Dada
Dada, joskus myös dadaismi, oli ensimmäisen maailmansodan aikana Zürichissä, Sveitsissä kehittynyt taidesuuntaus, joka vaikutti kuvataiteessa, kirjallisuudessa (lähinnä runoudessa), teatterissa ja graafisessa suunnittelussa. Liike oli ennen kaikkea muiden syiden ohella vastalause sodan raakuutta sekä dadaistien kokemaa taiteen ja jokapäiväisen yhteiskunnan painostavaa älyllistä jäykkyyttä vastaan. Dada-töille on tyypillistä tahallinen järjettömyys ja vallitsevien taiteen sääntöjen hylkääminen.
Dadan historian voi katsoa alkaneen Cabaret Voltairesta (eli kabaree Voltaire), Zürichistä vuonna 1916 (joidenkin väitteiden mukaan tarkalleen 6. lokakuuta). Aktiivisia dadaisteja oli myös New Yorkissa kuten esimerkiksi Marcel Duchamp ja Beatrice Wood. Samaan aikaan myös Berliinissä vaikutti dadaistinen liike. Hieman myöhemmin myös Hannoverissa (Kurt Schwitters), Kölnissä ja Pariisissa oli dadaistisia epäyhteisöjä. Kölnin dadaryhmän olivat perustaneet 1920 Max Ernst, Hans Arp ja yhteiskunta-aktivisti Alfred Grunwald.
Ranskalainen avantgarde pysytteli ajan tasalla Zürichin dadatoimintaan Tristan Tzaran säännöllisen kirjeenvaihdon avulla. Hän vaihteli kirjeitä, runoja ja lehtiä Guillaume Apollinairen, André Bretonin, Max Jacobin ja muiden ranskalaisten kirjailijoiden, kriitikoiden ja taiteilijoiden kanssa. Ensimmäinen dadataiteen näytäntö pariisilaiselle yleisölle oli Salon des Indépendantsissa vuonna 1920. Jean Crotti esitteli dadaan liitettäviä töitään, mukaan lukien työn nimeltä ”Explicatif”, jossa oli sana "Tabu".
Dada-liikkeen katsotaan lopettaneen toimintansa vuoden 1924 jälkeen, jolloin monet sen ryhmittymistä joko lopettivat toimintansa tai valitsivat uusia taideteoreettisia suuntauksia. Monet mukaan lukien Tristan Tzara löysivät uuden innostuksensa esimerkiksi surrealismin parista. Cabaret Voltaire hylättiin, ja vasta vuonna 2002 sen valtasi uusdadaisteiksi itseään kutsuva ryhmä. Heidät kuitenkin häädettiin ja Cabaret Voltairesta tuli museo, joka omistettiin dadan ja dadaliikkeen historialle.
Vuonna 2005 Ranskassa järjestettiin ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1966 pelkästään dadaa koskeva näyttely. Pariisin modernin taiteen museosta Centre Pompidousta näyttely jatkoi Yhdysvaltoihin ensin National Gallery of Art -museoon Washingtoniin ja sieltä New Yorkin Museum of Modern Artiin, jossa näyttely loppui 2006.
Nimen ”dada” alkuperä on epäselvä. Jotkut katsovat sen olevan merkityksetön sana. Toisten mielestä se tulee romanialaisten taiteilijoiden Tristan Tzaran ja Marcel Jancon usein käyttämästä romaniankielisestä sanaparista ”Da, da” – joka tarkoittaa ”kyllä, kyllä”. Joidenkin väittämien mukaan Zürichiin kokoontunut taiteilijaryhmä, jonka tarkoituksena oli perustaa uusi suuntaus, valitsivat nimen satunnaisesti pistämällä ranska-saksa-sanakirjaa summanmutikassa ja valitsemalla nimen, johon osuisivat. ”Dada” on ranskassa lastenkielinen nimitys keppi- tai keinuhevoselle. Ranskan kielessä on myös ilmaisu ”c’est mon dada” – se on harrastukseni.
Kannattajiensa mukaan dada ei ollut taidetta, se oli antitaidetta. Dadan tehtävä oli olla kaiken sen vastakohta, mitä taide edusti. Taiteeseen kuului estetiikka, dada hylkäsi sen. Jos taiteessa oli tarkoitus olla edes piilevä merkitys, dadan pyrkimys oli olla täydellisen viestitöntä – dadan tulkinta riippuu täysin katsojasta. Jos taiteen tehtävä oli olla sovittelevaa, dadan tehtävä oli loukata. Ehkä siinä tapauksessa on ironista, että dada oli nykytaiteen edeltäjä. Dadasta tuli taiteen ja maailman kommentaattori, joka siten muuttui itsekin taiteeksi.
Dadaliikkeen taiteilijat olivat turhautuneet taiteeseen, taidehistoriaan ja historiaan ylipäätään. Monet heistä olivat ensimmäisen maailmansodan veteraaneja, jotka olivat tulleet kyyniseksi ihmisyyttä kohtaan nähdessään mitä ihminen kykeni tekemään toiselle ihmiselle Euroopan taistelukentillä. Niinpä he viehättyivät nihilismistä luoden taidetta, jossa sattuma ja satunnaisuus muodostivat luomisen perustan.
Dadan perusta on järjettömyys. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen dada oli keino ilmaista hämmennystä, jota moni ihminen tunsi maailman käännyttyä ylösalaisin. Dada ei yritä löytää merkitystä epäjärjestyksestä, vaan hyväksyy sen luonnollisuutena. Monet löysivät tämän epäjärjestyksen dadan kautta ja käyttivät sitä ilmaistakseen tyytymättömyytensä aikaisemman järjestyksen estetiikalle ja sen aiheuttamalle tuholle. Hylkäämällä tähän tapaan perinteisen kulttuurin ja estetiikan he pyrkivät saavuttamaan henkilökohtaisen ymmärryksen ympäröivän maailman todellista luontoa kohtaan.
Guillaume Apollinaire Hans Arp Hugo Ball Arthur Cravan Jean Crotti Marcel Duchamp Max Ernst Raoul Hausmann Emmy Hennings Richard Huelsenbeck Marcel Janco Francis Picabia Man Ray Hans Richter Kurt Schwitters Sophie Täuber Tristan Tzara
Luokka:Taidesuuntaukset Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit