Suomenpystykorva
Suomenpystykorva on punaruskea pystykorviin kuuluva metsästyskoirarotu. Se on Suomen kansalliskoira. Suomenpystykorva on 40–50 senttimetriä korkea, soopelinvärinen, mustakirsuinen koira, jonka häntä kiertyy selän päälle.
Suomenpystykorvan syntyhistoriaa ei tunneta, mutta yhtenäisen kantarodun muodostuminen on alkanut Suomessa vuoden 100 jälkeen. Ensimmäisen ”suomalaisen haukkuvan lintukoiran” teki 1892 metsänhoitaja Hugo Sandberg, vaikka vastaavanlaisia koiria oli käytetty metsästykseen monipuolisesti jo satoja vuosia. Suomenpystykorvalla metsästetään kaikenlaista riistaa oravista aina hirviin ja jopa karhuihin, mutta sen erityisosaamisalue on metsäkanalintujen metsästys, missä se onkin koetulosten perusteella paras kaikista lintua haukkuvista roduista.
Pystykorvan tehtävä on etsiä riista maastosta ja osoittaa sen sijainti metsästäjälle haukkumalla. Suomenpystykorvan metsästysaika onkin kaikkein pisimpiä. Elokuun alusta voidaan koira laskea näädän ja muiden pienpetojen perään sekä jatkaa elokuun lopulla vesilintujen metsästyksellä. Syyskuusta jopa tammikuulle voidaan metsästää metsäkanalintuja sekä hirveä ja helmikuusta maaliskuun loppuun pyytää näätää perinteitä vaalien. Huhtikuussa Suomenpystykorvalla voidaan vielä pyytää supikoiraa.
Suomenpystykorva on levinnyt myös Suomen ulkopuolelle. 2010-luvulla rodun kanta oli yli tuhat yksilöä Suomen lisäksi Ruotsissa ja Venäjällä, ja yli sata koiraa Yhdysvalloissa, Norjassa, Isossa-Britanniassa ja Kanadassa.[1]
Rotumääritelmän mukaan suomenpystykorvan kuuluu olla vilkas, rohkea, tarmokas ja peräänantamaton metsästyskoira.[2] Vahvoista metsästysominaisuuksista huolimatta suomenpystykorva kuitenkin pärjää seurakoirana ja lapsiperheessä mainiosti. Suomenpystykorva on erittäin sopeutuvainen, iloinen ja helppohoitoinen koirarotu ja siitä saa aktiivisen kaverin mitä moninaisempiin harrastuksiin.
Luonteeltaan alkukantainen koira vaatii muiden pohjoismaisten metsästyspystykorvien tapaan jonkin verran panostusta sosiaalistamiseen, mutta pienellä vaivalla siitä saa avoimesti ympäristöönsä, muihin koiriin ja ihmisiin suhtautuvan lemmikin. Suomenpystykorvia näkee nykyään eniten maalla sekä omakotitaloalueilla, mutta sen voi ottaa vastoin ennakkoluuloja hienosti myös kerrostaloon. Suomenpystykorvia asustelee nykyään aivan Helsingin keskustaa myöden.
Kansalliskoiramme on mielikuvissa hieman menneisyytensä vanki. Ennen haukkuvia lintukoiria, kuten suomen- tai pohjanpystykorvia tavattiin pitää talonvahteina ilman sen kummempaa sosiaalistamista, mistä johtuu niiden maine varautuneina rotuina. Tätä nykyä suomenpystykorvan luonneominaisuudet eivät kuitenkaan eroa muista metsästyspystykorvista.
Rotu on melko aktiivinen ja se onkin onnellisimmillaan kun saa toistuvasti liikkua perheenjäsenten kanssa. Kaikenlainen yhdessä tekeminen on suomenpystykorvan mieleen ja nykyään rotua näkeekin metsästyksen ja koetoiminnan lisäksi myös muiden perinteisten seurakoirarotujen seassa esimerkiksi agilitykentillä tai hajujälkeä treenaamassa.
Metsästyksessä rodun valtteja ovat hyvä haju- ja kuuloaisti, nopea reagointikyky, kestävyys, metsästysinto ja hyvä yhteistyö metsästäjän kanssa.[3] Se löytää alueen linnut ja muun kohderiistan tehokkaasti ja varmasti.[4]
Metsästäjät käyttävät suomenpystykorvaa ensisijassa metsäkanalintujen metsästykseen, mutta sitä saa erinomaisen apurin myös hirvien ja pienpetojen metsästykseen. Esimerkiksi vuonna 2018 suomenpystykorva Illansuun Kustaa voitti kaikkien hirvikoirarotujen välisen pohjoismaiden mestaruuden.
Suomenpystykorva noutaa myös mielellään veteen ammuttua riistaa. Haukullaan koira ilmaisee riistan sijainnin metsästäjälle ja pyrkii pitämään linnun puussa. Suomenpystykorva on tarkkavainuinen, ja se voi seurata lintuja pitkiäkin matkoja vaikeassa maastossa.[3]
Suomenpystykorvalla on erinomainen riistavietti, jonka ansiosta siitä on helppo kasvattaa hyvä lintukoira, hirvikoira tai metsästyskoira pienpetojen pyyntiin.[2]
Agilitykentillä räjähtävästä nopeudesta ja koordinaatiokyvystä on hyötyä, mutta omanarvontuntoisena rotuna sen kouluttaminen vaatii kouluttajalta ja koiralta hyvää suhdetta.
Suomenpystykorvaa voidaan pitää yhtenä terveimmistä koiraroduista.
Periytyvistä sairauksista epilepsiaa tulee nykyään ilmi muutamalla yksilöllä vuodessa. Muista periytyvistä sairauksista voidaan mainita satunnaiset polvi- ja silmäsairaudet, joiden esiintyvyyttä on saatu laskettua PEVISA-ohjelmalla rodun monimuotoisuutta tukemalla ja rotujärjestön aktiivisella jalostuksen ohjaamisella. [1] Monimuotoisuuden ylläpitäminen onkin yksi parhaista keinoista säilyttää rotu terveenä, mihin rotujärjestö on hyvin laittanut panosta, esimerkiksi ohjaamalla yhdistelmien syntymistä ja geenivaihdolla muista pohjoismaista sekä venäjältä.
Suomenpystykorva kuuluu myös Suomen Kennelliiton Perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelmaan PEVISAan polvi- ja silmäsairauksien osalta. Jalostukseen käytettävillä koirilla tulee olla silmä- ja polvitarkastuslausunto ennen toista astutusta. HC:ta (harmaakaihi), PRA:ta (verkkokalvon etenevä surkastuminen) tai PHTVL/PHPV-sairauden (sikiöaikaisen verisuonijäänteen aiheuttama silmän kehityshäiriö) asteita 3–6 sairastavan koiran jälkeläisiä ei rekisteröidä. Polvilumpioiden osalta rekisteröinnin raja-arvo on polvilumpioluksaation aste 1.[5]
Suomenpystykorvan epilepsia on saatu hyvin kuriin epilepsian vastustamisohjelmalla sekä epi-luvun käyttöönotolla vuonna 2002. Epi-luku lasketaan kullekin koiralle sen sukutaulussa esiintyneiden sairaustapausten perusteella.[6]
Suomenpystykorvan varhaista historiaa ei tunneta, sillä historiallisia lähteitä rodusta ei ole säilynyt juuri lainkaan. Suomensukuiset heimot käyttivät melko pienikokoisia metsästyskoiria jo siirtyessään nykyisille asuinalueilleen. Jonkinlaisen yhtenäisen pystykorvaisen kantarodun muodostumisen arvellaan alkaneen Suomessa noin sata vuotta ajanlaskun alun jälkeen. Suomenpystykorvan tyyppisiä koiria on käytetty riistan metsästykseen kaikkialla Suomessa jo satoja vuosia. Koiria käytettiin ruoan hankintaan ja turkisriistan metsästykseen. 1800-luvun lopulta on säilynyt kirjallisia tietoja punaturkkisista, haukkuvista metsästyskoirista.[7]
Suomen kennelklubi perustettiin vuonna 1889. Ensimmäisen ”suomalaisen haukkuvan lintukoiran” rotumerkkiehdotuksen teki metsänhoitaja Hugo Sandberg vuonna 1892. Rotumääritelmä uudistettiin vuonna 1897, jolloin rodun nimeksi vaihtui suomalainen pystykorva. Vaikka suomenpystykorvaa oli käytetty kaiken riistan koirana, jalostuksen tavoitteeksi tuli linnunmetsästys. Päätavoitteeksi asetettiin hyvän, puuhun haukkuvan ja samalla kauniin lintukoiran kehittäminen. 1890-luvulla tyypiltään ja käyttötarkoitukseltaan samanlaisia yksilöitä löytyi lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomesta.[7]
Jo vuonna 1915 suomenpystykorva pääsi myös ulkomaalaiseen koirakirjaan, englantilaisen W. E. Masonin teokseen Dogs of All Nations, jossa sitä kutsuttiin nimellä Finnish Pom.[8]
Suomenpystykorva on sikäli harvinainen rotu, että se on jalostettu luonnonkannasta ilman risteytyksiä. Vuonna 1979 suomenpystykorva nimettiin Suomen kansalliskoiraksi. Vuonna 2006 suomenpystykorva ja sen venäläinen sisarrotu karjalais-suomalainen laika yhdistettiin samaksi roduksi.[2]
Suomenpystykorva on rakenteeltaan neliömäinen, hyväryhtinen ja kestävä, keskikokoa pienempi pystykorvainen koira. Se on eloisa ja liikkuu nopeasti ja keveästi. Ihannesäkäkorkeus on uroksilla 47 senttimetriä ja nartuilla 42 senttimetriä; kolmen senttimetrin poikkeama ihanteesta sallitaan. Koiran häntä kiertyy selän päälle, korvat ovat pystyt ja silmät hieman vinot ja mantelinmuotoiset. Ruotsinkielisessä rotumääritelmässä on mainittu painoksi urokset 12–13 kg, nartut 7–10 kg; vuonna 2015 hyväksytyssä suomenkielisessä määritelmässä ei ole painoa määritelty.[2]
Karva on pitkähköä, puolipystyä tai pystyä ja väriltään usein soopeli, joka vaihtelee kellertävästä ruskeanpunaiseen. Punainen väri onkin rodun huomiota herättävin piirre. Vatsassa, raajojen sisäpinnoilla, rinnassa, leuassa ja hännässä karva on vaaleampaa. Myös pienet valkeat merkit käpälissä tai rinnassa sallitaan. Hännässä ja reisien takaosassa karva on pitkää ja tuuheaa, päässä ja raajoissa lyhyttä. Pohjavilla on pehmeä, tiheä ja vaalea, ei kuitenkaan koskaan valkoinen. Kirsu on musta.[2]
Citation error, replace with{{cite book| author = Eerola, Tapio| title = Suomen koirarodut| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 2004| id = ISBN 951-31-3048-7}}
Luokka:FCI 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat Luokka:Pystykorvat Luokka:Metsästyskoirat Luokka:Suomen kansallissymbolit Luokka:Suomalaiset koirarodut Luokka:SKL 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit