Filippiinit
Filippiinien tasavalta eli Filippiinit on 7641[1] saaren ja vajaan 108 miljoonan asukkaan trooppinen saaristovaltio Kaakkois-Aasiassa.[2] Suurin osa asukkaista elää 11 saarella. Alueella on usein maanjäristyksiä ja 20 toimivaa tulivuorta. Se on myös trooppisten hirmumyrskyjen reitillä.
Saaret saivat nimensä Espanjan kuninkaan Filip II:n mukaan vuonna 1543.[3] Yhdysvallat sai Filippiinit Espanjalta Espanjan–Yhdysvaltain sodassa. Espanjan ja Yhdysvaltojen vaikutus näkyy edelleen maan kulttuurissa ja hallintojärjestelmässä. Ferdinand Marcos hallitsi maata lähes yksinvaltiaana yli 20 vuoden ajan, kunnes kansa pakotti hänet eroamaan 1986.
Filippiinit on 7107 saaren saaristovaltio, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 300000km². 11 suurinta saarta muodostaa 95% koko valtion pinta-alasta. Suurimpien saarten Luzonin ja Mindanaon osuus maan pinta-alasta on yli kaksi kolmannesta.[4]
Suurin osa saaristosta on vuoristoista. Rannikolla on sangen vähän tasankoa, joskin Luzonin keskiosassa on laaja ja taajaan asuttu tasankoalue. Tärkeimmät joet ovat Cagayan, Pampanga, Abra, Agusan, Magat, Laoang ja Agno.[5] Monet joet on valjastettu vesivoiman tuotantoon.[4] Maan korkein kohta on Mount Apo, 2954m. Filippiinien itäpuolella sijaitsee Filippiinienmeri.[6]
Luzonin ja Mindanaon vuoristoisilla alueilla kasvaa sademetsää, jossa asuu edelleen useita vuoristolaisheimoja. Sademetsissä elää myös filippiinienkotka ja noin 500 muuta lintulajia, sekä 800 orkidealajia ja 8500 muuta putkilokasvilajia.[4]
Filippiinien saarista useimmat ovat vulkaanisia. Maassa on 37 tulivuorta, joista 18 on edelleen aktiivisia.[7] Maanjäristykset ovat maassa yleisiä.
Filippiinien eteläisillä saarilla vallitsee päiväntasaajan ilmasto, jossa sateita saadaan ympäri vuoden. Keski- ja pohjoisosissa on trooppinen ilmasto, johon liittyy yksi sadekausi vuodessa. Useimmissa osissa sataa eniten heinäkuusta lokakuuhun, jolloin Aasian monsuuni vaikuttaa Tyynenmeren ilmavirtauksiin. Elokuusta lokakuuhun esiintyy taifuuneiksi kutsuttuja trooppisia hirmumyrskyjä, jotka kehittyvät Etelä-Kiinan merellä.[8] Manilassa vuoden kuumimman kuukauden, huhtikuun, keskimääräinen ylin lämpötila on 33,5 astetta, ja viileimmän eli tammikuun keskimääräinen alin 23,5 astetta. Elokuussa saadaan keskimäärin 486 mm sadetta, helmikuussa alle 10 mm.[9]
Saarten varhaisten asukkaiden uskotaan olleen negriittejä, joiden muuttaessa Filippiineiltä oli maayhteydet Malesiaan ja Kiinaan.[3] Negriittien uskotaan tulleen alueelle noin 30000 vuotta sitten. Viimeisimmän jääkauden jälkeen maayhteys saarille katkesi, mutta sen jälkeenkin ihmisiä on saapunut meritietä pitkin. Ensimmäiset asukkaat järjestäytyivät barangay-nimisiksi kyliksi, joita johti datu.[10]
Vuonna 1380 islamin levittäytyminen alkoi Sulusta ja Mindanaosta.[3] Vuoteen 1565 mennessä se oli levinnyt Manilaan asti. Islamin mukana tuli sulttaanien ylipäällikkyyteen perustuva hallintojärjestelmä.[10]
Fernão de Magalhães saapui saarille 1521, jolloin siellä oli jo itsenäisiä kuningaskuntia. Espanja valloitti saaret ja hallitsi niitä 300 vuotta. Saaret nimettiin kuningas Filip II:n mukaan.[3] Saaria hallittiin Uudesta Espanjasta, jonka pääkaupunkina oli México. Historian tuloksena on aasialainen maa, jossa on paljon latinalaisamerikkalaisia piirteitä.[11] Filippiinit on Itä-Timorin ohella ainoa katolinen maa Aasiassa.[12]
Espanjalaiset toivat Amerikasta uusia viljelykasveja kuten chilin, perunan, ananaksen ja tomaatin. Roomalaiskatoliset lähetyssaarnaajat levittivät kansan pariin kristinoppia. He myös perustivat maahan sairaaloita, kouluja ja yliopiston. Espanjalaiset antoivat vuonna 1863 julistuksen, mikä teki alakouluopetuksesta maksutonta. Tämä loi pohjaa myöhemmälle sivistystason nousulle.
Filippiinien ja Meksikon välille espanjalaiset avasivat laivayhteyden. Manilasta Acapulcoon, yli Tyynen valtameren, purjehdittiin kerran tai kaksi vuodessa niin kutsutuilla Manilan kaljuunoilla (Galéon de Manila). Laivayhteys avattiin vuonna 1565 ja se lopetettiin vuonna 1815 Meksikon itsenäistyttyä Espanjasta.
Filippiinien satamat avattiin kaikelle kaupankäynnille 1800-luvun lopulla.Filippiineillä syntyneet espanjalaiset (criollos) sekä espanjalaisten ja alkuperäiskansojen välisistä suhteista syntyneet (mestizos) alkoivat vaurastua. Heidän parissaan alkoi levitä ajatuksia vallankumouksesta, jolla voitaisiin muuttaa yhteiskuntaa. Criollojen tyytymättömyys puhkesi kapinaksi vuonna 1872. Tuona vuonna, tammikuun 20. päivä syttyi Caviten linnakkeen sotilaiden keskuudessa kapina, joka oli tarkoitettu merkiksi laajalle kansannousulle. Kapina tukahdutettiin, eikä kansannousuakaan syntynyt.
Myöhemmin vuonna 1872 vallankumoukselliset ajatukset nousivat jälleen uuteen liekkiin. Kolme pappia, Mariano Gómez, José Burgos ja Jacinto Zamora saivat syytteen espanjalaisten siirtomaaviranomaisten halveksimisesta. Oikeudenkäynnin jälkeen heidät teloitettiin. Heidän rohkeutensa innosti uusia vallankumouksellisia.
Samana vuonna joukko Euroopassa asuvia ja opiskelevia filippiiniläisiä perustivat Propaganda-liikkeeksi kutsutun yhdistyksen, jonka tarkoituksena oli aluksi lisätä Espanjan tietoisuutta Filippiinien ongelmista ja filippiiniläisille oikeutta lähettää edustajia Cortesiin, Espanjan parlamenttiin. Lisäksi vaadittiin filippiiniläisille tasa-arvoa täytettäessä siirtomaahallinnon vapaita virkoja. Propaganda-liikkeen keskeisiä johtohahmoja olivat Marcelo H. del Pilar, Mariano Ponce ja José Rizal. José Rizal vangittiin ja teloitettiin vuonna 1896 kapinoinnista syytettynä.
Vuonna 1892 Andrés Bonifacio perusti salaseuran, joka sai nimekseen Katipunan. Se tavoitteli Filippiineille täyttä itsenäisyyttä. Itsenäisyys katsottiin olevan saavutettavissa ainoastaan aseellisen kapinan avulla.
Filippiinien vallankumous ja itsenäisyystaistelu alkoi vuonna 1896. Katipunanin Magdalo- niminen ryhmittymä haastoi Bonifacion aseman liikkeen johtajana. Lopulta liikkeen johtajuuden otti Emilio Aguinaldo.
Aguinaldo julisti Filippiinit itsenäiseksi tasavallaksi 12. kesäkuuta 1898. Samoihin aikoihin Espanja ja Yhdysvallat kävivät sotaa Kuuban hallinnasta.
Pariisin rauhansopimuksen mukaan Espanja sai 20 000 000 dollaria Filippiinien siirtymisestä Yhdysvaltojen omistukseen. Oli selvää, että Yhdysvallat ei voinut hyväksyä itsenäistä Filippiinien tasavaltaa.
Filippiiniläiset olivat jo julistautuneet itsenäisiksi ja sotivat Yhdysvaltoja vastaan. Yhdysvallat aloitti sodan Filippiinejä vastaan 4. helmikuuta 1899 Manilan taistelulla. Sota loppui virallisesti 1901, mutta taisteluja käytiin vielä 1913. Filippiinit kärsi sodassa suurta tuhoa, ja kun viimeiset filippiiniläiset oli lyöty, kuolleita oli 600000.[13]
Vuonna 1916 Yhdysvallat lupasi Filippiinien saavan itsehallinnon. Vuonna 1934 alkoi itsehallinnon aikakausi, jonka oli tarkoituksena valmistella vuoteen 1944 suunniteltua itsenäistymistä. Toinen maailmansota sotki suunnitelmat.
Yhdysvaltojen hallinnon aikana englannin kieli tuli espanjan tilalle hallinnon ja liike-elämän kieleksi. Katolinen kirkko menetti valtionkirkon asemansa, sillä Yhdysvaltojen laki takaa uskonnonvapauden eikä suosi mitään tiettyä uskontoa.
Toisessa maailmansodassa Japani valloitti saaret. Japanilaiset syyllistyivät Filippiineillä sotarikoksiin. Niistä tunnetuimmat ovat sodan alkuvaiheessa tapahtunut Bataanin kuolemanmarssi ja vuonna 1945 tapahtunut Manilan verilöyly.
Sodan loppuvaiheessa Yhdysvallat valloitti ne lyhyeksi ajaksi takaisin, mutta jo vuonna 1946 Filippiinit itsenäistyivät. Yhdysvallat sai kuitenkin pitää saarilla sotilastukikohtiaan. Rauha Japanin kanssa solmittiin 1951, ja Filippiinit sai runsaat sotakorvaukset.[14]
Kommunistihenkinen Huk-kapina (1945–1953) tukahdutettiin presidentti Ramon Magsaysayn johdolla. Hänen seuraajansa Carlos P. Garcia (1957–1961) ja Diosdado Macapagal (1961–1965) pyrkivät lähentymään aasialaisiin naapurimaihin, toteuttamaan uudistusohjelmia ja kehittämään kansantaloutta monipuolisemmaksi.[15]
Vuonna 1965 presidentiksi valittiin Ferdinand Marcos. Hänen uudelleenvalintansa yhteydessä 1969 puhuttiin vaalivilpistä. Vuonna 1972 julistettiin poikkeustila, ja vuonna 1973 perustuslaki antoi Marcosille yksinvallan.[14] Marcosin aikana maassa rehotti korruptio ja hyvä veli -politiikka. Talouskehitys kääntyi kurjistumiseksi, ja kuka tahansa saattoi joutua vangituksi tai pidätetyksi.[15] Oppositiojohtaja Benigno Aquino tuomittiin kuolemaan, mutta hän sai matkustaa Yhdysvaltoihin sairaalahoitoon. Kun hän palasi, hänet ammuttiin lentokentällä. Vuoden 1986 vaaleissa Marcosin vastaehdokkaana oli Aquinon leski Corazon Aquino. Marcos julistautui voittajaksi, mutta kansanjoukot pakottivat hänet eroamaan ja pakenemaan Havaijille.[14] Ferdinand Marcos kuoli Havaijilla vuonna 1989 ja hänen leskensä Imelda Marcos sai luvan palata Filippiineille vuonna 1991.[16]
Astuttuaan presidentin virkaan Corazon Aquino lakkautti Ferdinand Marcosin aikaisen perustuslain[17] ja laaditutti uuden perustuslain, joka tuli voimaan vuonna 1987.[18] Corazon Aquinon hallituskaudella (1986–1992) demokratia vahvistui, mutta hallitusta pidettiin heikkona ja sitä vastaan tehtiin useita kaappausyrityksiä. Fidel V. Ramos (1992–1998) pyrki eheyttämään kansakuntaa ja käymään neuvotteluja kaikkien kapinallisryhmien kanssa. Joseph Estrada (1998–2001) oli suosittu näyttelijä, jota alettiin kuitenkin pian syyttää korruptiosta. Hän erosi ennen aikojaan, ja valtaan nousi varapresidentti Gloria Macapagal-Arroyo (2001–2010). Vuoden 2010 vaaleissa valittiin entisen oppositiojohtaja Benigno Aquinon ja presidentti Corazon Aquinon poika Benigno Aquino III. Hänen ohjelmaansa kuului demokratian edistäminen ja korruption vastustaminen.[15] Aquinon jälkeen presidentiksi valittiin toukokuussa 2016 populistinen Rodrigo Duterte, jonka vaalikampanjan teema oli huumeongelma. Alkukautta onkin leimannut huumeongelman väkivaltainen ratkaisupyrkimys. Duterte on suorasanaisesti kehottanut ampumaan huumeriippuvaisia ja huumekauppiaita, ja joukossa on mennyt viattomiakin. Poliisi on ampunut parissa kuukaudessa 1500 ihmistä ja tuntemattomat tappajat yli 2000.[19]
Duterten kaudella ongelman ovat muodostaneet myös ääri-islamistiset ryhmät. Moroja edustavien aseellisten järjestöjen kanssa on käyty lupaavia rauhantunnusteluja, mutta samaan aikaan on ilmestynyt myös radikaalimpia ryhmittymiä, joilla on yhteyksiä ulkomaille ja esimerkiksi Isis-järjestöön. Vuoden 2017 toukokuussa ne valtasivat Marawin kaupungin, jonka Filippiinien asevoimat valtasivat takaisin pitkän taistelun jälkeen saman vuoden lokakuussa.[20]
Filippiinit on presidentillinen tasavalta, jossa ei ole pääministerin virkaa. Presidentti ja varapresidentti valitaan suoralla vaalilla kuusivuotiskaudelle. Parlamentti on kaksikamarinen: 24-jäsenisen senaatin jäsenistä puolet valitaan kolmen vuoden välein kansanäänestyksessä kuusivuotiskaudeksi. Edustajainhuone käsittää 230 suoraan valittua ja 57 vähemmistöryhmien nimittämää jäsentä. Presidentti nimittää ministerit.[6]
BBC:n mukaan arviolta 40–80 prosenttia kansanedustajista on kytköksissä poliittisiin dynastioihin.[21]
Filippiinit on jaettu kolmeen maantieteelliseen osaan: Luzon, Visayas ja Mindanao. Maa jakaantuu 18 alueeseen, 81 provinssiin, 117 kaupunkiin, 1501 kuntaan, ja 41982 barangayihin.[2]
Useimmilla valtion virastoilla on alueelliset toimipisteet, jotka palvelevat kunkin alueen provinsseja. Alueilla ei ole erillistä paikallishallintoa, poikkeuksena Mindanaon autonominen alue.
Lähes kolmannes työvoimasta toimii maataloudessa, joka tuottaa noin 10% bruttokansantuotteesta (2015).[6] Riisi ja maissi ovat väestön tärkeimmät ravinnonlähteet. Riisistä saadaan kolme satoa vuodessa, ja valtio pitää riisivarastoa luonnontuhojen varalta.[3] Kookospähkinää, sokeriruokoa, ananasta ja banaania taas viljellään vientiin. Myös puuteollisuus on merkittävässä asemassa, mutta viljelyalan kasvattaminen on verottanut metsiä tuntuvasti. Tärkeimpiä teollisuusaloja ovat tekstiilit, elintarvikkeiden jalostus ja sähkötekniikka. Maassa on muun muassa kuparia, kromia, kultaa, maaöljyä ja nikkeliä.[15] Ulkomailla työskentelevien filippiiniläisten kotimaahan lähettämät palkat ovat merkittävä ulkomaanvaluutan lähde.[6]
Merkittävimmät vientituotteet ovat elektroniikka ja tekstiilit. Merkittävimmät luonnonvarat ovat puu, öljy, nikkeli, koboltti, hopea, kulta, suola ja kupari.[6]
Filippiineillä on 254 lentokenttää, joista neljällä on yli kolmen kilometrin kiitotie. Maassa on 995 kilometriä rautateitä. Satamakaupunkeja ovat Batangas, Cagayan de Oro, Cebu, Davao, Liman ja Manila[6].
Filippiineillä puhutaan useita malaijilais-polynesialaisia kieliä, joista suurimmat ovat tagalog ja sen standardimuoto filipino, cebu ja iloko. Virallisina kielinä ovat filipino ja englanti.[6] Varsinkin aikaisemmin maassa on puhuttu myös espanjaa.
Etnisiä ryhmiä on monia. Vuoden 2000 väestönlaskennassa suurimmat ryhmät olivat tagalogit 28,1%, cebut eli cebuanot 13,1%, ilokanot 9%, bisayat 7,6%, hiligainot eli ilonggot 7,5%, bikolit 6% ja warayt 3,4%. Muihin ryhmiin kuului 25,3% väestöstä.[6]
Suurin osa (80,9%) filippiiniläisistä on katolisia. Vähemmistönä ovat muslimit (5%)[6], joita sanotaan moroiksi.
Väestönkasvu kuuluu Aasian nopeimpiin. Hallitus on yleensä varonut ottamasta asiaan voimakkaasti kantaa, sillä katolinen kirkko vastustaa syntyvyyden säännöstelyä.[22]
Pohjois-Filippiinien kylissä on kehittynyt perinne pääsiäisenajan ristiinnaulitsemisesta. Tavassa yhdistyvät harras katolisuus ja kansanuskomukset.[23]
Filippiiniläisten kansallistunne on hauras, oma suku ja provinssi ovat tärkeämpiä samaistumisen kohteita. Kansallisuus syntyi espanjalaisten valtakaudella, ja katolisella uskolla on sen syntymisessä keskeinen sija.[3]
Filippiiniläisessä koulussa on kuusi ensimmäistä luokkaa pakollisia ja ilmaisia. Ne suorittaa 85% väestöstä. Seuraavat neljä luokkaa ovat ilmaisia, mutta eivät pakollisia. Ne suorittaa 61% ikäluokasta.[15] Neljäsosa väestöstä elää köyhyysrajan alapuolella. Varallisuus on hyvin jakautunut epätasa-arvoisesti, sillä kourallinen perheitä hallitsee lähes kaikkea varallisuutta.[21]
Riisi on niin keskeinen osa filippiiniläistä ruokakulttuuria, että kyseessä ei ole ateria ellei tarjolla ole riisiä. Myös kalaa tai äyriäisiä syödään päivittäin. Ruoka ei ole kovin mausteista, mutta valkosipulia käytetään paljon ja sitä pidetään terveellisenä. Vihanneksia käytetään keitoissa ja pataruoissa, yleisimmin vihreitä papuja ja perunaa.[3]
Filippiiniläinen ruokakulttuuri on jo saanut paljon länsimaalaisia vaikutteita, mutta erikoisuuksiakin on; Balut-muna (keitetty muna, jossa ankanpoikanen jo lähes kuoriutumisvaiheessa), koiranliha, kalan päät, sian nahka (erityisesti arvostetulle vieraalle tarjottu herkku) sekä veriruoat. Alkoholi on varattu lähinnä miehille ja rikkaille. Koiranlihan myyminen toreilla on nykyisin kielletty sen levittämän vesikauhun takia.[3]
Paikallinen erikoisuus on kohtuullisen yleinen turo-turo-ravintola (osoita-osoita). Tiskillä asiakas osoittaa haluamiaan ruokia, jonka jälkeen vastaavat ateriat tuodaan pöytään.[24] Ruokailussa käytetään haarukkaa ja lusikkaa.[3]
Maan suosituin urheilulaji on koripallo. Filippiinien koripallomaajoukkue on sijoittunut lajin MM-kilpailuissa parhaimmillaan pronssille vuonna 1954.[25]
Filippiinit on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1924 alkaen. Se on saanut yhdeksän mitalia, joista kaksi hopeista ja seitsemän pronssista. Suurin osa mitaleista on tullut nyrkkeilyistä.[26]
Filippiinien jalkapallomaajoukkue on FIFA:n rankingissa sijalla 137.[27]
Filippiiniläinen elokuva on etenkin viime vuosina alkanut saavuttaa myös taiteellista kiinnostavuutta kaupallisen elokuvan vastapainoksi. Tunnetuimpia Marcosin ajan tekijöitä ovat Lino Brocka, Marilou Diaz-Abaya sekä Mike De Leon. Nykyään filippiiniläisen elokuvan tärkeitä nimiä ovat Lav Diaz (tunnettu äärimmäisen pitkistä elokuvistaan ja pitkän otoksen estetiikasta), Raya Martin sekä Khavn de la Cruz.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. . . Globalis.fi. . Globalis.fi. . Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Luokka:42 Aasia * Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit