Pjotr Stolypin
Pjotr Arkadjevitš Stolypin (; 14. huhtikuuta (J: 2. huhtikuuta) 1862 Dresden, Saksin kuningaskunta – 18. syyskuuta (J: 5. syyskuuta) 1911 Kiova, Venäjän keisarikunta)[1] oli venäläinen konservatiivinen valtiomies, joka toimi Venäjän keisarikunnan pääministerinä vuosina 1906–1911. Hänet tunnetaan voimatoimistaan vallankumouksellisia kohtaan, suuresta maatalousuudistuksestaan eli niin sanotusta Stolypinin reformista ja Suomessa toisen sortokauden aloittamisesta. Hänet salamurhattiin kesken virkakautensa.
Hän tukahdutti avoimen opposition, teloitutti vastustajiaan ja lakkautti sanomalehtiä.[2]
Stolypin syntyi vanhaan aatelissukuun. Hänen vanhempansa olivat tykistökenraali Arkadi Stolypin ja Natalija Gortšakova.[3] Äitinsä puolelta hän oli sukua ulkoministeri Aleksandr Gortšakoville. Stolypin kävi koulunsa Vilnassa ja valmistui vuonna 1885 Pietarin yliopiston fyysis-matemaattisesta tiedekunnasta, jossa hän teki opinnäytteensä maataloudesta. Hän sai pian viran Venäjän sisäministeriöstä. Vuosina 1889–1902 Stolypin oli Kaunasin kuvernementin aatelismarsalkkana.[4] Hänet nimitettiin vuonna 1902 Grodnon ja 1903 Saratovin kuvernööriksi. Hän osoitti jo varhaisella urallaan kiinnostusta talonpoikien asioihin. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana Stolypin taltutti tehokkaasti talonpoikien kapinoinnin Saratovin alueella käyttäen suhteellisen pehmeitä keinoja. Menestyksensä ansiosta hänet nimitettiin huhtikuussa 1906 Ivan Goremykinin hallituksen sisäministeriksi.[5][1]
Keisari Nikolai II nimitti Stolypinin pääministeriksi eronneen Goremykinin tilalle 21. (8.) heinäkuuta 1906. Samana päivänä keisari myös hajotti kaksi kuukautta aiemmin valitun ensimmäisen duuman.[5][1] Liberaalin kadettipuolueen edustajat yrittivät turhaan protestoida hajotusta niin sanotulla Viipurin manifestilla, mutta sen allekirjoittajilta vain kiellettiin osallistuminen seuraaviin vaaleihin.[6] Stolypin ei kannattanut paluuta täydelliseen itsevaltiuteen, mikä ärsytti taantumuksellisinta oikeistoa, mutta hänen suhteensa liberaalin opposition hallitsemaan duumaan oli vielä ongelmallisempi. Hän hyväksikäytti järjestelmällisesti poikkeustilanteisiin tarkoitettua uuden perustuslain 87. pykälää, joka antoi hallitukselle oikeuden säätää väliaikaisia lakeja asetuksina duuman ollessa hajotettuna. Stolypin pyrki toteuttamaan mahdollisimman paljon lainsäädäntöä näillä asetuksilla. Duuman ollessa koolla hän turvautui jopa lahjontaan saadakseen lakiesityksensä läpi.[7]
Stolypinin virkakauden alussa Venäjä oli vallankumouksellisten levottomuuksien vallassa ja viranomaisia salamurhattiin toistuvasti. Kolme sosialistivallankumouksellisten maksimalistisiiven edustajaa yritti salamurhata Stolypinin tekemällä hänen huvilaansa Pietarin Korpisaaressa 25. (12.) elokuuta 1906 itsemurhapommi-iskun, jossa 27 ihmistä kuoli ja Stolypinin lapset haavoittuivat. Stolypin ryhtyi tämän jälkeen rauhoittamaan maata armottomalla vastaterrorilla. Viikon päästä murhayrityksestänsä hän antoi asetuksella sotaoikeuksille valtuudet jakaa sotatilaan julistetuilla alueilla siviileille pikatuomioita, joista ei voinut valittaa ja jotka pantiin täytäntöön kahden vuorokauden kuluessa. Asetus oli voimassa kahdeksan kuukautta, minä aikana yli tuhat ihmistä teloitettiin pikatuomioilla. Lisäksi vuoteen 1909 mennessä yli 3000 tuomittiin kuolemaan poliittisista rikoksista tavallisissa oikeusistuimissa. Venäjän liberaalit ja vasemmisto eivät antaneet tätä anteeksi Stolypinille. Hirttoköyttä alettiin kutsua kadettipuolueen kansanedustajan Fjodor Roditševin lausahduksen mukaisesti pilkkanimellä ”Stolypinin kravatti”.[5][1] Samaan aikaan hallitus ei juuri puuttunut äärioikeistolaisten mustien sotnioiden vastavallankumoukselliseen ja juutalaisiin kohdistuvaan terroriin.[8]
Koska helmikuussa 1907 valittu vasemmistolaisempi toinen duuma oli entistä haluttomampi yhteistyöhön Stolypinin kanssa, hän järjesti sen hajotetuksi jo saman vuoden kesäkuussa. Seuraavana päivänä, 16. (3.) kesäkuuta 1907, hän julkisti uuden vaalilain, joka muutti äänten painoarvoa suosimaan enemmän rikkaita ja ylimystöä ja samalla vähensi työläisten ja vähemmistökansallisuuksien painoarvoa. Koska perustuslaki kielsi muuttamasta vaalilakeja hallituksen asetuksella, muutos toteutettiin keisarillisella manifestilla, mitä oppositio piti vallankaappuksena. Uusilla vaalilaeilla valittu ja marraskuussa 1907 kokoontunut kolmas duuma olikin Stolypinin toiveiden mukaisesti konservatiivisempi. Sen suurimmaksi puolueeksi kohosivat oktobristit, joiden kanssa hän kykeni hedelmälliseen yhteistyöhön.[9][1]
Stolypinin pääministerikauden tärkein hanke oli suuri maatalousuudistus. Se muodostui kahdesta laista, jotka annettiin asetuksina loka- ja marraskuussa 1906 duuman ollessa hajotettuna. Talonpojat saivat oikeudellisesti tasa-arvoisen aseman muiden säätyjen kanssa. Ennen kaikkea talonpojat saivat oikeuden erota kollektiiviseen maanomistukseen perustuneista kyläyhteistöistä (mir) ja ryhtyä itsenäisiksi maanviljelijöiksi, mikä Stolypinin mielestä oli välttämätöntä maanviljelyn kehittämiselle.[5][1] Pyrkimyksenä oli suoda vapautta aloitteikkuudelle ja parantaa talouden monimuotoisuutta.[2] Reformin seurauksena vuosina 1906–1916 noin 2,5 miljoonaa talonpoikaa eli hieman yli viidesosa kaikista irtautui mireistä perustaakseen yksityistilan. Enemmistö näistä yksityistiloista tosin jäi mirien sarkaviljelyn piiriin, joten vain noin kymmenesosa talonpojista sai mahdollisuuden viljellä tilaansa täysin itsenäisesti.[10][11]
Stolypinin maareformiin kuului myös valtion talonpoikaispankin tukeman uudisraivaustoiminnan valtava laajentaminen, jonka myötä noin kolme miljoonaa talonpoikaa muuti uudistiloille Siperiaan ja Keski-Aasiaan.[5] Stolypinin uudistuksen vaikutukset jäivät kaikkiaan vähäisiksi ennen ensimmäistä maailmansotaa. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen uudet yksityistilat joutuivat ensimmäisten joukossa tilattomien talonpoikien suorittamien maanvaltausten kohteiksi ja ne liitettiin takaisin yhteisömaihin.[10][11]
Stolypinin kaudella uudistuksia tehtiin myös armeijassa ja virkavaltaa vahvistettiin vähemmistökansojen alueella. Tehdastyöläisille säädettiin sairaus- ja tapaturmavakuutus. Tuotanto kasvoi väestönkasvua nopeammin ja valtion velkaa saatiin lyhennettyä. Lukutaidottomuus väheni huomattavasti.[2] Duuma hyväksyi oktobristien tuella kesäkuussa 1910 ja kesäkuussa 1911 lakeja, jotka vahvistivat jälkeenpäin Stolypinin maatalousuudistuksen.[1]
Stolypin kiinnitti jo pääministerikautensa alussa huomionsa Suomen suuriruhtinaskuntaan, koska monet Pietarin seudulla toimineet vallankumoukselliset terroristit piilottelivat siellä Venäjän viranomaisten ulottumattomissa.[3] Viipurin manifesti ja elokuun 1906 Viaporin kapina vahvistivat kielteistä kuvaa Suomesta.[8] Myös Stolypiniä vastaan elokuussa 1906 tehdyn pommiattentaatin suunnittelijat olivat turvassa Suomessa. Stolypin vaati Suomen viranomaisilta asian suhteen tehokkaita toimia, joihin Suomea hallinnut Mechelinin senaatti ei kuitenkaan ryhtynyt. Marraskuussa 1907 Stolypin uhkasi järjestää Viipurin läänin julistetuksi sotatilaan, mutta tältä vältyttiin, kun salaisen poliisin Ohranan paikantama aktiivisin terroristiryhmä saatiin joulukuussa vangittua Suomen alueelta Venäjän poliisin ratsiassa.[3]
Tämän jälkeen Stolypin alkoi kiristää Venäjän hallituksen otetta Suomesta, mikä johti niin sanotun toisen sortokauden alkamiseen. Hän järjesti suomalaisia myötäilleen Nikolai Gerardin tilalle uudeksi Suomen kenraalikuvernööriksi ensin helmikuussa 1908 Vladimir Böckmannin ja marraskuussa 1909 vielä tiukempaa linjaa edustaneen F. A. Seynin. Kesäkuussa 1908 Stolypinin hallitus määräsi Suomen laeille ja hallinnollisille päätöksille uuden esittelyjärjestyksen, jonka mukaan kaikki keisarille esiteltävät Suomea koskeneet asiat tuli ensin antaa Venäjän hallituksen tarkistettaviksi. Tämän seurauksena Suomen ministerivaltiosihteeri ei enää kyennyt suojelemaan suuriruhtinaskunnan etuja aiempaan tapaan.[12][3] Jo lokakuussa 1907 Venäjän ministerineuvoston eli hallituksen yhteyteen asetettiin Stolypinin johtama pysyvä Suomen asiain neuvottelukunta, jota hallitsivat Suomen autonomiaa vastustaneet venäläiset.[13]
Stolypinin pääministerikauden viimeisinä vuosina hänen politiikkaansa muuttui kansalliskiihkoisempaan suuntaan, mikä merkitsi voimakkaampaa hyökkäystä Suomen autonomiaa vastaan. Sen huipentumana oli vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä, joka siirsi huomattavan osan Suomen lainsäädännöstä pois suomalaisten omista käsistä.[3] Stolypinin lopullisena tavoitteena oli ilmeisesti lakkauttaa Suomen itsehallinto kokonaan.[14] Hänen hallituksensa asetti Suomea koskevaa yleisvaltakunnallista lainsäädäntöä valmistelemaan Nikolai Korevon johtaman komitean, jonka työn tuloksena oli syksyllä 1914 valmistunut niin sanottu suuri venäläistämisohjelma.[15][3] Vuonna 1909 käynnistyi myös hanke rajan pinnassa sijainneiden Uudenkirkon ja Kivennavan pitäjien irrottamisesta Suomesta ja liittämisestä suoraan Venäjään. Stolypinin hallitus ehti tehdä asiasta päätöksen, jonka keisari vahvisti elokuussa 1911, mutta sitä ei koskaan pantu toimeen.[16] Stolypinin kerrotaan vielä kuolinvuoteellaan muistuttaneen Suomen-kysymyksen vaativan edelleen ratkaisua.[14]
Stolypinin hallituksen lakiesitys alueellista itsehallintoa edustaneen zemstvo-järjestelmän laajentamisesta Puolaan hyväksyttiin vuonna 1910 duumassa, mutta vielä konservatiivisempi ylähuone eli valtakunnanneuvosto hylkäsi sen maaliskuussa 1911. Tällöin Stolypin pyysi keisari Nikolaita hajottamaan sekä duuman että valtakunnanneuvoston kolmen päivän ajaksi, jotta zemstvolaki voitaisiin hyväksyä asetuksena. Hän pyysi myös karkottamaan Pietarista lakiesitystä vastaan toimineet valtakunnanneuvoston jäsenet Pjotr Durnovon ja Vladimir Trepovin, jotka olivat arvostettuja poliitikkoja. Tämän seurauksena Stolypin ajautui välirikkoon myös oktobristien ja maltillisten konservatiivien kanssa eikä hänelle juuri jäänyt tukijoita. Nikolai II lienee harkinnut jo hänen erottamistaan syksyllä 1911, mutta hän ehti kuolla ennen sitä.[17][1]
Radikaali Dmitri Bogrov ampui Stolypinia 14. (1.) syyskuuta 1911 Kiovan oopperatalossa, jossa Stolypin oli keisarin seurueen mukana seuraamassa Nikolai Rimski-Korsakovin oopperaa Tsaari Saltanin tarina. Stolypin kuoli neljä päivää myöhemmin. Ohranan ilmiantajana toiminut Bogrov oli päässyt teatteriin poliisin myöntämällä kulkuluvalla, mikä johti huhuihin, että jokin korkeampi taho olisi käyttänyt häntä raivatakseen Stolypinin pois tieltä. Bogrov tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin 24. (11.) syyskuuta vastaisena yönä.[18]
Stolypin on erittäin arvostettu henkilö nyky-Venäjällä. Hänet äänestettiin toiseksi merkittävimmäksi Venäjään liittyväksi henkilöksi televisiokanava Rossijan Imja Rossija -äänestyksessä vuonna 2008. Äänestyksessä ensimmäiseksi sijoittui Aleksanteri Nevski ja kolmanneksi äänestettiin Josif Stalin.[19]
Osmo Jussila: Suomen suuriruhtinaskunta 1809–1917. WSOY 2004. Matti Klinge: Keisarin Suomi (suom. Marketta Klinge). Schildts 1997. Richard Pipes: The Russian Revolution 1899–1919. The Harvill Press 1990.
Conroy, M.S. (1976), Peter Arkadʹevich Stolypin: Practical Politics in Late Tsarist Russia, Westview Press, (Boulder), 1976. ISBN 0-8915-8143-X
Luokka:Venäjän keisarikunnan pääministerit Luokka:Venäjän sisäministerit Luokka:Venäläiset henkirikosten uhrit Luokka:Vuonna 1862 syntyneet Luokka:Vuonna 1911 kuolleet