Suomalaisten muinaiset jumalat
Suomalaisten muinaiset jumalat ovat suomalaiseen ja karjalaiseen muinaisuskontoon kuuluvia jumaluuksia ja henkiolentoja.
Suomalaisten muinaiset jumalat vaihtelivat ajallisesti ja paikallisesti. Eri aikoina ja eri alueilla palveltiin eri jumaluuksia. Suomalaisessa muinaisuskossa jumalia tärkeämpiä oli tavallisille ihmisille monet suppeampien elämänpiirien hallitsijat, kuten esimerkiksi paikalliset metsän- ja vedenhaltijat.[1] Kuitenkin esimerkiksi säiden haltijaksi mielletty Ukko tunnettiin luultavasti kaikkialla Suomessa ja Karjalassa, ja melko lailla vastaava hahmo tunnetaan niin skandinaaveilta, saamelaisilta kuin balteiltakin. Myös Ilmarista vastaava hahmo tunnetaan useilta suomensukuisilta kansoilta. Ennen kristinuskoa jumaluus ymmärrettiin kuitenkin eri tavoin kun nykyään. Tästä syystä niiden merkitystä suomalaisessa muinaisuskossa on paljolti ylikorostettu, sillä tarkastelun lähtökohtana on ollut jumalakeskeinen länsimais-kristillinen kulttuuri ja sen pohjalta kiinnostus on perinteisesti kohdistunut muinaissuomalaisten oletettuun polyteismiin ja epäjumaliin.
Muinaissuomalaisten ja karjalaisten palvomia olentoja olivat myös haltijat, joskaan kaikkia haltijoita ei palvottu. Haltijoista osa samaistetaan jumaliin, mutta osa haltijoista oli pahoja, heikkoja tai pienikokoisia. Joissain perinteissä myös vainajia palvottiin samaan tapaan kuin jumaluuksia ja haltijoita. Eri ympäristöjä ja elementtejä hallitsivat eri jumalat ja olennot. Esimerkiksi vedellä, metsällä, taivaalla ja maalla oli omat jumaluutensa ja haltijansa, joita palveli tai joiden elinpiirissä kuhisi lukuisien pienempien haltijaolentojen väkeä. Metsän kuningasta monet kutsuivat Tapioksi. Ilman ja ukkosen jumala oli monille Ukko.
Suomalaisten alkuperäisestä muinaisuskosta tiedetään vähän. Kristinuskon levittäytyessä lännestä (katoliset) ja idästä (ortodoksit) Suomeen, vanhat jumaluudet joutuivat ahtaalle ja vähitellen unohduksiin. Kirjoitettua suomen kieltä ei ollut eivätkä kirkon työntekijät tai harvat muut oppineet juuri vaivautuneet merkitsemään muistiin piirteitä kansan vanhasta uskosta. Joitakin jumalien nimityksiä siirtyi henkilönimiin, kuten esim. Väinö, Ilmari, Jouko, Ahti, Kalevi, Mielikki, Rauni, Tapio, Tellervo ja Ukko. Tutkimuksessa ovat erittäin tärkeitä vertailukohteita muut suomensukuiset kansat, joista jotkin ovat kyenneet säilyttämään suomalaisia paremmin ja pitempään vanhoja uskomuksia ja tapoja. Myös paikannimistöstä voidaan saada jotain tietoja. Tunnettuja ovat mm. Kolin kansallismaiseman korkeimmat huiput, Ukko- ja Akka-Koli.
Kristinuskon leviäminen Suomeen pyyhki jäljet sitä edeltäneistä uskomuksista. Nykypäiviin säilyneet tiedot suomalaisten muinaisista jumalista perustuvat 1800-luvulla aktiivisesti kerättyyn kansanrunouteen ja kansanperinteeseen sekä muutamiin vanhempiin kirjallisiin mainintoihin. Tietoja muinaisuskosta on saatu myös käräjäpöytäkirjoista, joissa kuvattiin noituudesta syytettyjen rituaaleja. Näin on saatu tietoa esimerkiksi Ukko ylijumalan palvonnasta Ukon vakat-nimisessä juhlassa.
Tunnetuin lähde suomalaisten muinaisista jumalista on Mikael Agricolan käännöstyö Dauidin Psalttarin esipuheeseen liittämä "epäjumalien" luettelo vuodelta 1551. Luettelo koostuu 12 hämäläisestä eli länsisuomalaisesta ja 12 karjalaisesta eli itäsuomalaisesta jumalhahmosta. Akateemikko M. Haavio pyrki osoittamaan Karjalan jumalat -kirjassaan (1959), että jumalat joita uskonpuhdistaja nostaa esiin, eivät ole listassa sattumalta, vaan niitä yhdistää kansanomainen ajanlaskujärjestelmä eli toimeentulolle tärkeiden elinkeinojen maanviljelyn, karjanhoidon ja metsästyksen rytmi.[2]
Agricola kuvaa Ukko ylijumalan kunniaksi pidettyjä Ukon vakka -riittejä eli rituaalista oluen juontia satoisuuden lisäämiseksi sekä tapaa viedä ruokauhreja haudoille, joissa "valitettiin, paruttiin ja itkettiin". Karjalaisten jumalten luetteloon sisältyvän Raunin "härskyminen" on tuottanut mytologian tutkijoille päänvaivaa 2000-luvulle asti. He ovat hakeneet selitystä esimerkiksi hieros gamos -perinteestä, jossa ihminen rituaalisesti yhtyy jumalalliseen. Tämän hypoteesin mukaan hieros gamos -traditio olisi sammunut uskonpuhdistuksen toteutuessa Pohjolassa. Samalla hävisi tietymättömiin suomalaisen talonpoikaiston tuntema käsitys pyhästä naiseudesta.[2] Johonkin tällaiseen voi hyvinkin viitata Agricolan lause "...niin juopui piika että akka. Sitten paljon häpeää siellä tehtiin..." Vertailukohtia voi hakea myös antiikin kreikkalaisten Dionysos-juhlista ja roomalaisten bakkanaaleista.
Agricolan luettelo ei ole ainoa laatuaan. Sigfridus Aronus Forsius kirjoitti 1500-luvun lopulla suomalaisista jumalista latinankielisen runon, joka kuitenkin katosi. Vuonna 1778 eräässä sanomalehdessä julkistettiin latinalainen runo, jonka uskotaan olevan aiemmin kadonnut Forsiuksen runo. Siinä esiintyvät pääosin samat jumalat kuin Agricolallakin. Forsiuksen arvellaan jäljitelleen Agricolaa, mutta Forsiuksen runossa on kuitenkin myös joitakin uskottavia tietoja, joita ei löydy Agricolan luettelosta.
"Epejumalat monet tesse / muinen palveltin cauan ja lesse. Neite cumarsit Hemelaiset / seke Miehet ette Naiset. Tapio Metzest Pydhyxet soi / ja Achti wedhest Caloja toi. Äinemöinen wirdhet tacoi / Rachkoi Cuun mustaxi jacoi. Lieckiö Rohot jwret ja puudh / hallitzi ja sencaltaiset mwdh. Ilmarinen Rauhan ja ilman tei / ja Matkamiehet edheswei. Turisas annoi Woiton Sodhast / Cratti murhen piti Tavarast. Tontu Honen menon hallitzi / quin Piru monda willitzi. Capeet mös heilde Cuun söit / Calevanpojat Nijttut ja mwdh löit. Waan Carjalaisten Nämet olit / Epejumalat cuin he rucolit. Rongoteus Ruista annoi / Pellonpecko Ohran casvon soi. Wirancannos Cauran caitzi / mutoin oltin Caurast paitzi. Egres hernet Pawudh Naurit loi / Caalit Linat ja Hamput edestoi. Köndös Huchtat ja Pellot teki / quin heiden Epeuskons näki. Ja quin Kevekylvö kylvettin / silloin ukon Malja jootijn. Sihen haetin ukon wacka / nin joopui Pica ette Acka. Sijtte paljo Häpie sielle techtin / quin seke cwltin ette nechtin. Quin Rauni Ukon Naini härsky / jalosti Ukoi pohjasti pärsky. Se sis annoi Ilman ja Wdhen Tulon / käkri se liseis Carjan casvon. Hiisi Metzeleist soi Woiton / Wedhen Eme wei calat vercon. Nyrckes Oravat annoi Metzast / Hittavanin toi Jenexet Pensast. Eikö se Cansa wimmattu ole / joca neite wsko ja rucole. Sihen Piru ja Syndi weti heite / Ette he cumarsit ja wskoit neite. Coolludhen hautijn Rooca wietin / joissa walitin parghutin ja idketin. Menningeiset mös heiden Wffrins sait / coska Lesket hoolit ja nait. Palveltin mös paljo muuta / Kivet Cannot Tädhet ja Cwuta."[3]
"Epäjumalia monia tässä, / muinoin palveltiin kaukana ja läsnä. Näitä kumarsivat hämäläiset / sekä miehet että naiset. TAPIO metsästä pyydykset soi / ja AHTI vedestä kaloja toi. VÄINÄMÖINEN virret takoi, / RAHKO kuun mustaksi jakoi. LIEKKIÖ ruohot, juuret ja puut / hallitsi ja senkaltaiset muut. ILMARINEN rauhan ja ilman teki / ja matkamiehet edesvei. TURSAS antoi voiton sodasta, / KRATTI murheen piti tavarasta. TONTTU huoneen menon hallitsi, / kuin PIRU monta villitsi. KAPEET myös heiltä kuun söivät. / KALEVANPOJAT niityt ja muut löivät. Vaan karjalaisten nämä olivat / epäjumalat, joita he rukoilivat. RONGOTEUS ruista antoi, / PELLONPEKKO ohran kasvun soi. VIRANKANNOS kauran kaitsi, / muutoin oltiin kaurasta paitsi. ÄKRÄS herneet, pavut, nauriit loi, / kaalit, liinat ja hamput edestoi. KÖNTYS huhdat ja pellot teki, / kuin heidän epäuskonsa näki. Ja kun kevätkylvö kylvettiin, / silloin UKON malja juotiin. Siihen haettiin UKON vakka, / niin juopui piika ja akka. Sitten paljon häpeää siellä tehtiin, / kuin sekä kuultiin että nähtiin. Kun RAUNI UKON nainen härskyi, / jalosti UKKO pohjasta pärskyi. Se siis antoi ilman ja vedentulon. / KEKRI se lisäsi karjan kasvun. HIISI metsäläisistä soi voiton, / VEDENEMÄ vei kalat verkkoon. NYYRIKKI oravat antoi metsästä, / HITTAVAINEN toi jänikset pensaasta. Eikö se kansa vimmattu ole, / joka näitä uskoo ja rukoilee? Siihen PIRU ja synti veti heitä, / että he kumarsivat ja uskoivat näitä. Kuolleiden hautoihin ruokaa vietiin, / joissa valitettiin, paruttiin ja itkettiin. MENNINKÄISET myös heidän uhrinsa saivat, / koska lesket huolivat ja naivat. Palveltiin myös paljon muuta, / kiviä, kantoja, tähtiä ja kuuta."
Kalevalaisen runouden sankarit Ilmarinen ja Väinämöinen ovat olleet ainakin joissain yhteyksissä jumalan asemassa. Väinämöistä tiedetään palvotun ja hänen opetuksiaan pidetyn pyhinä. Ilmarinen muistuttaa taivaanjumalaa muun muassa siten, että hän on takonut taivaankannen, ja ollut iskemässä ensimmäistä tulta. Ilmarisen nimi voi myös olla sukua etäsukukielisten Inmar-taivaanjumalalle.
Väinämöinen, Ilmarinen ja Joukahainen ovat syntyneet jo ennen maailmaa, ja osallistuivat sen luomiseen. Näitä on myös pidetty toistensa veljeksinä.
Esivanhempia on pidetty arvossa, ja ainakin toisinaan palvottu. Esivanhemmasta on saattanut tulla paikallinen haltija tai suojelushenki.
Esivanhempien palvottuja henkiä olivat esimerkiksi syntyiset ja luonnot.
Christfrid Ganander: Mythologia Fennica M. A. Castrén: Luentoja suomalaisesta mytologiasta. Toim. Joonas Ahola. SKS, 2016. Jättiläise</i>t. Toim. Marja Härkönen. Helsinki: SKS, 1981. Metsänhaltiat. Toim. Pekka Virtanen. Helsinki: SKS, 1983. Kuu paistaa kuollut ajaa: aaveterinoita. Toim. Eija Timonen. Helsinki: SKS, 1984. Lintukotolaiset. Toim. Terttu Kaivola. Helsinki: SKS, 1985. Vedenhaltiat. Toim. Eija Timonen. Helsinki: SKS, 1988. Peikot. Toim. Marjut Kivelä. Helsinki: SKS, 1990. Mauri Kunnas: Suomalainen tonttukirja, 1979
Kalevala Kalevalainen runous Kansanusko Suomalainen muinaisusko Suomalaiset taruolennot Vainajien palvonta
Luokka:Suomalaiset jumalat ja taruolennot