Curaçao
Curaçao [-sau] on Alankomaiden kuningaskuntaan kuuluva autonominen alue Karibianmerellä. Saaren pinta-ala on 444 neliökilometriä. Vuonna 2011 suoritetussa väestönlaskennassa saaren asukasluku oli 150563. Valtauskonto on roomalaiskatolilaisuus.
Curaçaon pääkaupunki on Willemstad. Curaçaon saari sijaitsee 70 kilometriä Venezuelan rannikolta pohjoiseen Karibianmerellä. Se muodostaa yhdessä naapurisaarten Aruban ja Bonairen kanssa niin kutsutut ABC-saaret. Curaçaon etelärannikolla on useita lahtia ja poukamia, joista suurimman ympärille pääkaupunki Willemstad on muodostunut. Pohjoisranniko on valtaosaltaan teräväreunaista jyrkännettä mereen. Saaren korkein kohta on Mt. Christoffel 377 metriä meren pinnan yläpuolella.
Curaçao tunnetaan erityisesti koralliriutoistaan, jotka tekevät saaresta suositun sukelluskohteen.
Curaçaon ensimmäiset asukkaat saapuvat saarelle noin 2900 eaa. Orinocojoen alueelta. Espanjalaisten saapuessa vuonna 1499 saarella eli arawakkeja, joiden uskotaan kuluneen caquetioiden heimoon, jotka asuttivat myös Falcónin aluetta ja Guajiran niemimaata.[1]
Espanjalainen tutkimusmatkailija Alonso de Ojeda löysi saaren vuonna 1499.[2] Koska saarelta ei löytynyt arvokkaita metalleja, espanjalaiset pitivät sitä hyödyttömänä. He siirsivät vuonna 1513 lähes kaikki intiaanit työvoimaksi Hispaniolan saaren kaivoksiin. Lisäksi espanjalaiset toivat Curaçaoon encomienda-järjestelmän, jossa encomenderot saivat luvan käyttää intiaaneja työvoimana. Espanjalaiset tuottivat Curaçaolla karjataloustuotteita ja brasilianpuusta saatavaa väriainetta.[3]
Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania valtasi Curaçaon vuonna 1634. Saaren pääkaupunki Willemstadista tuli kauppakomppanian Karibian keskuspaikka.[3] Hollantilaiset antoivat vuonna 1675 Willemstadtille vapaasataman aseman, minkä ansiosta se oli avoinna ulkomaalaisillekin aluksille.[4] Curaçao oli orjakaupan keskus. Vilkkaimpina vuosina 1600-luvun jälkipuoliskolta 1700-luvun alkuneljännekselle saarella kaupattiin 2500–3000 orjaa vuodessa. Pääosa orjista kuljetettiin eteenpäin alueen muihin maihin.[5]
Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania meni konkurssiin vuonna 1791, ja Curaçao siirtyi suoraan Hollannin alaisuuteen.[5] Hollanti siirtyi vuonna 1795 Ranskalle Batavian tasavaltana. Ranskan ja Britannian erimielisyydet näkyivät myös Karibialla, ja Britannia valtasi myös Curaçaon. Saari kuului Britannialle vuosina 1800–1803 ja 1807–1816, jolloin siitä tuli Alankomaiden kuningaskunnan siirtomaa.[6]
Vaikka alankomaalaiset kehittivät Curaçaon taloutta, saari ajautui 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla taloudellisiin vaikeuksiin orjuuden lakkauttamisen jälkeen vuonna 1863.[6] Mantereen Venezuela asetti vuonna 1882 kaikille curaçaolaisille tuontitavaroille 30 prosentin lisämaksun. Saaren heikon taloudellisen tilanteen takia monia saarelaisia muutti Kuuban sokeriplantaaseille sekä rakentamaan Panaman kanavaa ja Surinamen rautateitä. Talous kääntyi voimakkaaseen nousuun 1900-luvun alussa. Siihen vaikutti erityisesti Curaçao Petroleum Industry Companyn avaaminen vuonna 1914. Se siirtyi pian Royal Dutch Shellin haltuun, ja sinne kuljetettiin öljyä jalostettavaksi pienillä aluksilla Venezuelan Maracaibojärveltä.[7]
Toinen maailmansota vauhditti Curaçaon taloutta, sillä saaren öljy oli tärkeää liittoutuneille. Koska Alankomaat oli Saksan valtaama, Yhdysvallat perusti saarelle tukikohdan sen turvaamiseksi. Yhdysvallat kohensi saaren liikenneinfrastruktuuria.[7] Talouden nousukausi vauhditti muuttoa Curaçaolle. Saarella oli noin 33000 asukasta vuonna 1915, ja noin 119000 asukasta vuonna 1955. Saarella saapui paljon työntekijöitä Alankomaista, Karibian englanninkielisiltä saarilta, Surinamesta, Kolumbiasta, Venezuelasta ja Madeiralta, ja saaren talous monipuolistui, kun osa uusista tulokkaista siirtyivät vähittäiskauppaan ja palveluihin. Väestönkasvun takia saaren terveysalaa uudistettiin, ja saarelle tuotiin alankomaalainen koulutusjärjestelmä.[8]
Yhden osan Alankomaiden kuningaskunnasta muodostanut Alankomaiden Antillit perustettiin vuonna 1948. Se koostui kuudesta Alankomaille kuuluneesta saaresta. Curaçaosta tuli maan hallinnollinen keskus, jossa sen parlamentti kokoontui. Lisäksi jokaisella saarella oli oma paikallisparlamenttinsa. Curaçaolla oli 12 parlamentin 22 paikasta. Aruban jätettyä Alankomaiden Antillit, Curaçaon osuus nousi 14:ään.[9]
Jalostamo alkoi vähentää väkeä vuoden 1960 jälkeen, minkä takia talous alkoi jälleen laskea. Shell jätti saaren vuonna 1985, jolloin Curaçaon hallitus osti jalostamon yhden guldenin symbolisella summalla ja vuokrasi sen venezuelalaiselle PDVSA:lle.[7]
Alankomaiden Antillien asema oli useasti kiivaiden keskusteluiden kohteena, ja jokaisella saarella kasvoivat patrioottiset ajatusmallit. Useiden kansanäänestysten jälkeen Alankomaiden Antillit hajotettiin lokakuussa 2010. Curaçaosta ja Sint Maartenista tuli Aruban tavoin oma Alankomaiden kuningaskuntaan kuuluva maanosa. Bonaire, Saba ja Sint Eustatius saivat puolestaan erityiskunnan aseman.[9]
Curaçao on Alankomaiden kuningaskuntaan kuuluva autonominen maa.[10] Valtionpäämies on Alankomaiden monarkki, jota edustaa kuvernööri.[11] Curaçaon kuvernöörinä toimii tällä hetkellä Lucille George-Wout.[12]
Curaçaolla on yksikamarinen parlamentti, johon valitaan 21 edustajaa viiden vuoden välein. Kaikilla 18 vuotta täyttäneillä Alankomaiden kansalaisilla on oikeus äänestää. Maan hallitusta johtaa pääministeri.[11] Tällä hetkellä pääministerinä toimii Ben Whiteman.[13]
Venezuelasta tuotava maaöljy muodostaa keskeisimmän osan Curaçaon taloudesta. Saaren satama on Panaman kanavalle johtavien kauppareittien risteyskohdassa, ja satamaa pystyvät käyttämään myös suuret säiliöalukset.[11] Aiemmin Shellin omistuksessa olleen jalostamon omistaa nyt valtiollinen Refineria di Korsou, joka vuokraa sitä venezuelalaiselle PDVSA:lle. Vuokrasopimus umpeutuu vuonna 2019.[14]
Öljynjalostuksen lisäksi saaren pääelinkeinoja ovat matkailu ja pankkitoiminta.
Curaçaon pohjoisosassa sijaitsee Haton kansainvälinen lentoasema. Willemstadissa on suojaisa luonnonsatama.
Curaçaossa oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 150563 asukasta. Väestö oli kasvanut lähes 20000:lla vuodesta 2001. Keskimääräinen väestönkasvu oli ollut 1,4 prosenttia vuodessa. Väestö on kasvanut erityisesti maahanmuuton ansiosta. Noin neljännes ulkomailla syntyneistä on tullut Alankomaista ja noin 15 prosenttia Dominikaanisesta tasavallasta. Muita merkittäviä ulkomailla syntyneitä ryhmiä ovat kolumbialaiset, haitilaiset ja jamaikalaiset. Noin 90 prosenttia Curaçaon asukkaista on Alankomaiden kansalaisia.[15]
Curaçaolle on muuttanut erityisen paljon naisia, minkä takia vuonna 2011 100 naista kohti oli vain 84 miestä. Samalla yli 60-vuotiaiden määrä on kasvanut selvästi ja 0–14-vuotiaiden vähentynyt.[15] Tästä syystä Curaçaon tilastokeskus on arvioinut, että maa tarvitsee edelleen maahanmuuttoa, jotta väestö voisi kasvaa.[16]
Curaçaolla on ollut vuodesta 2011 lähtien oma jalkapallomaajoukkue, Curaçaon jalkapallomaajoukkue. Sen päävalmentajana toimii entinen suurpelaaja Patrick Kluivert.
Römer-Kenepa, Nolda: ”A Brief History of Curaçao”. Citation error, replace with{{cite book| author = Witteveen, Ieteke; Kamps, Wim & Rojer Jr., Guido| title = Contemporary Curaçao| location = Amsterdam| publisher = Caribpublishing / SWP publishers| year = 2013| isbn = 9789088504037}}
En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
* Luokka:Alankomaiden liitännäisvaltiot Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit