Suomen ja Viron puolustusyhteistyö
Suomen ja Viron puolustusyhteistyö oli 1920-luvulta alkaen suunniteltu ja 1930 alkanut Suomen ja Viron sotilaallinen yhteistyö Neuvostoliiton hyökkäyksen uhkan varalta. Yhteistyö päättyi suurimmilta osin 1939 Neuvostoliiton painostettua Viroa, mutta jatkui talvisodan ajan tiedusteluyhteistyönä.
Puolustusyhteistyön poliittiset edellytykset perustuivat ulkoasiainministeri Rudolf Holstin kannattamaan reunavaltiopolitiikkaan 1920-luvulla. Käytännön yhteistyö alkoi Suomen yleisesikunnan aloitteesta helmikuussa 1930 Tallinnassa.
1930-luvulla sotilasyhteistyö perustui Suomen, Puolan ja Baltian maiden reunavaltiopolitiikkaan alkujaan perustuneen sotilasasiamiesyhteistyön heiketessä Suomen ja Viron käytännöllisiin tarpeisiin, mitä maiden puolueettomuuksien ja Suomen pohjoismaisen suuntauksen vuoksi salattiin. Ruotsiin tukeutuva pohjoismainen suuntaus ei olisi kestänyt Ruotsin kannalta osallistumista Baltian turvallisuuteen Suomenlahden hallitsemiseksi.
Suomi ja Ruotsi neuvottelivat salaa asiasta vuonna 1929 ja niiden tuloksena Ruotsi teki Suomenlahden sulusta aloitteen Virolle vuonna 1930. Ruotsi ei voinut osallistua puolustusyhteistyöhön, mutta se lupasi Neuvostoliiton hyökätessä sotilasmateriaalia ja apujoukkoja.
Käytännön toimenpiteenä Suomi ja Viro suunnittelivat Pietari Suuren merilinnoituksen ajatuksen hyväksi käyttämistä Neuvostoliittoa vastaan siten, että pinta-aluksilla ja rannikkotykistön sulkutulella estettäisiin mahdollinen Neuvostoliiton Itämeren laivaston suorittama miinoitus.
Sen jälkeen kun Venäjän Itämeren laivasto suurelta osin tuhoutui Tsushimassa Venäjän–Japanin-sodan aikana 1905, oli Venäjä erityisesti vuodesta 1912 alkaen pyrkinyt korvaamaan alusmenetykset vahvistamalla rannikkotykistöä Suomenlahden rannoilla. Tämän tarkoitus oli estää Saksan laivaston tunkeutuminen kohti Pietaria.
Suomen ja Viron puolustusyhteistyön tarkoituksena puolestaan oli vastaavasti estää Neuvostoliiton laivastoa siirtymästä Suomenlahtea pitkin länteen. Miinoituksella, rannikkotykistötulella ja viimeistään sukellusveneillä estettäisiin Itämeren laivaston alusten pääsy Helsingin ja Tallinnan ohi, ja tällä tavalla turvattaisiin Suomen ja Viron merenkulku niiden länsipuolella.
Siksi Suomi uudisti raskasta rannikkotykistöään ja sen linnakkeita virolaisin piirustuksin ja kehitti 305 mm:n kranaattiin uudenlaisen kärjen, joka kasvatti ampumaetäisyyttä ja mahdollisti aukottoman sulkutulen Suomen Mäkiluodon ja Viron Naissaaren välille.
Sukellusveneyhteistyön tarkoituksena oli lisäksi se, että Helsingin ja Tallinnan ohi mahdollisesti länteen läpi yrittäviä laivoja pyritään estämään suomalaisten sukellusveneiden ja virolaisten ja suomalaisten kenttätykkien lisäksi myös virolaisilla sukellusveneillä. Viron sukellusveneohjelma oli maalle kallis; sen laivasto jopa joutui myymään vuonna 1934 hävittäjänsä osarahoitukseksi kahdesta Britanniassa valmistetusta sukellusveneestä. Virolaisiin sukellusveneisiin päätettiin ottaa samanlaiset torpedot ja miinat kuin oli suomalaisissa. Näin ollen suomalaisten ja virolaisten sukellusveneiden yhteinen huolto mahdollisen sodan sattuessa olisi voitu järjestää helposti.
Viron tultua osaksi Neuvostoliittoa ei 1930–1939 suunniteltu yhteistyö koskaan toteutunut. Talvisodan aikana kuitenkin muodollisesti puolueeton, mutta tukikohtia Neuvostoliiton haltuun antanut Viro kuitenkin jatkoi tiedusteluyhteistyötä Suomenlahden tulenjohtoa varten rakennettuja merenalaisia kaapeleita pitkin. Puolustussuunnitelmien mukaan virolaisia sukellusveneitä olisi voitu käyttää koordinoidusti samaan tarkoitukseen kuin suomalaisiakin.
Vetehinen (6 torpedoa/20 miinaa, Crichton-Vulcanin telakka, Turku, CV 702, 1930) Vesihiisi (6 torpedoa/20 miinaa, Crichton-Vulcanin telakka, Turku, CV 703, 1930) Iku-Turso (6 torpedoa/20 miinaa, Crichton-Vulcanin telakka, Turku, CV 704, 1931)
Vetehinen (sukellusvene) Vetehinen-luokan veneiden uppouma oli 500 tn.
Vesikko (6 torpedoa, 250 tonnia), Crichton-Vulcanin telakka, Turku, CV 707, 1933, laivastolle 1936) Saukko (2 torpedoa/6 pientä merimiinaa, 99 t, Hietalahden telakka, Helsinki, Sa 241, 1930)
Kalev (Vickers-Armstrong, 1936), todennäköisesti miinaan 29. lokakuuta 1940[1] Lembit (Vickers-Armstrong 1936)[2]
Osana rannikkotykistöyhteistyötä laskettiin yhteistä tulenjohtoa varten Suomenlahden pohjaan merikaapeleita, joita käytettiin vielä talvisodan ajan Viron ollessa muodollisesti puolueettomana, vaikka se oli jo luovuttanut Neuvostoliitolle tukikohtia, muun muassa lentokenttiä, joista käsin Neuvostoliitto suoritti ilmapommituksia Suomeen.
Viron sosialistisen neuvostotasavallan lakattua olemasta olemassa Neuvostoliiton hajottua 1991 sekä Viron tasavallan tultua tunnustetuksi itsenäisenä valtiona Suomessa noin 90 ei-vakinaisessa palveluksessa olevaa upseeria alkoi omin kustannuksin 1992–1994 tukea Viron puolustusvoimien uudelleen perustamista Venäjän federaation asevoimien poistuttua Viron valtioalueelta. Tukea Viron puolustusvoimille sen palveluksesta eronneille tai eläkkeelle siirtyneille pidettiin sallittuna, koska toiminta ei vaikuttanut asianomaisten asemaan reservissä sodanajan sijoituksen poistamisena tai heikentämisenä. Toisaalta selkiytymättömässä ulkopoliittisessa tilanteessa ei haluttu, että Suomen valtio ryhtyisi näkyvästi tukemaan Viron tasavaltaa. Venäjän federaatiolla ja Viron tasavallalla oli ja on edelleen eräitä avoimia kysymyksiä, muun muassa valtioiden rajan lailliselta pohjalta määrittävää rajasopimusta ei ole määritelty vielä loppuun.
Vuonna 1996 Suomen ulkoasiainministeriö alkoi tukea taloudellisesti Viro-hanketta lähialuevaroista 2500000 eurolla, jolloin asia virallistui valtioiden väliseksi. Viralliseen hankkeeseen osallistui 1996–2003 kaikkiaan 40 suomalaista, joita oli samanaikaisesti eniten vuonna 1998, jolloin heitä oli yhteensä 30 henkilöä.
Suomen puolustusvoimat alkoi tukea virolaista sotilasopetusta. Suomessa ja Virossa järjestettyihin sotilasopetustilaisuuksiin osallistui miltei 1200 virolaista. Suomen sotilasopetuslaitoksissa opiskeli 1996–2003 yhteensä noin 450 virolaista. Virolaisia tuli oppilaiksi Suomen sotilasopetuslaitoksiin, muun muassa Reserviupseerikouluun upseerioppilaiksi. Viron maanpuolustuksesta vastaavalle korkeimmalle johdolle tarjottiin neljä erikoiskurssia, joille osallistui 21 upseeria, muun muassa Tarmo Kõuts ja Johannes Kert.
Suomi ei antanut kovinkaan merkittävästi materiaaliapua verrattuna muihin maihin. Kuitenkin Viroon lahjoitettiin kahden kenttätykistöpatteriston kalusto, yhdeksäntoista 105 mm:n tykkiä ampumatarvikkeineen. Lisäksi Viroon lahjoitettiin 54 kranaatinheitintä ja sata 23 mm:n ilmatorjuntatykkiä.[3] Lisäksi lahjoitettiin tulenjohto- ja viestikalustoa, ilmatorjunta- ja pioneerialan harjoitusvälineitä, työkaluja, kasarmikalustoa, keittiökalustoa ja myös ilmavoimien linkkijänteen varusteita ja lentovarusteita. Suomen merivoimat lahjoitti Virolle kaksi Rihtniemi-luokan vartioalusta, Rihtniemi[4] ja Rymättylä[4], josta tuli Virossa Ristna ja Suurop.[5][3]
Tanska vaikutti Viron valmiusyhtymän perustamiseen ja opetukseen. Ruotsi lahjoitti virolaisille jalkaväkiprikaatin koko kaluston sekä tuki Baltic Defence Collegen toimintaa Tartossa.[5]
Luokka:Maanpuolustus Luokka:Suomen poliittinen historia Luokka:Viron politiikka