Feminismi
Feminismi on naisen yhteiskunnallisen aseman parantamiseen ja sukupuoliroolien muuttamiseen tähtäävä radikaali liike.[1]. Feminismin historia jaetaan useaan aaltoon, joissa on ollut eri tavoitteet. Feminismin (naisasialiikkeen) alkuperäisenä tavoitteena 1800-luvulta alkaen oli miesten ja naisten samanarvoisuuden tavoittelu yhteiskunnallisessa elämässä. 1960-luvulta alkaen feminismi on voimakkaasti korostanut naisten itsenäistä kulttuuria ja arvomaailmaa sekä tuominnut miesten perinteisen valta-aseman.[2] Ensimmäinen suomalainen naisjärjestö perustettiin 1884.[3]
Feminismi on kokoelma liikkeitä, jotka pyrkivät määrittelemään, saamaan aikaan ja puolustamaan tasa-arvoiset poliittiset, taloudelliset ja sosiaaliset oikeudet ja tasa-arvoiset mahdollisuudet naissukupuolelle. Feminismin tavoitteet ovat päällekkäisiä naisten oikeuksien kanssa, mutta koska feminismi tavoittelee sukupuolten tasa-arvoa, jotkut feministit argumentoivat että miesten vapauttaminen on olennainen osa feminismiä, koska myös miehet kärsivät seksismistä ja sukupuolirooleista. Feminismin teoriaa on eri feminismiliikkeistä johtuen useaa eri lajia, mutta se keskittyy epätasa-arvon syntysyihin sekä joissain tapauksissa sukupuoliroolien sosiaaliseen konstruktioon.[4]
Feministiaktivistit ovat kampanjoineet naisten oikeuksien puolesta. Näihin kuuluvat sopimus-, kiinteistö- ja äänioikeudet sekä naisten kehoon, autonomiaan ja lisääntymiseen liittyvät oikeudet. Feministiaktivistit ovat vastustaneet kotiväkivaltaa, seksuaalista häirintää ja raiskauksia. Talousasioissa feministiaktivistit ovat kannattaneet työpaikkaoikeuksia, sisältäen saman palkan ja mahdollisuudet uraan ja yrityksen perustamiseen. Joitain varhaisia feminismin muotoja on kritisoitu siitä että ne oli suunnattu valkoisille, keskiluokkaisille ja koulutetuille. Tämän vuoksi on perustettu etnisiä ja monikulttuurisia feminismin muotoja.[4]
Feminismin käytännölliset ydinkohdat ovat: sukupuolen tunnustaminen avaintekijänä ihmisen potentiaalin kuristamisessa, patriarkaalisten oletusten ja käytäntöjen tunnistaminen ja haastaminen kun ne alistavat ja heikentävät naisia ja tyttöjä, naisten kokemukset hyväksytään ja naiset nähdään yksilöinä eikä vain äiteinä tai vaimoina tai potentiaalisian äiteinä tai vaimoina, erilaisuutta arvostetaan, kannatetaan tasa-arvoisia ja vastavuoroisia ihmissuhteita.[4]
Monet 1700-luvun valistusajattelijat vaativat naisten tasa-arvoa, äänioikeutta ja ehdokkuusoikeutta. Eräitä tunnettuja nimiä ovat Jeremy Bentham (1781), markiisi de Condorcet (1789) ja Mary Wollstonecraft (1792).
Utilitaristi ja liberalisti Jeremy Bentham kannatti lähes kaikissa asioissa sukupuolten tasa-arvoa ja vaati naisille täyttä äänioikeutta ja oikeutta tulla äänestetyksi sekä vastusti sitä, että naisilta vaadittiin paljon tiukempaa sukupuolimoraalia kuin miehiltä.[5]
Ranskalainen vallankumouksellinen markiisi de Condorcet oli radikaali ihmisoikeuksien puolustaja, myös naisten tasa-arvon aktivisti 1780-luvulla. Hän vaati naisille äänioikeutta heti vallankumouksen alussa artikkelissaan 1789 ja julkaisemalla teoksen De l’admission des femmes au droit de cité vuonna 1790.[6]
Mainituin alkuajan naisasiafilosofi oli Mary Wollstonecraft teoksellaan Naisten oikeuksien puolustus (1792). Wollstonecraftin mukaan koulutus ja kasvatus saivat naiset omaksumaan rajoitetut odotukset ja ”mieskatseen” saneleman itsekuvan. Teosta pidetään eräänä naisasialiikkeen kulmakivenä.[7]
Naisasialiike poliittisena liikkeenä syntyi 1800-luvulla. Yhdysvalloissa vuonna 1848 järjestettiin ensimmäinen konferenssi, jossa vaadittiin naisille äänioikeutta.[3]
Vuonna 1903 Emmeline Pankhurst oli aloittamassa Isossa-Britanniassa suffragettien liikettä. Eräs brittiläinen sanomalehti käytti vuonna 1905 sanaa suffragetti (englannin sanasta suffrage) pilkatakseen naisia, jotka vaativat äänioikeutta. Pian suffragetit alkoivat itsekin käyttää tätä nimeä. Vähitellen suffragettien keinot äänioikeustaisteluissa muuttuivat rajuiksi. He saattoivat muun muassa kahlehtia itsensä julkisiin rakennuksiin ja lakiakin rikottiin. Monet joutuivat vankilaan. Suffragetit ryhtyivät nälkälakkoon vuonna 1909, ja heitä pakkoruokittiin nieluun työnnetyn letkun avulla. Toimenpide aiheutti naisille pysyviä vammoja, ja pakkoruokinta kiellettiin vuonna 1913. Tunnetuin suffragetin tempaus on brittiläisen Emily Davisonin heittäytyminen vuonna 1913 hevoskilpailuissa kuninkaan hevosen alle. Davison kuoli, mutta teko toi paljon huomiota naisten äänioikeustaistelulle. Kun miehet ensimmäisessä maailmansodassa olivat rintamalla, naiset tekivät töitä. Britannian naiset saivat rajatun äänioikeuden vuonna 1918 ja täyden äänioikeuden 1928. Yhdysvalloissa vuonna 1920 annettiin äänioikeus 30 vuotta täyttäneille naisille.[3]
Uudella naisliikkeellä eli feministisellä naisliikkeellä ymmärretään 1960-luvulla ensin Yhdysvalloissa, myöhemmin Euroopassa vaikuttanutta naisliikettä. Se syntyi jatkona 1960-luvun yleispoliittisiin liikehdintöihin.[8] Naiset osoittivat mieltään muun muassa palkkaeroja ja pornografiaa vastaan. Vuonna 1963 Yhdysvalloissa tuli voimaan laki, jonka mukaan samasta työstä tuli maksaa sama palkka niin miehille kuin naisille.[3]
Feminismi käsittää suuren joukon erilaisia ajattelutapoja niin, että usein onkin tapana puhua feminismin sijaan feminismeistä. Feminismien historiasta voidaan erottaa tiettyjä pääsuuntauksia. Teorioita tarkastellaan usein suhteessa toisiinsa ja rinnakkain niin, ettei niitä pidetä toisiaan poissulkevina.[7]
Feminismin ensimmäinen vaihe on pyrkinyt edistämään miesten ja naisten tasa-arvon toteutumista. Vaiheen juuret löytyvät 1700-luvun lopulta Mary Wollstonecraftin Naisten oikeuksien julistuksesta. Nykyfeminismin ensimmäinen aalto samastetaan usein niin sanottuun liberaalifeminismiin.[7]
Feminismin toinen aalto sai alkunsa 1960-luvun Yhdysvalloissa. Feminismin toinen aalto kiinnitti huomion vallan jakautumiseen sukupuolten välillä ja naiserityisyyteen. Yhteiskunnallisia suhteita ja ilmiöitä tutkittiin naisten näkökulmasta ja naisten ongelmina. Tähän vaiheeseen sisällytetään yleensä kulttuurifeminismi, marxilainen feminismi ja radikaalifeminismi. Toinen aalto jatkui 1990-luvulle.[7][9]
Toisen aallon suuntauksista marxilainen feminismi on kiinnittänyt huomiota yhteiskunnan luokkajakoon ja uusintavaan työhön.[7] Kulttuurifeministit ovat tuoneet usein esiin naisten erityisyyden. Sukupuolieroa ovat korostaneet etenkin ranskalaiset feministiajattelijat, joista tunnetuimpia ovat Hélène Cixous, Luce Irigaray ja Julia Kristeva.[7] Psykoanalyyttinen ajattelu on vaikuttanut suuresti suuntaukseen.[7] Radikaalifeminismi viittaa etenkin Catharine McKinnonin ja Andrea Dworkinin edustamaan feminismiin, jossa naisten alisteinen asema nähdään miesten seksuaalisen valta-aseman seurauksena.[9]
Kolmanteen vaiheeseen viitataan postmodernina feminisminä tai postfeminisminä. Sen kohdalla kyse ei ole yksittäisestä yhtenäisestä koulukunnasta vaan hajaantuneesta ilmiöstä, jonka alle kuuluu paljon erilaisia feminismin muotoja. Kolmannen aallon feministit jakavat edellisten suuntausten kanssa monia asioita, muun muassa kiinnostuksen valtasuhteisiin sekä tasa-arvo-kysymykseen. Kolmannessa aallossa on keskitytty uudenlaisin painotuksin sosiaalista sukupuolta tuottaviin valtasuhteisiin. Postmoderneilla feministeillä on yhteistä käsitys kielellisesti jäsentyneestä todellisuudesta, jossa sukupuolta ja seksuaalisuutta tuotetaan ja uusinnetaan kielen ja toiminnan kautta. Postmoderni feminismi korostaa naisten välistä erilaisuutta yhden naiseuden sijaan ja kiinnittää huomiota sellaisiin eroa luoviin tekijöihin kuin seksuaalisuus, etnisyys ja luokkaerot.[7]
Venäjän ortodoksisen kirkon patriarkan Kirillin mielestä feminismi on erittäin vaarallista ja voi tuhota Venäjän. Kirillin mukaan feminismi tarjoaa naisille illuusion vapaudesta, eräänlaisen pseudo-vapauden, jossa naiset toimivat avioliiton ja perheen ulkopuolella – kun taas naisten pitäisi keskittyä perheisiinsä ja lapsiinsa. Kirillin mukaan jos naisen tärkeä rooli hävitetään, sen mukana tuhoutuu kaikki muu, kuten perhe, ja sen mukana kotimaa. Kirillin mukaan ei ole sattumaa, että suurin osa feministijohtajista on naimattomia.[10][11]
Kiinassa nuoret feministinaiset ovat maata hallitsevalle kommunistiselle puolueelle uniikki haaste. Nuoret feministinaiset jotka ovat sinkkuja, queer tai seksuaalisesti epänormatiivisia (lesbo) ja usein lapsettomia, haastavat hallinnon asettamat linjaukset, joiden mukaan avioliitto ja perheet ovat maan poliittisen vakauden perusta. Kun Kiinan syntyvyysluku laskee ja väestö vanhenee, Kiina tarvitsee uusia sukupolvia. Kun Kiinan hallinto on luopunut yhden lapsen politiikasta lokakuussa 2015, hallinto kannustaa hankkimaan kaksi lasta ja naisia pysymään kotona.[12]
Antifeminismi Ateistinen feminismi Egalitarismi Ekofeminismi Feminismi Suomessa Feministinen filosofia Feministinen taide
Feministiteologia Fragen-tekstitietokanta Kaksoiskulttuuriteoria Kriittinen miestutkimus Miehinen katse ja feministinen teoria Luettelo feministeistä Liberaalifeminismi
Maskulismi Musta feminismi Muunsukupuolisuus Miesasialiike Naisten aseman historia Naistutkimus Naistutkimuksen kritiikki
Patriarkaatti (yhteiskuntatieteet) Perheväkivalta Profeminismi Queer-feminismi Radikaalifeminismi Radikaali sukupuolieron teoria Ranskalainen feminismi
Citation error, replace with{{cite book| author = Bonsdorff, Pauline von & Seppä, Anita (toim.)| title = Kauneuden sukupuoli. Näkökulmia feministiseen estetiikkaan| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2002| isbn = 951-662-854-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Anttonen, Anneli & Lempiäinen, Kirsti & Liljeström, Marianne (toim.)| title = Feministejä. Aikamme ajattelijoita| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 2000| isbn = 951-768-066-X}} Citation error, replace with{{cite book| author = Beauvoir, Simone de| title = Toinen sukupuoli 1. Tosiasiat ja myytit| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2009| version = (Le deuxième sexe 1. Les faits et les mythes, 1949.) Suomentaneet Iina Koskinen, Hanna Lukkari ja Erika Ruonakoski| isbn = 978-951-31-4176-9}} Citation error, replace with{{cite book| author = Beauvoir, Simone de| title = Toinen sukupuoli 2. Eletty kokemus| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2011| version = (Le deuxième sexe 2. L'expérience vécue, 1949.) Suomentaneet Iina Koskinen, Hanna Lukkari ja Erika Ruonakoski| isbn = 978-951-31-4645-0}} Citation error, replace with{{cite book| author = Huhta, Liisa & Meriläinen, Rosa| title = Feministin käsikirja| location = Helsinki| publisher = Ajatus| year = 2009| isbn = 978-951-20-7585-0}} Citation error, replace with{{cite book| author = Husu, Liisa ym. (toim.)| title = Lukukirja Suomen naisille| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 1995| isbn = 951-662-642-4}} Citation error, replace with{{cite book| author = Koivunen, Anu & Liljeström, Marianne (toim.)| title = Avainsanat. 10 askelta feministiseen tutkimukseen| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 1996| isbn = 951-9066-96-9}} Citation error, replace with{{cite book| author = Oksala, Johanna & Werner, Laura (toim.)| title = Feministinen filosofia| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2005| isbn = 951-662-953-9}} Citation error, replace with{{cite book| author = Setälä, Päivi & Kurki, Hannele (toim.)| title = Akanvirtaan. Johdatus naistutkimukseen| location = Helsinki| publisher = Yliopistopaino| year = 1988| isbn = 951-570-019-1}} Citation error, replace with{{cite book| author = Sjögren, Jennie| title = Nyt riitti! Tasa-arvoa arkeen| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2005| version = (Ordination: Vardagsfeminism. Handbok i jämställdhet hemma och på jobbe, 2003.) Suomentanut Sanna Manninen| isbn = 951-1-19835-1}}
. Tekstejä toisen aallon feminismin ajan kirjoittajilta. , Naistutkimus- ja tasa-arvoportaali. 1600–1900-luvun feministisiä ajattelijoita. , Suomalaisten feministien ylläpitämä blogisivusto. Internet Encyclopedia of Philosophy: Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. . . Stanford Encyclopedia of Philosophy: Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. . . .
Haaparanta, Leila: . niin & näin 3/1997, 9–13. Rantonen, Eila: . niin & näin 3/1997, 14–17.
* Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit