Oikeuspoliittinen yhdistys Demla
Oikeuspoliittinen yhdistys Demla ry on vuonna 1954 perustettu puolueisiin sitoutumaton, alun perin kansandemokraattiseen liikkeeseen ja kommunistiseen puolueeseen liittynyt aatteellinen yhdistys, jonka tavoitteena on Suomen oikeus- ja yhteiskuntapolitiikkaan vaikuttaminen. Järjestön oman kuvauksen mukaan Demlan tarkoituksena on ”edistää perus- ja ihmisoikeuksien toteutumista, toimia oikeusturva-, tasa-arvo- ja ympäristökysymyksiä sekä sosiaalista oikeudenmukaisuutta puolustavien lakimiesten yhdyssiteenä ja pitää yhteyksiä eri kansalaisjärjestöihin”.[1]
Vuoteen 2002 asti yhdistys toimi nimellä Suomen Demokraattiset Lakimiehet, mutta yhteistyön Kansainvälisen demokraattisten lakimiesten liiton (IADL) kanssa hiivuttua nimi vaihdettiin nykyiseen muotoon. Demla oli alun perin kommunististen lakimiesten yhdistys, mutta 1970-luvulla se laajeni myös sosiaalidemokraattien ja keskustalaisten "yleisedistykselliseksi" järjestöksi.[2] Nykyisin eniten jäseniä kokoaa elokuussa pidettävä kesäseminaari.
Yhdistyksen perustamiseen johtaneet ajatukset syntyivät Ihmisoikeuksien säätiön piirissä. Säätiön perusti Ihmisoikeuksien liitto vuonna 1949 tukemaan "ihmisoikeuksien puolustamista sekä demokraattisen valtiojärjestyksen ja kulttuurin säilyttämistä ja kehittämistä" sekä kunnioittamaan "professori Väinö Lassila -vainajan edustamia aatteita ja ihmisoikeuksia puolustaessaan henkensä menettäneiden muistoa".[3]
Säätiön piirissä toimi varatuomari Risto Höltän johtama lakiasiaintoimisto, jonka lakimiehet toimivat varsinkin asioissa, joiden yhteys poliittiseen toimintaan oli ilmeinen. Tällainen tehtävä oli esimerkiksi Kemissä, jossa oli syntynyt levottomuuksia lakkoliikehdinnän yhteydessä ja syytteitä oli nostettu. Vuonna 1954 toimiston lakimiehet sekä eräät muut lakimiehet perustivat yhdyssiteekseen Suomen Demokraattiset Lakimiehet (DemLa).[4]
Nimensä Demla sai Kansainvälisen Demokraattisten lakimiesten liiton mukaan. IADL:n perustivat vuonna 1946 Nürnbergin tuomioistuimen ranskalaiset, englantilaiset ja neuvostoliittolaiset lakimiehet. Ensimmäinen presidentti oli ranskalainen Rene Cassin, jonka käsialaa on vuoden 1948 Yhdistyneiden Kansakuntien ihmisoikeuksien julistus ja joka sai tämän vuoksi Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1968.[5] Demla liittyi myös Suomi–Neuvostoliitto-Seuraan ja Rauhanpuolustajiin.[6] Demla sopi yhteistyösopimuksen vuonna 1975 Unkarin kansantasavallan, Puolan kansantavallan, Itä-Saksan ja Länsi-Saksan lakimiesliittojen kanssa.[7]
Demlan toiminta oli melko vaatimatonta vuoteen 1970 asti. Syksyllä 1970 presidentti Urho Kekkosen Lakimies-lehdelle antaman kriittisen haastattelun jälkeen heräsi ajatus tämän järjestön toiminnan elvyttämisestä siten, että sen ideologista pohjaa merkittävästi lavennettaisiin. Aloitteen teki viiden lakimiehen ryhmä, johon kuuluivat Martti J. Mehto, K. J. Lång, Olavi Sulkunen, Jan Törnqvist ja Mikko Varis. Ryhmä laati julkilausumaehdotuksen, johon se pyysi lisää kannattajia.[8]
Julkilausumassa väitettiin, että Suomen lakimiesliiton aatteellinen yksipuolisuus ja sen eriarvoisuutta korostava etujärjestöpolitiikka olivat johtaneet tilanteeseen, jossa erilaisia yhteiskunnallisia näkemyksiä edustavat lakimiehet eivät voineet myöntää liitolle oikeutta puhua koko lakimieskunnan puolesta. Yhteiskunnan kehityksen kannalta ei julkilausuman mukaan ole eduksi, jos koko lakimieskunnan nimissä esitetään vain oikeistolaista oikeuspolitiikkaa palvelevia kannanottoja. Lakimiesliitolla ei julkilausuman mukaan ole yksinoikeutta osoittaa tulossa olevan oikeuslaitosuudistuksen periaatteellista suuntaa. Julkilausuman mukaan Suomen Demokraattiset Lakimiehet voisi toimia kansanvaltaisesti ajattelevien lakimiesten yhdyssiteenä. Mutta oli välttämätöntä saada uudistuskeskusteluun mukaan myös yhteiskuntatieteilijöitä ja muita oikeuspolitiikasta kiinnostuneita Yhdistyksen jäsenyys oli avoinna myös näille.
Julkilausumaan yhtyivät mm. seuraavat: Aulis Aarnio, Yrjö Ahmavaara, Aarno Aitamurto, Eero Backman, Raimo Blom, Lars D. Eriksson, Antti Eskola, Tarja Halonen, Olavi Heinonen, Antero Ignatius, Risto Jaakkola, Antero Jyränki, Kai Kalima, Heikki Karapuu, Matti Kekkonen, Antti Kivivuori, Osmo Kock, Ilmo Kolamo, Timo Konstari, Seppo Laakso, Mikko Kämäräinen, Matti Louekoski, Matti Mikkola, Jukka Mikkola, Klaus Mäkelä, Ilmari Ojanen, Esko Riepula, Helge Rontu, Allan Rosas, Holger Rotkirch, Matti Savolainen, Kari Sinisalo, Kaarina Suonio, Jukka Sädevirta, Jacob Söderman, Jyrki Tala, Kari S. Tikka, Matti Wuori ja Patrick Zilliacus.[9]
Syksystä 1970 lähtien Demokraattiset Lakimiehet lähti toimimaan kolmikantapohjalla: sen hallitukseen valittiin kolmannes sosiaalidemokraatteja, kolmannes kansandemokraatteja ja kolmannes keskustalaisia niin kutsutuksi kansanrintamaksi.[9] Toiminnan keskeisistä henkilöistä Helge Rontu piti Suomen Lakimiesliittoa Demlan vastustajana ja katsoi sen olevan sidoksissa "suurpääomaan".[10] Demokraattisten lakimiesten puheenjohtajana 1971–1972 toiminut K. J. Lång oli puheenjohtajuutensa aikaan myös Suomen oikeusministeri.[11]
1980-luvulla Demla osallistui Ydinaseeton Pohjola -kampanjaan ja Eristetään Etelä-Afrikka -toimikuntaan.[12] Demlalla oli myös ratkaiseva vaikutus naisoikeuden tuomisesta Suomeen jo 80-luvulla.[13] 80-luvun lopussa Demla otti asiakseen ulkomaalaisasiat ja teki oikeusasiamiehelle ulkomaalaisten kohtelusta 79-sivuisen kantelun, joka johti uudistuksiin ulkomaalaisten oikeusasemassa.[14] Lisäksi yhdistys oli perustamassa pakolaisneuvontapistettä, josta muodostui sittemin Pakolaisneuvonta ry. 1980-luvun lopussa puoluepoliittisuus hiipui ja yhteistyö IADL:n kanssa loppui 1990.[15]
Demla julkaisee yhdessä Oikeus- ja yhteiskuntatieteellisen yhdistyksen kanssa neljästi vuodessa ilmestyvää Oikeus-lehteä.
Demla on jo pian 40 vuoden ajan järjestänyt kesäseminaarin, jossa käsitellään ajankohtaisia oikeudellisia aiheita. Viime vuosina teemoina ovat olleet kansalaisyhteiskunta (2008), kontrolli (2007), tasa-arvo, yhdenvertaisuus ja syrjimättömyys (2006), oikeuspolitiikka (2005), kulttuuri (2004), turvallisuus (2003), julkisuus (2002), väkivalta (2001), lapsi perheessä ja prosessia (2000), vaihtoehtoiset konfliktinratkaisukeinot (1999), lainsäädäntövalta (1998), ympäristökysymykset, tuomioistuinlaitoksen tulevaisuus, juristien etiikka, hyvinvointivaltion kohtalo jne.[16]
Vuonna 2005 Demla julkisti Oikeusmurharaportin, jossa analysoitiin syitä, jotka olivat johtaneet syyttömien tuomitsemiseen pankkiryöstöstä vuosien vankeusrangaistukseen.[17]
1954–1963 Jorma Uitto 1964–1971 Martti J. Mehto 1971–1972 K. J. Lång 1973 Ilmari Ojanen 1974 Helge Rontu 1975 Mikko Kämäräinen 1976 Jacob Söderman 1977 Arjo Suonperä 1978 Paavo Nikula 1979 Ilkka Saraviita 1980 Kaarlo Tuori 1981 Silja Hiironniemi 1982 Hannu Takala 1983 Olavi Sulkunen 1984 Rauno Vanhanen 1985 Jukka Kekkonen 1986 Matti Rintala 1987 Anneli Jäätteenmäki 1988 Markku Fredman 1989 Martin Scheinin 1990 Johanna Suurpää 1991 Arja Kekkonen 1992 Marja Toivio-Kaasinen 1993 Jaana Matikainen 1994 Arto Rajala 1995 Kirsi Tarvainen 1996 Jukka Similä 1997 Antti Riihelä 1998 Merja Pentikäinen 1999 Kaijus Ervasti 2000 Johanna Ojala 2001–2002 Heini Kainulainen 2003–2004 Ville Punto 2005 Päivi Keskitalo 2006 Elina Sarelius 2007–2008 Elina Castrén 2009–2010 Martta October 2011-2012 Katja Kneckt 2013 Jukka Linna 2014 Rami Lindström 2015 Mirkka Kivilehto 2016–2017 Fanny Pihlström 2018 Annastiina Ali-Lekkala
Fredman, Markku: Demlan historiikki. Oikeus-lehti 4/2005. .
Luokka:Suomalaiset poliittiset järjestöt