Hepatiitti C
Hepatiitti C on viruksen aiheuttama maksatulehdus, joka hoitamattomana voi johtaa maksakirroosiin ja maksasyöpään. Toisin kuin A- ja B-hepatiittiin, hepatiitti C:hen ei ole rokotetta. Se voidaan kuitenkin hoitaa lääkkeellisesti.
Suomessa todetaan vuosittain noin 1200 C-hepatiittitapausta. Suonensisäisten huumeiden käyttäjien kohdalla sairauden esiintyvyys on erittäin korkea, sillä jopa 80 % heistä kantaa virusta. Tartunnan saaneista 85 % jää kantamaan virusta pysyvästi, ja 40–70 prosentilla tartunta johtaa krooniseen aktiiviseen hepatiittiin.[1]
Hepatiitti C -virus (HCV) on positiivissäikeinen RNA-virus, joka kuuluu flavivirusten ryhmään. Virus on muodoltaan ikosahedraalinen, ja sillä on ympärillään lipidivaippa. Viruksen genomi on vajaan 10 000 emäksen mittainen, ja viruksen jakautuessa siitä syntyy 7 replikaasi- eli nonstrukturaaliproteiinia (NSP) ja kolme rakenneproteiinia, jotka muodostavat viruksen kapsidin eli proteiinikuoren sekä vaippaan kiinnittyvät proteiinit.
HCV-infektio luokitellaan krooniseksi, jos se on jatkunut diagnosoinnin jälkeen vähintään puoli vuotta. Krooninen infektio on usein oireeton tai vähäoireinen mutta johtaa maksakirroosin kehittymiseen kolmanneksella potilaista seuraavan 20 vuoden aikana. Toinen kolmannes sairastuu maksakirroosin diagnoosin jälkeen 30 vuoden sisällä, ja yhdellä kolmanneksella tauti etenee niin hitaasti, ettei kirroosia havaita. Kirroosi on maksasyövän tärkein riskitekijä.
HCV:lle on myös tyypillistä, että se esiintyy usein yhdessä HIV:n kanssa. Immuunijärjestelmää heikentävä HIV rajoittaa elimistön kykyä hankkiutua taudinaiheuttajista eroon, ja riski sairastua muihinkin infektiosairauksiin on tämän vuoksi kasvanut. HIV-positiivisilla potilailla hepatiitin eteneminen on tavallista nopeampaa[2].
Hepatiitti C -diagnoosi tehdään vain harvoin akuutin infektion aikana, sillä akuutti infektio on useimmiten oireeton tai vähäoireinen. Myös kroonisten infektioiden diagnosointia vaikeuttaa oireiden vähäisyys ja/tai yleisluontoisuus, sillä henkilö voi sairastaa HCV:tä useita vuosia ennen laajamittaisten maksaoireiden ilmenemistä.
HCV-infektiota epäiltäessä huomioidaan henkilön tausta ja erityisesti HCV-riskiä kasvattaville tekijöille altistuminen, kuten suonensisäisten huumausaineiden käyttö, saadut verensiirrot tai verivalmisteiden käyttö, tatuoinnit ja lävistykset jne. Joskus HCV-diagnosoidaan kuitenkin sattumanvaraisesti esimerkiksi verenluovutuksen yhteydesä. HCV-infektiota epäiltäessä ensimmäisenä testinä suoritetaan HCV-vasta-aineiden määritys verinäytteestä. Virukselle altistunut, normaalin immuunipuolustuksen omaava henkilö kehittää infektion seurauksena vereensä virusta neutraloivia vasta-aineita, mutta niiden muodostumisessa on aina viive infektioon nähden. Noin 80 %:lla infektion saaneista vasta-aineita voidaan havaita 15 viikon kuluessa tartunnasta. 5 kuukauden jälkeen vasta-aineita on yli 90 %:lla tartunnan saaneista ja 6 kuukauden kuluttua 97 %:lla. Joskus vasta-aineita ei kehity lainkaan johtuen esimerkiksi henkilön kyvyttömyydestä vasta-aineiden tuotantoon. Tällaisissa tapauksissa suositellaan HCV-RNA-testin tekemistä (ks. alla), vaikka vasta-ainekoe olisikin negatiivinen, etenkin mikäli muut tulokset viittaavat maksan epänormaaliin toimintaan.
Vasta-ainetestillä saadaan ainoastaan tieto siitä, onko virus ollut elimistössä, mutta parhaillaan käynnissä olevaa infektiota niillä ei pystytä havaitsemaan. Tätä tarkoitusta varten tarvitaan HCV-RNA-määritys, jossa tutkitaan sisältääkö verinäyte viruksen perimäainesta eli RNA:ta. Mikäli vasta-ainekoe on positiivinen, RNA-testin tulisi suorittaa jatkotutkimuksena. Parhaillaan käynnissä olevan infektion toteamisen lisäksi näillä menetelmillä on mahdollista selvittää myös määrällisesti, paljonko virusta on elimistössä (ns. viral load). Viruksen määrä verenkierrossa ei suoraan kerro sairauden vakavuudesta tai maksavaurion kehittymisen todennäköisyydestä mutta kylläkin todennäköisyydestä, jolla sairaus vastaa interferonihoitoon.
Hepatiitti C tarttuu lähes yksinomaan verikontaktin kautta ja vain harvoin limakalvokontaktien välityksellä. Pisaratartuntoja ei tapahdu lainkaan. Useimmiten HCV-infektio tartunta tapahtuu saastuneiden veren tai verivalmisteiden käytön yhteydessä tai saastuneita injektiovälineitä käytettäessä. Lääkinnällisiin tarkoituksiin tai huumeiden käyttöön liittyvien tapausten lisäksi muun muassa epähygienisissä oloissa tehdyt tatuoinnit ja lävistykset altistavat tartunnan saamiselle. Vaikka limakalvojen kautta välittyvät tartunnat ovat harvinaisia, on viitteitä myös siitä, että HCV-tartunta voi tapahtua inhaloitavien tai nenän kautta käytettävien huumausaineiden käytön yhteydessä. Seksikontaktin kautta tapahtuva tartunta on harvinainen, ja niitä esiintyy lähinnä HIV-potilailla ja muilla immuunivajeesta kärsivillä. Riski on kuitenkin olemassa, ja siksi kondomia suositellaan käytettävän yhdynnässä sekä suuseksissä.[3] HCV-infektio tarttuu synnytyksen aikana äidistä lapseen noin kuudessa tapauksessa sadasta silloin, kun äidin veressä on synnytyshetkellä mitattavissa GCV-RNA:ta. Muutoin äiti–lapsi-tartunnan todennäköisyys on pieni.
HCV-infektion hoidossa käytetään nykyisin yhdistelmähoitoa, jossa on mukana interferoniterapia ja ribaviriini. Interferonit ovat ihmisen omia, viruksilta suojaavia proteiineja, joita voidaan tuottaa geenitekniikan avulla ja käyttää virusinfektioiden ja tiettyjen muiden sairauksien hoidossa. HCV:n hoidossa käytetyin interferoni on alatyyppi alfa2, joka on markkinoilla useilla eri kauppanimillä. Saatavilla on myös kyseisen alatyypin muokattu eli pegylpotu muoto, jonka vaikutuksen kesto elimistössä on huomattavasti tavanomaista interferonia pidempi. Tyypillisen hoitojakson aikana interferonia injisoidaan ihon alle tai lihakseen ensin kerran vuorokaudessa ja myöhäisemmässä vaiheessa 1-2 kertaa viikossa. Ribaviriini on ns. nukleosidianalogi, yhdiste, joka muistuttaa rakenteeltaan elimistön DNA:n ja RNA:n rakenneosina toimivia nukleiinihappoja. Tämän ansiosta ribaviriini häiritsee viruksen jakautumissykliin liittyvän RNA:n monistamisen kulkua ja rajoittaa siten virusinfektion etenemstä. Ribaviriinin käyttöä kuitenkin rajoittaa se, että suurina annoksina se vaikuttaa myös isäntäsolun toimintaan, mistä seuraa haittavaikutuksia.
Teksasin yliopistossa Yhdysvalloissa vuonna 2014 valmistunut tutkimus kertoo, että C-hepatiitti saatiin katoamaan 90 prosentilla tutkimuksen kohteena olevilta 12 viikossa uudella hoidolla, joka on edullinen. Euroopassa puolestaan tulossa markkinoille kallis lääkeyhdistelmä, jolla hoito voi maksaa 80000 euroa.[4]
Feitelson, Mark A. Hepatitis C. Port Chester, NY, USA: Cambridge University Press, 2002. M. Koulu ja J. Tuomisto: (pdf) Farmakologia ja toksikologia. Luku 57. Medicina Oy.
A-klinikkasäätiön C-hepatiitti sivusto. U.S. Department of Veterans Affairs
Luokka:Hepatiitti Luokka:Virustaudit Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit