Maakuntakeskus
Maakuntakeskuksella tarkoitetaan maakunnan keskuskaupunkia. Yleensä maakuntakeskuksen vaikutusalue on sitä ympäröivä maakunta. Maakuntakeskuksen vaatimukset on maantieteellisesti määritelty. Myös valtakunnanosakeskukset toimivat oman maakuntansa maakuntakeskuksina. Suomessa jokaisella maakunnalla on yksi maakuntakeskus (poikkeuksena Kymenlaakso, jossa niitä on kaksi).
Maakuntakeskukset ovat ympäröivän alueen palvelukeskuksia ja työssäkäyntikohteita. Suomen maakuntakeskuksissa on usein muun muassa keskussairaala sekä maakunnan liiton hallintoa.
Suomen aluepolitiikassa maakuntakeskuksiin ja niiden rinnalla valtakunnanosakeskuksiin liittyvän tutkimuksen ja suunnittelun voidaan nähdä historiallisesti liittyvän etenkin niin kutsuttuun hajautetun hyvinvointivaltion vaiheeseen, jolloin saksalaisen maantieteilijän Walter Christallerin luomaan keskuspaikkateoriaan perustuva ajatus keskusjärjestelmän hierakisuudesta eri tasoisine keskuksineen korostui.[1] Eräs tämän aluepolitiikan kehitysvaiheen keskeisistä vaikuttajista suomalaisessa aluetutkimuksessa on ollut Suomen keskusverkkoa 1960–1970-luvuilla paljon tutkinut talousmaantieteilijä ja Vaasan yliopiston rehtori Mauri Palomäki.[2][3]
1990-luvulla tämän lähestymistavan on nähty aluepolitiikassa vaihtuneen vähempää keskusjohtoisuutta korostaneeseen hajautettuun kilpailuvaltioon, jossa korostui alueellinen omaehtoisuus[4] ja maakuntatasoa kekeisemmäksi tulivat etenkin kaupunkiseudut ja niistä muodostuva kaupunkiverkko.[5] Näitä tutki 1990-luvulta lähtien muun muassa yhteiskuntamaantieteilijä ja Joensuun yliopiston rehtori Perttu Vartiainen.[4][5]
2000-luvulla kansaisvälisyyden korostuessa on aluepolitiikan uutta vaihetta kutsuttu metropolivaltioksi. Tässä vaiheessa alueellisen kehityksen keskittyminen valtakunnallisesti vain muutamalle metropolialueelle ja mahdollisesti näiden välisille "kehityskäytäville" olisi korostunut. Näin aiempien monien maakunta- ja useiden valtakunnanosakeskusten tai seutupainotteisen kaupunkiverkon asemesta Suomessakin olisi vain muutama tai jopa vain yksi suuri metropoli kehityskäytävineen.[6]
Ahvenanmaa: Maarianhamina Etelä-Karjala: Lappeenranta Etelä-Pohjanmaa: Seinäjoki Etelä-Savo: Mikkeli Kainuu: Kajaani Kanta-Häme: Hämeenlinna Keski-Pohjanmaa: Kokkola Keski-Suomi: Jyväskylä Kymenlaakso: Kotka ja Kouvola Lappi: Rovaniemi Pirkanmaa: Tampere Pohjanmaa: Vaasa Pohjois-Karjala: Joensuu Pohjois-Pohjanmaa: Oulu Pohjois-Savo: Kuopio Päijät-Häme: Lahti Satakunta: Pori Uusimaa: Helsinki Varsinais-Suomi: Turku