sijamuotojen määrä uralilainen sijajärjestelmä vokaalisointu kieliopillisen suvun puuttuminen kieltoverbi liudennus tonaalisuuden puuttuminen yhteinen sanasto omistusliitteet possessiivipronominien puuttuminen kaksikko eli duaali monikko eli pluraali omistusrakenne
Agglutinaatio eli erilaisten johdinten, tunnusten ja päätteiden käyttö esiintyy voimakkaana monissa uralilaisissa kielissä. Tunnuksia ja päätteitä ovat muun muassa verbin pääluokkien, tapaluokkien ja aikamuotojen tunnukset, persoona- ja sijapäätteet, possessiivisuffiksit eli omistusliitteet sekä liitepartikkelit.
Uralilaisissa kielissä on keskimäärin 13–14 sijamuotoa. Sijamuotojen määrä vaihtelee kuitenkin suuresti eri kielissä (sekä eri kielioppitraditioissa; sijamuodon ja adverbinjohtimen raja on epäselvä, ja esimerkiksi unkarissa luetaan perinteisesti sijapäätteiksi suffikseja, jotka suomessa on katsottu johtimiksi). Suomessa on 15 produktiivista sijaa, mutta unkarissa jopa 24, kun taas jotkin kielet tulevat toimeen jopa kolmella sijamuodolla. Sijamuotojen määrä muutamissa kielissä on seuraava:
ersä: 12 inarinsaame: 9 komi: 18 mokša: 13 nenetsi: 7 pohjoissaame: 6 – 7 suomi: 14 (tai enemmän) udmurtti: 16 unkari: 24 (tai enemmän) vepsä: 24 viro: 14
Uralilainen sijajärjestelmä on pohjana kaikille uralilaisille kielille. Monissa kielissä sijamuotojen määrä on lisääntynyt runsaasti, kun taas toisissa se on pysynyt maltillisena tai jopa vähentynyt. Uralilainen sijajärjestelmä käsittää kolme yleissijaa ja kolme paikallissijaa. Yleissijoja ovat nominatiivi, akkusatiivi ja genetiivi ja paikallissijoja lokatiivi, separatiivi ja latiivi.
Vokaalisointu eli vokaaliharmonia on useimpien tutkijoiden mielestä ollut jo uralilaisessa kantakielessä. Nykyisistä uralilaisista kielistä vokaalisoinnun tuntevat monet itämerensuomalaiset kielet kuten suomi (virossa se puuttuu yleiskielestä mutta esiintyy varsinkin etelämurteissa), unkari sekä murteittain mari, ja joistain muistakin uralilaisista kielistä voidaan ainakin murteittain osoittaa vokaalisoinnun jälkiä.
Uralilaisten kielten substantiiveilla ei ole kieliopillista sukua kuten monilla indoeurooppalaisilla kielillä, joissa substantiivit jaetaan yleensä maskuliineihin, neutreihin ja feminiineihin.
Kieltoverbi esiintyy useimmissa uralilaisissa kielissä. Kieltoverbi on taipuva verbi, jonka avulla muodostetaan verbien kieltomuodot. Kieltoverbi esiintyy muun muassa suomessa, karjalassa, pohjoissaamessa, inarinsaamessa, niittymarissa, komissa, nenetsissä, enetsissä, nganasanissa ja kamassissa. Unkarissa on käytössä pelkkä kieltosana.
Uralilaisessa kantakielessä oletetaan joillakin konsonanteilla olleen liudentunut vastineensa, esimerkiksi n:n rinnalla liudentunut n'. Nykyisistä uralilaisista kielistä jotkin (esimerkiksi unkari) ovat laajentaneet liudennuksen vaikutusalaa, jotkin taas (kuten itämerensuomalaiset kielet) menettäneet alkuperäisen liudennuksen kokonaan. Joissain itämerensuomalaisissa kielissä on sittemmin kehittynyt uusi liudennus alkuperäisen i:n tai j:n edelle, näin esimerkiksi virossa tai suomen itämurteissa.
Uralilaiset kielet eivät ole tonaalisia kuten esimerkiksi jeniseiläiskielet, joiden puhuma-alue on Ural-vuoriston itäpuolella.
Yhteisellä sanastolla on olennainen merkitys kielisukulaisuutta tutkittaessa. Uralilainen kantakieli on ollut täysimittainen kieli, jonka sanasto ei ole ollut olennaisesti niukempi kuin nykyisten kielten, mutta tästä sanastosta on tytärkielissä ilmeisesti säilynyt vain pieni murto-osa. Tämä uralilainen sanasto sisältää kriittisimpien nykytutkijoiden mukaan noin 200 sanaa. (On kuitenkin otettava huomioon, että kaikkien uralilaisten kielten sanastoa ei ole tutkittu yhtä perusteellisesti kuin esimerkiksi suomen tai unkarin. Lisäksi jotkin vanhat sanat ovat saattaneet säilyä vain esimerkiksi yhden tytärhaaran kielissä, jolloin niitä ei voida todistaa ikivanhoiksi.)
Sanan katsotaan olevan uralilaista alkuperää, mikäli se esiintyy sekä suomalais-ugrilaisissa että samojedikielissä eikä kyse ole lainasanasta kummassakaan kieliryhmässä. Yhteinen sanasto sisältää muun muassa ruumiinosien, sukulaisuussuhteiden, eläinten ja luontoon liittyvien asioiden nimityksiä sekä pronomineja, pieniä lukusanoja ja yleisiä verbejä. Koska nämä sanat ovat keskeistä perussanastoa, myös niistä muodostettuja johdoksia on nykyisissä uralilaisissa kielissä runsaasti.
Oheisissa kielinäytteissä esitetään YK:n kansainvälisen ihmisoikeuksien julistuksen ensimmäinen pykälä yhdeksällä uralilaisella kielellä.[44][45]
Suomi Kaikki ihmiset syntyvät vapaina ja tasavertaisina arvoltaan ja oikeuksiltaan. Heille on annettu järki ja omatunto, ja heidän on toimittava toisiaan kohtaan veljeyden hengessä.
Karjala Kai rahvas roittahes vällinny da taza-arvozinnu omas arvos da oigevuksis. Jogahizele heis on annettu mieli da omatundo da heil vältämättäh pidäy olla keskenäh, kui vellil.
Vepsä Kaik mehed sünduba joudajin i kohtaižin, ühtejiččin ičeze arvokahudes i oiktusiš. Heile om anttud mel’ i huiktusentund i heile tariž kožuda toine toiženke kut vel’l’kundad.
Viro Kõik inimesed sünnivad vabadena ja võrdsetena oma väärikuselt ja õigustelt. Neile on antud mõistus ja südametunnistus ja nende suhtumist üksteisesse peab kandma vendluse vaim.
Liivi Amād rovzt attõ sindõnd brīd ja īdlizt eņtš vǟrtitõks ja õigiztõks. Näntõn um andtõd mūoštõks ja sidāmtundimi, ja näntõn um īdtuoisõ tuoimõmõst veļkub vaimsõ.
Pohjoissaame Buot olbmot leat riegádan friddjan ja olmmošárvvu ja olmmošvuoigatvuođaid dáfus. Sii leat jierbmalaš olbmot geain lea oamedovdu ja sii gálggaše leat dego vieljačagat.
Komi Bydös otirys čužöny vol’nöjеzön da ötkoddеzön dostoinstvoyn da pravoèzyn. Nylö sеtöm myvkyd da sovеst’ ovny ötamödnysköt kydz vonnèzlö.
Nenetsi Et xibjari nenėc’ sojamarianta xurkari pravada tnjava, ṇoboj nenėcja nidu nic’ tokalba, ṇybtamba ilevatu tara.
Unkari Minden emberi lény szabadon születik és egyenlő méltósága és joga van. Az emberek, ésszel és lelkiismerettel bírván, egymással szemben testvéri szellemben kell hogy viseltessenek.
Daniel Abondolo (ed.) 1998: The Uralic Languages. London: Routledge. Gyula Weöres (1935) Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
* Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit