Outokummun kaivos
Outokummun kaivos tuotti kuparimalmia ja -rikastetta vuosina 1910–1989.[1][2] Outokummun kaivos oli Suomen ensimmäinen kaivos, jonka malmi löydettiin lohkare-etsinnän avulla. Kupari­esiintymän löytymisestä kunnia kuuluu Otto Trüstedtille, joka selvitti Rääkkylän Kivisalmea ruopatessa vuonna 1908 löytyneen metallipitoisen kivenlohkareen emäkallion sijainnin. Yhteensä noin neljä kilometriä pitkän, 400 metriä leveän ja 40 metriä korkean kuparimalmiesiintymän ympärille syntyi sittemmin Outokumpu Oy.[1]
Outokummun malmioon osuttiin kairaamalla 17. maaliskuuta 1910. Kaivostoiminta alkoi koelouhinnalla ja lisätutkimuskairauksilla, mutta pian pitoisuuksiltaan poikkeuksellisen rikas malmi mahdollisti taloudellisiin voittoihin tähtäävän kaivostoiminnan. Esiintymään kaivauduttiin ensin kaivokselle nimen antaneen Outokummun kohdalta vuonna 1913. Kaivokselle oli ominaista kummun kupeeseen rakennettu rinnerikastamo. Vuoteen 1929 saakka alueella toimi myös kuparitehdas. Ensimmäisten vuosikymmenten toimitusjohtajan Eero Mäkisen johdolla 1920-luvun lopulla valmistunut niin sanottu Vanha kaivos syrjäytti pienemmät kituliaat kaivokset, joista kiveä oli aluksi nostettu.[1]
Myöhemmin jatkettiin esiintymän syvemmälle painuvissa osissa Mökkivaarassa (alkaen 1939) ja Keretissä (alkaen 1954), jolloin Vanhan kaivoksen toiminta loppui. Keretin kaivos suljettiin 1989. Outokummun keskustasta koilliseen sijaitseva Vuonoksen kaivos toimi vuosina 1971–1985.[1]
Vuonna 1921 Outokummun kaivoksen johtajaksi nimitettiin Eero Mäkinen. Mäkinen näki Outokummun mahdollisuudet. Uudet, tehokkaat tuotantolaitokset toteutettiin 1920-luvun loppupuolella ja aluksi kannattamattomana pyörinyt toiminta elpyi. Ajanmukaiset työmenetelmät kasvattivat tuotantomääriä. Raakamalmin louhintamäärä ylitti 100000 tonnin rajan vuonna 1929. Kuparirikaste oli laadukasta ja kuparin maailmanmarkkinahinta korkealla. Maailmanlaajuinen talouslama aiheutti vaikeuksia 1930-luvun alussa, mutta Outokumpu-yhtiö selvisi ja vuonna 1932 Outokummun kaivos muutettiin osakeyhtiöksi.[1]
Vanhan kaivoksen nostotorni Keskuskuilu 1 toimi ilmanvaihtokuiluna (KK1) Keretin kaivoksen loppuun asti, eli vuoteen 1989. KK1-kuilussa on sähkövastuksilla toimiva 400kW:n Thermoblock-lämmitin. KK1:tä voitiin käyttää kauko-ohjauksella Keretin voima-asemalta joko alas- tai ylöspäin puhaltavana kuiluna, mutta pääsääntöisesti se oli alaspäin puhaltava kuilu. Taso +285 toimi ilmanvaihtotunnelina välillä Keskuskuilu 1–Mökkivaara–Kerettikaivos toiminnan lopuun asti.
Mökkivaaran kuilu (383 m) valmistui 1939 ja siinä oli henkilö- ja tavaraliikennehissi. Nostokone oli rumpukone, jonka halkaisija oli 3,16 metriä, nopeus 5m/s ja vastapainona oli kappa 5,5tn sekä hissi 4,5tn. Kappaa käytettiin sivukiven nostoon. Loppuvaiheissa kuilu toimi ilmanvaihtokuiluna ja Mökkivaara oli keskusbetoniasemana kaivokselle.
Keretin kaivoksen avauduttua malminnosto Mökkivaaralta loppui. Outokumpu Oy räjäytti Vanhan kaivoksen ja Keretin välillä sijainneen Mökkivaaran kaivosrakennelmat niiden huonokuntoisuuden vuoksi vuonna 1993.[1]
Malmion loppuosan taloudellisen käytön vaatiman uuden nostokuilun paikaksi valittiin 1950 tasainen hietakangas. Paikkaa kutsuttiin Keretiksi.[1]
Keretin kuilu louhittiin vuosina 1951–1954 ja "pohja tervattiin" 14. huhtikuuta 1954 tasolle +436,5m. Keretin kaivos avattiin vuonna 1954, jolloin se oli Euroopan toiseksi suurin kuparikaivos.[1] Hissikuilun kokonaispituus on 407 metriä maanpinnasta. Päätasoja oli kolme: +250m, +285m jossa sijaitsi maanalainen huoltopaikka kaivoskoneille. Ja +320m pääkuljetustaso , sekä +405 metrissä malmin kappalastaamo. Keretin kaivoksessa on yhteensä noin 500 kilometrin mittainen kaivoskäytäväverkosto.
Pääkuljetustaso oli +320 m, jossa liikennöitiin rautatiekalustolla; sähkö- ja dieselvetureilla sekä malmi- ja miehistönkuljetusvaunuilla. Rautatietä oli kymmeniä kilometrejä. Maan alla liikennöitiin vuoteen 1984 asti veturikalustolla. Kaasilan 4 kilometriä pitkä vinotunneli valmistui 1973 ja samalla siirryttiin kumipyörälliseen kuljetuskalustoon.
Pääkuljetustasolta malmi meni maanalaisen murskaamon 1500tonnin siiloihin, siitä leukamurskaimen läpi 3000tonnin siiloon ja murskaimelta hihnakuljettimella kappalastaamoon mittataskuihin. Nämä toimivat maan alla tasolla +400, josta tapahtui malminnosto automaattisesti ASEAN-koneilla. Nostonopeus oli 7m/s kahdella 5,5 tonnin kapalla, nostoteho oli 230tn/h. Moottorina oli 484kW:n 3kV:n nostokone. Henkilöhissillä oli 183kW/3kV:n nostokone. Nostonopeus oli 7 m/s joka oli täysin automaattinen hissin toiminta se tilattiin tasoille ja valittiin seuraava taso jonne haluttiin mennä tarvittaessa hissiä ajettiin voima-aseman valvomosta käsin ja hissin tilaukset hoidettiin puhelimella tasoilta jos automaatio ei ollut toiminnassa, Joka aamu oli ilman kyytiläisiä tarkastusajo, jolla testattiin jarrujen toiminta ennen työvuoron alaslaskua. Malmi nostettiin kapoissa ylös tornimurskaamon yläpuolella olevaan 900 tonnin siiloon automaattisesti. Tornimurskaamossa oli kaksi kartiomurskainta, joiden alla 4500tn siilo, josta malmi lähti käsiteltäväksi rikastamoon. Siellä kuparirikasteen tuotantoprosessiin kuuluivat jauhatus-, vaahdotus-, sakeutus-, suodatus- ja kuivausvaiheet.
Voima-asemalla (valm. 1954) oli ympärivuorokautinen päivystys, ja sieltä valvottiin nostokoneiden toimintaa, paineilmansyöttöä, vedenpumppausta, sähkönjakelua, hälytysten vastaanottoa ja vartiointia. Rakennuksessa oli muuntoasema (110/45/20/6kV) vuosina 1973–1989. Vuonna 1973 vanha, vuodesta 1954 käytössä ollut 45/3kV asema korvattiin uudella. Samalla uusi IVO:n 110kV:n linja korvasi 20 vuotta palvelleen 45kV:n yhteyden Viinijärvi–Keretti. Tehorajaksi oli tuotantolaitokselle vuonna 1981 määrätty 6,7MW, jota ei saanut ylittää. Ylityksen estämiseksi piti vähentää murskausta, malminnostoa ja hissiliikennettä tai jopa pysäyttää joitakin niistä. Varayhteytenä oli 20kV:n yhteys Vuonokseen päin. Tarvittaessa siitä saatiin syöttö Vuonokselta Kerettiin päin 20kV:lla. Lisäksi oli 45kV varasyöttöyhteys Palokin voimalaitos-Keretti. Käyttöjännite oli kaivoksella 6kV, ja se muunnettiin tormimuuntamossa 6/3kV:ksi Nostokoneille ja maanalaisilla muuntoasemilla 6kV/400V:ksi. 110kV:n linja on yhä olemassa vanhalla paikallaan, mutta se on kytketty vähän ennen Keretin kaivosta uudelle sähköasemalle. Voima-asemalla toimi koko kaivoksen paineilmalaitos kompressoriasema, jossa oli kolme isoa kompuraa eli "komppia". Rakennus oli alkuperäisenä laitteineen kaivoksen loppuun asti.
Kaivoksessa oli jakelumuuntajina 10 Clopen muuntajaa, joista viisi 500 Kva:n ja viisi 300 Kva:n. Lisäksi oli rautatieliikenteen seleenitasausuuntajia varten kolme 200Kva:n öljyjäähdytteisiä muuntajaa. Kuilukaapelina oli PL2,4KL1,8WJJ 3x50mm2 6Kv muuntoasemilta työalueille. Aikaisemmin (ennen vuotta 1964) maakaapeleita oli 3x70mm2+35 ja 3x50mm2+25 ja vuodesta 1964 muovikaapeleita MCMK3x70+35.
Kaivostoiminta Keretin kaivoksessa päättyi lopullisesti viimeisen kaivostyövuoron poistuessa 25. toukokuuta 1989. Syksyllä 1989 alettiin purkaa koneita ja laitteita lähetettäviksi muille yhtiön kaivoksille, romutukseen, säilytykseen tai museoitavaksi. 1991 vielä toimi viimeisen kerran nostornissa ollu pikkuinen hissi jolla pääsi nostokonehuoneeseen jonka jälkeen koneistot purettiin pois kori jäi ylös ja vastapaino ajettiin alas. Itse iso kaivos hissi poistetiin nostokoneiden purkamisen aikana ja koneet laskettiin tornista alas tornin siltanorturilla nostoväli 90M. jonka jälkeen purettiin nostureiden sähkönsyötöt pois, lopullisesti sähköt poistettiin tornista 1995 kun voima-asema purettiin pois. [1]
Vuonna 1995 purettiin tuotantolaitokset tornia lukuun ottamatta: toimistorakennus, korjaamot, kaivostupa/ruokala, lämpökeskus, rikastamo, jätevedenpuhdistamo, voima-asema valvomoineen sekä kompressoriasema, jonka kolme kompressoria tuottivat tarvittavan paineilman koko kaivoksen alueelle. Keuruun Pioneerirykmentti purki harjoitustyönä alueella rakennuksia sekä Outokumpu–Keretti-rautatieosuuden. Ratapohja erottuu maisemasta edelleen. Keretin rikastushiekka-altailla toimii nykyään golfkenttä.
Kuilun syvin kohta on nykyään +362m . Tunnelit ovat täyttyneet vedellä maanalaisen pääpumppuaseman purkamisen jälkeen. Asemalla oli kolme sähkötoimista pumppua, jotka poistettiin aseman purkutyön ohessa kaivoksen lopettaessa. Viimeinen paineilmakäyttöinen pumppu oli +320metrin tasolla. Se lopetti toimintansa, kun paineilmansyöttö lopetettiin kompressoriasemalta, Jolloin nostokuilu alkoi täyttyä vedellä hiljalleen ja kuilun kansi muurattiin betonista.
Kaivokseen kuului myös Outokumpu Oy:n Palokin vesivoimalaitos, josta saatiin sähköä valtakunnan verkkoon 110kV sekä 45kV varayhteytenä Palokki-Keretti -linjaan. Vuosituotto oli 29500MWh. Voimalaitos valmistui 1961 ja sen putouskorkeus oli 20,7m, teho 7,4MW ja suunnitteluvirtaama 40m3/s.Laitoksella oli ennen kolmivuoropäivystys, josta oltiin radiopuhelimella yhteydessä keretin voima.-asemalle päivittäin. Nykyisin Laitos on edelleen toiminnassa automaatiolla ja sen omistaa Pohjois-Karjalan Sähkö.[3] Nykyisin 45kV johto on purettu.
Outokumpu Oy:n malminetsintäyksikkö löysi noin viiden kilometrin päästä Outokummun keskustasta uuden kuparimalmion vuonna 1965. Vuonoksen tuotantolaitokset sekä malminnostolaitteet valmistuivat 1971. Malmin kuparipitoisuus oli noin 2-2,5%. Kaivoksen yhteydessä toimi vuosina 1972–1977 nikkelimalmin avolouhos. Vuonoksen kaivos suljettiin vuonna 1985.[1] Kaivokselta oli sähkönsyttö yhteys Keretinkaivokselle 20kV linjalla joka oli yleensä keretti syötti vuonosta jos keretissä tuli häiriö 110kV IVON linjaan niin otettiin varayhteys syöttämään keretin kaivosta.
Vuonoksen kaivoksen sulkemisen jälkeen sen rikastamo myytiin Finnminerals Oy:lle (nyk. Mondo Minerals Oy), joka ryhtyi tuottamaan siellä talkkia naapurikunnasta Polvijärveltä louhittavasta vuolu­kivestä. Vuonoksen vanhan hienomurskaamon tornin voi yhä nähdä Outokummun keskustasta käsin.
Nykyään Vanhalla Kaivoksella toimii Outokummun kaivosmuseo, jonka tehtävänä on tallentaa ja esittää suomalaista kaivostoimintaa 1910-luvun alusta nykypäivään.[4]
Outokummun kaivoksen alueella on toiminut vuodesta 1982 alkaen matkailukeskus ja museo. Museotunneli louhittiin vuonna 1985. Uutta tunnelia louhittiin syksystä 2013 kevääseen 2014. Uudessa tunnelissa on suomalaisesta nykyajan kaivostoiminnasta kertova näyttely sekä maanalainen kivinäyttely.[5]
Outokummun mineraaliesiintymän päällä kerrotaan palaneen virvatulia, joiden ansiosta olisi tiedetty kaivaa juuri oikeasta kohdasta. Valoilmiöt ovat ilmeisesti johtuneet mineraaleista. Ennen malmin löytymistä "Outokumpua" eli kaivoksen paikkaa kutsuttiin nimellä "Vaara", onhan kumpu jyrkkänä mäkenä erilainen kuin muut.
Urbanex Ninja: Arto Hakola: Kaivostyön historia (Outokummun kaivosmuseo, 2010, ISBN 978 9519865218) Pekka Piiparinen: Kaivoksesta kaupungiksi (Outokummun kaivosmuseo, 1. painos 2007, 2. painos 2008)
Luokka:Outokumpu Luokka:Suomen museot Luokka:Suomen kaivokset Luokka:W. G. Palmqvistin suunnittelemat rakennukset Luokka:Outokummun rakennukset ja rakennelmat