Suomen valtiopäivät
Valtiopäivät on eduskunnan vuotuinen työjakso. Eduskunta kokoontuu valtiopäiville vuosittain päättämänään ajan­kohtana, minkä jälkeen tasavallan presidentti julistaa valtio­päivät avatuiksi. Tavallisimmin valtiopäivät avataan helmikuun alussa paitsi niinä vuosina, jolloin eduskuntavaalit pidetään.[1]
Suomen perustus­lain mukaan valtio­päivät jatkuvat siihen saakka, kunnes seuraavat valtio­päivät kokoontuvat. Käytännössä edus­kunnan työ on kuitenkin tällä välin osan vuodesta keskeytyneenä. Vaali­kauden viimeiset valtio­­päivät päättyvät, kun edus­­kunta päättää lopettaa työskentelynsä. Presidentti julistaa tämän jälkeen edus­kunnan työn päättyneeksi siltä vaali­kaudelta. Edus­kunnan puhe­­miehellä on kuitenkin oikeus tarvittaessa kutsua valtio­päivät uudelleen koolle ennen uusien vaalien toimittamista.[2]
Ennen vuotta 1906 kokoontuivat säätyvaltiopäiville keisarin kutsusta 3–5 vuoden välein. Valtiopäivät toivat Suomeen monia uudistuksia. Ensimmäisellä matkallaan Suomeen keisari Aleksanteri II antoi 1863 kieliasetuksen. Sen mukaan suomi oli ruotsin rinnalla virallinen hallinto- ja oikeudenkäyntikieli. Toisen vierailunsa aikana keisari lupasi palauttaa säädyille niiden erityisoikeudet. Aatelittomien säätyjen kokoontumispaikaksi rakennettiin Säätytalo 1890. Vuosina 1899 ja 1905 kutsuttiin koolle ylimääräiset valtiopäivät. 1. kesäkuuta 1906 säädyt hyväksyivät uuden valtiopäiväjärjestyksen ja vaalilain. Eduskunta kokoontui ensimmäiseen täysistuntoonsa 23. toukokuuta 1907.
Vuoden 1906 valtio­päivä­järjestyksen mukaan sääty­valtio­päivien tilalle tuli yksikamarinen edus­kunta. Nimitys valtio­päivät pysyi kuitenkin käytössä tarkoittaen edus­kunnan vuotuisia kokoontumis­kausia. Eduskunta kokoontui valtio­päiville vuosittain 1. helmikuuta, tai sen sattuessa pyhä­päiväksi seuraavana arki­päivänä. Keisari ja Suuri­ruhtinas saattoi kuitenkin määrätä, että valtio­päivät oli aloitettava muuna aikana vuodesta. Valtio­päivät kestivät vuosittain 90 päivää, ellei keisari toisin määrännyt.[3] Jos edus­kunta oli keisarin määräyksestä hajotettava ja uudet vaalit pantava toimeen, valtio­päivät lopetettiin hänen määräämänään päivänä ja uusi edus­kunta kokoontui valtio­päiville sen kuu­kauden ensimmäisenä päivänä, joka lähinnä alkoi 90 päivän kuluttua hajotus­käskyn antamisesta. Jos kuitenkin hajotus­käsky annettiin sen jälkeen, kun valtio­päivät oli jo lopetettu, eikä uusia vaaleja ehditty pitää ennen seuraavan helmi­kuun alkua, uusi edus­kunta kokoontui valtio­päiville vaalien tulosten julkaisemista seuraavan kuukauden ensimmäisenä päivänä.[4] Tämän vuoksi sellaisina vuosina, jolloin edus­kunta hajotettiin, pidettiin monesti kahdet varsinaiset valtio­päivät, joita sanotaan kyseisen vuoden ensimmäisiksi ja toisiksi valtio­päiviksi.[1]
Suomen itsenäistymisen jälkeen keisarin valta­oikeudet siirtyivät tasa­vallan presidentille. Vuonna 1928 säädettiin uusi, edellisestä jonkin verran poikkeava valtio­päivä­järjestys. Sen mukaan edus­kunta kokoontui valtio­päiville vuosittain helmi­kuun alussa ilman erityistä kutsua, ja valtio­päivät kestivät normaalisti 120 päivää, ellei eduskunta toisin päättänyt.[3][5] Vakiintuneeksi käytännöksi kuitenkin muodostui, että valtiopäivät kestivät lähes vuoden loppuun saakka, usein seuraavankin vuoden puolelle. Eduskunta oli koolla ensin valtiopäivien alussa kevättalvella muutaman kuukauden (kevätistuntokausi), minkä jälkeen valtiopäivät keskeytettiin kesän ajaksi ja jatkettiin jälleen syksyllä (syysistuntokausi), jolloin käsiteltiin erityisesti seuraavan vuoden budjetti.[6]
Vuonna 1983 valtio­päivä­järjestystä muutettiin niin, että varsinaiset valtio­päivät jatkuivat yhtä­jaksoisesti tai keskeytyksin seuraavien varsinaisten valtio­päivien kokoontumiseen saakka. Säännön­mukaisen vaali­kauden viimeiset valtio­päivät päättyivät silloin, kun edus­kunta oli päättänyt lopettaa istuntonsa ja tasavallan presidentti julisti eduskunnan työn päättyneeksi siltä vaali­kaudelta.[7] Samoin on laita nykyisen, vuonna 1999 säädetyn perustus­lain mukaan.
Vuosien 1906 ja 1928 valtio­päivä­järjestysten mukaan edus­kunta voitiin tarvittaessa kutsua myös yli­määräisille valtio­päiville. Kutsun antoi Venäjän vallan aikana keisari, Suomen itsenäisyyden aikana presidentti. Yli­määräisillä valtio­päivillä voitiin ottaa käsiteltäväksi ainoastaan ne asiat, joita varten edus­kunta kutsuttiin koolle tai jotka hallitus muuten eduskunnalle esitti tai mitkä sellaisiin asioihin erottamattomasti kuuluivat.[8][9] Ylimääräiset valtiopäivät mahdollistivat tärkeän asian nopean käsittelyn, etenkin kun niiden aikana ei poikkeuksellisesti ollut voimassa mahdollisuutta lykätä lakien hyväksymistä määrävähemmistöllä, ellei asia koskenut perustuslakia.[10] Yli­määräiset valtio­päivät pidettiin vain neljä kertaa, vuosina 1910, 1918, 1932 ja 1935.[1] Näistäkin itse asiassa vain vuoden 1932 ylimääräiset valtiopäivät saivat jotain hyödyllistä aikaan.
Vuoden 1910 ylimääräisillä valtiopäivillä eduskunnan olisi pitänyt uuden yleisvaltakunnallista lainsäädäntöä koskevan lain mukaan valita Suomen edustajat Venäjän duumaan. Eduskunta piti yksimielisesti vaatimusta laittomana ja kieltäytyi valitsemasta edustajia. Loukkaantuneena keisari Nikolai II hajotti eduskunnan.[11]
Vuoden 1918 ylimääräisillä valtiopäivillä, jotka alkoivat 27. syyskuuta, Paasikiven senaatti esitti hyväksyttäväksi uuden monarkistisen hallitusmuodon, mutta sen tueksi ei saatu kiireellisyyteen vaadittavaa 5/6 määräenemmistöä, ja esitys jäi lepäämään vaalien yli. Sen jälkeen valtiopäivien huipennukseksi muodostui Suomen kuninkaanvaali, joka kuitenkin raukesi, sillä valittu kuningas ei koskaan saapunut Suomeen.[11]
Vuoden 1932 ylimääräisillä valtiopäivillä, jotka alkoivat 19. tammikuuta, hyväksyttiin Sunilan hallituksen esitys kieltolain kumoamisesta ja valtion alkoholiliikkeen perustamisesta. Lisäksi säädettiin laki konkurssisäännön väliaikaisesta muuttamisesta.[11]
Vuoden 1935 ylimääräisillä valtiopäivillä, jotka alkoivat 17. tammikuuta, oli tarkoitus ratkaista pitkään vellonut kiista Helsingin yliopiston opetuskielistä (ks. Suomen kielipolitiikan historia) Kivimäen hallituksen esittämän kiintiöjaon mukaisesti. Lisäksi eduskunnan käsiteltäväksi annettiin laki väkijuomayhtiön voittovarojen käytöstä ja verotuksesta. Ajateltiin, että juuri ylimääräisillä valtiopäivillä nin sanotun aitosuomalaisen rintaman puolueet eivät voisi määrävähemmistöllään lykätä yliopistolain muuttamista – eivät voineetkaan, mutta ne panivat toimeen yhdeksän päivää kestäneen jarrutuskeskustelun, eikä lakia ehditty saada hyväksytyksi ennen kuin ylimääräiset valtiopäivät oli lopetettava, sillä varsinaisten valtiopäivien aloituspäivä oli lähellä.[11] Myöskään lakia väkijuomayhtiön verotuksesta ei ehditty käsitellä. Eduskunnan valiokunnat tosin puolsivat molempia hallituksen antamia lakiesityksiä, mutta katsoivat, etteivät ne olleet niin kiireellisiä, että ylimääräisten valtiopäivien koollekutsuminen olisi ollut asianmukaista.[11]
Vuoden 1935 jälkeen ylimääräisiä valtiopäiviä ei lain suomasta mahdollisuudesta huolimatta kutsuttu koolle kertaakaan. Kun valtiopäivät olivat tulleet käytännössä lähes ympärivuotisiksi, se ei olisi ollut mahdollistakaan muulloin kuin sinä useimmiten vain runsaan kuukauden, toisinaan vain muutaman päivänkin pituisena aikana, joka jäi edellisten varsinaisten valtiopäivien päättäjäisten ja seuraavien avajaisten väliin.[11] Kun valtiopäiväjärjestystä vuonna 1983 muutettiin niin, että valtiopäivät jatkuivat virallisesti seuraavien varsinaisten valtiopäivien alkuun saakka, paitsi eduskunnan toimikauden päättyessä, tästä seurasi, että ylimääräisten valtiopäivien koollekutsuminen olisi enää ollut mahdollista vain vaalikauden lopussa, juuri ennen seuraavia vaaleja, jolloin eduskunta oli muutoin jo päättänyt työnsä.[3] Ylimääräisten valtiopäivien mahdollisuus päätettiin silloin kuitenkin vielä säilyttää, jotta voitiin turvata eduskunnan kokoontumisen mahdollisuus kaikissa oloissa.[12]
Kun nykyinen Suomen perustuslaki säädettiin, ylimääräisten valtiopäivien mahdollisuutta ei enää pidetty tarpeellisena, ja niitä koskevat säännökset poistettiin laista.[13]