Fasismi
Fasismi on Italiassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen syntynyt kansallismielinen totalitaristinen liike.[1] Sanaa käytetään myös muista samansuuntaisista liikkeistä.[1] Fasismi on perinteisesti nähty osana äärioikeistoa.
Fasismissa autoritaarinen äärinationalismi ja johtajavaltaisuus yhdistyivät korporatistiseen järjestelmään, joka nähtiin ”kolmantena tienä sosialismin ja kapitalismin välillä”.[2] Fasistit vastustivat sekä liberaalidemokratioita että kommunismia.
Jotkut tutkijat pitävät natsi-Saksan kansallissosialismia fasismin ilmentymänä, joka vei fasismin äärimmäisyyksiin, mutta joidenkin mukaan ne ovat eri ideologioita. Myös joidenkin muiden kuin Italian ja Saksan autoritaarisissa diktatuureissa on nähty fasistisia piirteitä, kuten Francisco Francon Espanjassa ja Juan Perónin Argentiinassa. Useimmissa Euroopan maissa fasismi jäi kuitenkin melko vähämerkityksiseksi liikehdinnäksi.
Fasismia on vaikea määritellä ja rajata, koska se on aina ollut teoreettisesti ja käytännöltään hyvin hajanainen, muuttuva ja paikallisesti sitoutunut ilmiö, eikä se pohjaudu mihinkään ideologiseen perusteokseen. Fasismia on myös käytetty ja väärinkäytetty poliittisesti latautuneena iskusanana eri poliittisten suuntausten leimaamiseen.
Sana fasismi tulee antiikin Roomasta: korkeiden henkilöiden henkivartijat eli liktorit kantoivat mukanaan vitsakimppuja (lat. fasces), joiden keskellä oli kirves. 1800-luvun lopulla italialaiset sosialistit perustivat toimintaryhmiä (fasci), joille otettiin vitsakimpusta nimitys symboloimaan työväen yhtenäisyyden voimaa, tukea ja järjestäytymistä. Liikkeen aktiiveihin kuulunut Benito Mussolini vei sanan mukanaan perustaessaan ensimmäisen maailmansodan aikana oman puolueen ja ideologian. Fasismi-sana jäi lähinnä italialaiseen käyttöön, eikä mikään muu autoritaarinen hallinto ole nimittänyt itseään suoraan fasistiseksi, vaikka ulkopuolelta näin on luokittelun tarpeessa monen kohdalla tehtykin.[3]
Fasismia on vaikea määritellä tarkasti ideologiana. Fasismi peri ideoita edeltäneistä ideologioista ja kehitti omia. Se on aina ollut teoreettisesti ja käytännöltään hyvin hajanainen ja paikallisesti sitoutunut ilmiö. Fasismi ei pohjaudu mihinkään ideologiseen perusteokseen, eivätkä sen puolueohjelmatkaan sanelleet fasististen puolueiden toimintaa kovin tarkasti. Italian fasistit muotoilivat aatteensa pääperiaatteet ja tavoitteet vasta noustuaan valtaan, ja ohjelmat voitiin hylätä tarpeen vaatiessa. Saksan kansallissosialistit tosin pystyivät säilyttämään ensimmäisen puolueohjelmansa tavoitteet loppuun asti. Fasistisia liikkeitä ja puolueita on ollut useita erityyppisiä, ja niiden luonteet on sidottu kunkin maan kulttuuriin ja olosuhteisiin. Mussolinin mukaan fasismi oli luonteeltaan yhtä paljon käytännöllinen kuin teoreettinenkin – "Meidän ohjelmamme on teko" – ja että fasismin on kehityttävä kunkin maan poliittisten ja kulttuuristen olojen pohjalta.[4]
Termin merkitystä on hämärtänyt entisestään se, että fasismin käsitettä käytetään usein lyömäaseena tai pilkkanimenä asioille, jotka eivät kuitenkaan ole fasistisia.[5]
Italian fasismin ja Saksan natsismin eli kansallissosialismin eroista ja yhtäläisyyksistä on kirjoitettu paljon. Jotkut tutkijat pitävät natsismia ja fasismia eri ideologioina. Toiset pitävät natsismia fasismin saksalaisena ja monessa suhteessa kaikkein pisimmälle vietynä versiona. Näiden lisäksi myös muun muassa Francisco Francon Espanja, Juan Perónin Argentiina tai sodanaikainen Japani on nähty joskus fasistisina, vaikka ne eivät kaikkia fasismin kriteereitä täyttäneetkään.[6]
Fasismin sovellutuksilla eri puolilla maailmaa on ollut erilaisia tavoitteita. Joskus ideologia ja käytäntö eivät ole vastanneet toisiaan, vaan ideologisesti vastustettavat asiat olivat käytännössä hyödyllisiä ja tavoitteet käytännössä mahdottomia.[7]
Fasismi on nationalistista, ja siinä vaalitaan ja ihannoidaan oman maan historiaa, kulttuuria ja ominaispiirteitä. Ulkomaita pidetään usein alempiarvoisina ja potentiaalisina vihollisina.[7] Voimakkaimmat fasistiset valtiot pyrkivät valloittamaan vieraita alueita joko taloudellisesta pakosta, maailmankatsomuksen vuoksi, naapurimaiden uhan edessä tai elintilan valloittamiseksi. Sota nähtiin aina kansakuntaa yhdistävänä voimana.[7] Poliittinen valta ei kuitenkaan ollut armeijalla vaan puolueella, Francon Espanjaa ja Pinochetin Chileä lukuun ottamatta.[7]
Fasistit tavoittelivat totalitaristista, valtion kontrolloimaa ja puolueen johtamaa valtiota, missä heistä varsinaisesti onnistui vain Hitler. Muissa fasistisissa maissa puolue-eliitti valvoi kansaa yhdessä armeijan ja poliisin kanssa.[7] Fasistiset puolueet liittoutuivat porvarillisen eliitin: suurteollisuuden, pankkien, virkamiesluokan ja armeijan kanssa. He sopeutuivat vallankumouksellisuudestaan huolimatta perinteisiin valtarakenteisiin käytännön syistä ja saivat asemastaan epävarman yläluokan kesytettyä tuekseen. Fasistinen talous perustui korporatistiseen kapitalismiin, joka oli valtion valvonnassa. Talous oli usein tähdätty sotaan tai vahvojen asevoimien ylläpitoon.[8]
Fasismiin kuuluvista ominaisuuksista on laadittu useita listoja, mutta yhteisesti hyväksyttyä yleisen fasismin käsitettä ei ole olemassa.[9] Joidenkin tutkijoiden mukaan kaikki fasismin ilmentymät ovat yksittäistapauksia, eikä yleistä fasismin teoriaa siksi voi muotoilla.[10] Eri valtioilla ja hallinnoilla on ollut enemmän tai vähemmän fasistisiksi luokiteltavia piirteitä, mutta yhdessäkään ei ole ollut ideaalityyppisen fasismin vastinetta.[11]
Tutkija Ernst Nolten mukaan fasismin "minimit" ovat antimarxismi, antiliberalismi, antikonservatismi, johtajaperiaate, puoluevalta ja totalitarismi.[12]
Nykyhistorian tutkija Roger Griffinin mukaan fasismi on vallankumouksellista nationalismia, joka on antiliberaalia ja jopa antikonservatiivista.[13]
Blamiresin ja Jacksonin (2006) mukaan 2000-luvulla muotoutuva konsensus määrittelee yleismaailmallisen fasismin näin:[14]
Fasismin määritelmiä on tutkija Leif Sundströmin (2007) mukaan neljäntyyppisiä. Ensimmäinen ryhmä käsittää fasismin määritelmät siltä kannalta, mitä vastaan fasismi asettuu. Fasismi on antimarxilaista, antiliberaalista, antikonservatiivista, antidemokraattista ja antisemitististä. Lisäksi se kieltää yleiset kansalaisoikeudet, yhteiskunnan moniarvoisuuden ja kansainvälisen oikeuden normit.[15] Tällaiset fasismin negatiiviset määritelmät ovat enimmäkseen ajallisesti sidottuja, kuten marxismin vastustus, joka ei ole enää kovin ajankohtaista.[16]
Toinen määritelmäluokka on fasismin ideologiaa ja päämääriä koskevat analyysit. Fasismiin liittyvät autoritarismi, imperialismi, totalitarismi, valtion säätelemä kansantalous sekä uudenlainen kulttuuri-ilmapiiri. Fasismi vastustaa esimerkiksi luokkataistelua, parlamentaarista järjestelmää, ammattijärjestöjä sekä poliittisia puolueita. Natsismi vastusti erityisesti juutalaisuutta, kommunismia ja Versaillesin rauhansopimusta. Fasismiin kuuluu nationalismi, rasismi, ekspansionismi, kommunitarismi eli yhteisöideologia sekä johtajuusaate.[15]
Kolmas määritelmäluokka tarkastelee fasismia sen tyylin ja organisaation kannalta. Fasismiin kuuluu erityisen ideologiaan sopivan estetiikan suosiminen, massojen integroiminen politiikkaan, väkivallan ihannointi ja sen käyttö, maskuliinisuuden korostaminen, nuorison merkityksen korostaminen sekä henkilökohtaisen kutsumuksen painottaminen järjestelmän osana.[15]
Neljännessä ryhmässä ovat erilaiset fasismin nousun selitykset.[17]
Fasistiset liikkeet ovat liittoutuneet yleensä oikeiston kanssa, mutta sen aatteessa on Stanley G. Paynen mukaan perustavanlaatuisia eroja muihin oikeistoliikkeisiin nähden.[18] Yksiulotteiselle oikeisto-vasemmistoasteikolle (vrt. Nolanin kartta) fasismi sopii huonosti; sitä pidetään joskus myös vallankumouksellisena keskustalaisuutena tai vasemmisto- ja oikeistoaatteiden sekoituksena,[19][20][21].
Fasismi ja marxilaisuus olivat aatteellisella tasolla hyvin erilaiset, mutta niiden käytännön sovellutukset muistuttivat toisiaan. Marxismin alalajeista etenkin stalinismi ja maolaisuus muistuttivat fasismia. Fasismia ja kommunismia yhdistivät esimerkiksi yksi massapuolue, vahva johtajakultti ja eliitin valta, militarismi, suurisuuntainen suunnittelu talouden, tieteen ja kulttuurin alalla, omien kansalaisten valvonta ja kontrolli, sekä keskitetty korporatiivinen talousjärjestelmä.[22] Zeev Sternhellin mukaan fasismi on ei-marxilaista sosialismia.[23] Stalinismia kutsuttiin "punafasismiksi" 1930-luvulla, ja toisen maailmansodan päätyttyä Stalinin Neuvostoliittoa kutsuttiin punafasistiseksi erityisesti Yhdysvalloissa.[24]
Mussolinin mukaan fasismi korvasi ”superkapitalismin” valtiojohtoisella taloudella.[25] Fasistit määrittelivät olevansa ”kolmas asema” kapitalismin ja kommunismin välillä.[26] Fasistit ajoivat kansallista talousjärjestelmää, jota kutsuttiin kansalliseksi korporatismiksi, sosialismiksi tai syndikalismiksi.[27] Kaikki fasistiset liikkeet pyrkivät eliminoimaan ison luokan kapitalismin vapauden, toiset olemassaolonkin.[28]
Fasistit halusivat työläisten yhtyvän ja vahvan työläisvaltion syntyvän, ei työläisluokan[29]. Fasistit ilmoittivat suojelevansa työläisiä ja pienyrittäjiä suurkapitalisteilta ja marxismilta[30].
Fasistit syyttivät kapitalistisia liberaaleja demokratioita luokkaristiriidan luomisesta ja kommunisteja sen hyödyntämisestä.[31] Italiassa fasistit tuottivat eniten valtiojohtoisia yrityksiä koko Länsi-Euroopassa, muun muassa koko öljyteollisuuden sosialisoinnin yhdeksi suureksi valtionyritykseksi.[32] Omistusoikeus ja sen käyttö olivat riippuvaisia valtion palvelemisesta.[33] Historioitsija Tibor Ivan Berendin mukaan dirigismi oli olennainen osa fasistista taloutta[34].
Ensisijaisesti Italian fasistisesta sosiaalipolitiikasta hyötyi keskiluokan ja alemman keskiluokan väki työllistymällä valtion työpaikkoihin, jotka lisääntyivät puolesta miljoonasta miljoonaan vuoteen 1930 mennessä.[35] Valtion kulutus terveydenhuoltoon ja sosiaaliturvaan lisääntyi 7%:sta vuoden 1930 budjetista 20%:iin vuonna 1940.[36]
Fasismin arvoja ja maailmankuvaa ilmaistiin erityisen voimakkaasti sen estetiikassa, johon kuuluivat kulkueet, univormut ja symbolit. Propagandan ja manipulaation kautta massojen tyytymättömyys ja turhautuminen käännettiin pois niiden objektiivisista kohteista. Etenkin natsi-Saksassa propaganda, spektaakkelimaiset puoluekokoukset ja lukuisat kansalliset juhlat olivat tärkeässä osassa. Suurten massojen joukkokokousten järjestely oli mahdollista Saksan kaupungistumisen sekä liikenneyhteyksien paranemisen ansiosta, ja mediakontrolli tiedotusvälineiden ja tekniikan kehityksen ansiosta. Natsimytologia otti Saksassa myös osittain uskonnon paikan.[37]
Natsi-Saksassa arvostettiin uusklassistista taidetta ja leimattiin ideologialle vastakkainen taide "rappiotaiteeksi". Fasistisessa Italiassa suosittiin kuitenkin myös modernismia.[38]
Tutkija Leif Sundströmin mukaan fasismi ei välttämättä ole luonteeltaan antisemitististä kuten natsi-Saksassa, mutta kylläkin rasistista: vähemmistöön kohdistuvaa syntipukkifilosofiaa, joka on tilanne- ja kulttuurisidonnaista.[39] Fasismiin yhdistetään voiman ihannointi, joskus myös vahvojen sosiaalidarvinistinen selviytyminen. Mussolinilla oli joitain rotulausuntojakin, mutta vuonna 1933 hän totesi: ”Rotu! Se on tunne, ei realiteetti: 95%, ainakin, on tunnetta. En voi koskaan uskoa, että biologisesti puhtaita rotuja voitaisiin osoittaa olevan nykyään olemassa. - - Kansallinen ylpeys ei tarvitse rotuhourailua.”[40] On myös huomioitava fasistisen Italian ja natsi-Saksan suurvaltapolitiikkojen ero: siinä missä Italia pyrki Rooman kaltaiseen useita kansoja käsittävään valtakuntaan, pyrki Saksa nimenomaan saksalaisen kansan elintilan laajentamiseen.
Marxilaisen yhteiskuntateorian mukaan fasismi on vastavallankumouksen muoto, mutta jokainen vastavallankumous tai taantumuksellinen diktatuuri ei ole fasismia. Kominternin työvaliokunnan tekemässä erittelyssä vuodelta 1923 sanotaan: ”Fasismi on tyypillinen rappioilmiö, kapitalistisen talouden lisääntyvän hajoamisen ja porvarillisen valtion rappeutumisen heijastuma.” Vuonna 1933 Kominternin työvaliokunta antoi seuraavan määritelmän fasismille: ”Fasismi on finanssipääoman kaikkein taantumuksellisimpien, kaikkein šovinistisimpien ja imperialistisimpien ainesten avoimesti terroristinen diktatuuri.”[41]
Fasismi syntyi Euroopassa 1900-luvun vaihteessa. Fasismin syntyyn vaikuttivat ajan monista taloudellisista ja kulttuurisista muutoksista etenkin feodalismin murtuminen ja kapitalismin nousu, teollistuminen, kaupungistuminen, sosiaalinen liikehdintä sekä modernisaation eri muodot. Nämä yhteiskunnalliset uudistukset sekä uudet aatteet nakersivat perinteisen konservatiivisen yläluokan valtaa.[42]
Ensimmäiset fasistiset liikkeet syntyivät Ranskassa. Yksi fasismin esiaste oli Louis Napoleonin valtakausi 1851–1870. Vuosisadan lopulla maan älymystössä syntyi vetoa ääriliikkeisiin, ja fasismin teoreettisia perusteita muotoiltiin. Tietä fasismille raivasi etenkin Markiisi de Morésin piiri. Maurice Barres puhui kansallissosialismista vaalikampanjassaan 1898. Ranskan kansallissosialistinen puolue perustettiin 1903 puheenjohtajanaan François Biétry. Se peräänkuulutti kansallista solidaarisuutta luokkataistelun sijaan ja oli katolinen, antisemiittinen ja antimarxilainen. Myös 1898 perustettu Charles Maurras'n johtama Action Française oli fasismin esitaistelijoita[43].[44]
Fasismi ei koskaan uhannut Ranskan demokratiaa, mikä johtui maan antiautoritaarisesta kulttuuriperinnöstä, Dreyfusin tapauksen aiheuttamasta heräämisestä, sekä siitä, että Ranska oli maailmansodassa kunniakkaasti voittajien puolella. Fasismi tukahdutettiinkin maassa fasistisluonteisiksi pienliikkeiksi, jotka olivat kuitenkin lukuisampia kuin missään muussa Euroopan maassa.[44]
Italiasta alkoi valtiollisen fasismin historia. Benito Mussolini oli kuulunut Italian sosialistipuolueeseen 1910-luvulla, mutta hänet erotettiin hänen kannatettuaan ensimmäistä maailmansotaa. Marraskuussa 1919 Mussolini perusti kannattajineen Milanossa Italian fasistipuolueen edeltäjän, fasistisen taistelujärjestön Fasci Italiani di Combattimenton. Liike perustui voimakkaalle nationalismille ja militarismille, vaikka se olikin yhä kallellaan vasemmistolaisuuteen. Ajan myötä Mussolini kuitenkin hylkäsi sosialismin nationalismin tieltä.[45]
Italia oli sodan jäljiltä taloudellisissa ongelmissa, joita valtio ei kyennyt ratkaisemaan. Vasemmiston vaatimukset kovenivat, mistä seurasi lakkoja ja mellakoita. Maan yläluokka ja porvaristo alkoivat pelätä vasemmistolaista vallankumousta, minkä seurauksena konservatiiviset piirit asettuivat fasistien tueksi. Fasistit saivat yläluokan lisäksi kasvavaa tukea myös ammattiyhdistysväeltä sekä työttömiltä ja talonpojilta. Fasistit ja vasemmistolaiset kuluttivat 1920-luvun taitteessa voimiaan keskinäiseen nahisteluun, mihin fasistit aseistivat avukseen etenkin työttömiä.[46]
1920-luvun alussa porvarihallitus yritti tukahduttaa vasemmiston uhan antamalla fasistien mustapaitojen toimia eräänlaisena puolivirallisena poliisina. Fasistien vaatimukset kuitenkin kasvoivat, ja he käänsivät kurssiaan entistä enemmän oikealle. Vuoden 1921 vaaleissa fasistit saivat 36 edustajaa 535-paikkaiseen parlamenttiin. Vaalien jälkeen Mussolini perusti Kansallisen fasistipuolueen ja asettui sen johtoon. Fasistit olivat lisäksi ottaneet haltuunsa usean paikkakunnan paikallishallinnon armeijan ja virkamieskunnan tuella, mikä mahdollisti heille vapaan toiminnan ja väkivallan käytön. Vuonna 1922 liikkeellä oli jo 300000 jäsentä.[47]
Vuonna 1922 ammattiliitot julistivat Italiaan yleislakon ja maan hallitus erosi. Mussolinille uskolliset miehet marssivat Roomaan, minkä seurauksena kuningas Viktor Emanuel III antoi Mussolinille hallituksen muodostajan tehtävän. Parlamentti antoi Mussolinin hallitukselle selvän tukensa rauhoittaakseen maan. Vastoin odotuksia fasistien hallitus ei jäänytkään lyhytikäiseksi, vaan se onnistui rauhoittamispyrkimyksissään ja kasvatti samalla omaa valtaansa. Vuoden 1924 vaaleissa fasistit saivat vaalijärjestelmän muutoksen ja väkivallan avulla jo kaksi kolmasosaa parlamenttipaikoista. Fasisteja arvostellut sosialistikansanedustaja Giacomo Matteotti murhattiin, mutta Mussolinilla oli yhä kuninkaan tuki. Vuonna 1926 Mussolini kielsi muut puolueet ja lakot ja rajoitti lehdistönvapautta. Poliittisia vastustajia ajettiin maanpakoon, toisinajattelijoita vainottiin, vapaamuurarit ja muut epäilyttävät yhdistykset kiellettiin, ja hallintoa täytettiin fasistisen puolueen jäsenillä.[48]
Vuonna 1929 Italia oli jo fasistien hallitsema yksipuoluemaa, jota myös katolinen kirkko tuki lateraanisopimuksen myötä. Italia ei kuitenkaan ollut totalitaristinen maa kuten Saksa, sillä valtiolliset instituutiot, koulut, taide ja oikeuslaitos säilyivät melko riippumattomina. Antisemitismiäkään ei maassa vielä tuolloin esiintynyt. Fasistien valta oli melko turvattu, sillä Italian teollisuustuotanto, työttömyys, maatalous ja julkinen liikenne olivat kehittyneet 1920-luvulla suotuisaan suuntaan, ja fasistit olivat myös onnistuneet taistelussa etelän mafiaa vastaan.[49]
Italiassa ei ollut tuolloin sellaista poliittista konsensusta, joka olisi tehnyt ääriliikkeet vaarattomiksi. Fasistit saivat tukensa etenkin keskiluokasta. Italian fasismille ominaista oli erityisesti nuoruuden ja uutuuden ihannointi, ja se halusi luoda Rooman imperiumin perinteitä kunnioittaen edistyneen, nykyaikaisen ja elinvoimaisen valtion, joka oli sekä siirtomaavaltio että eurooppalainen imperiumi. Kansallisen hengen avulla oli tarkoitus johtaa Italia uuteen suuruuteen. Fasistit loivat maahan korporatistisen järjestelmän, jossa puolue kontrolloi yhteisten organisaatioiden alle järjestäytyneitä elinkeino- ja ammattialoja. Siten he pyrkivät saamaan työväestön kannatuksen, tukahduttamaan luokkataistelun sekä hallitsemaan työväestöä. Fasistit yrittivät teollistaa agraarista Italiaa ja pyrkiä omavaraisuuteen, ja he suosivat etenkin raskasta teollisuutta.[50] Fasistit pyrkivät valtiojohtoiseen kapitalismiin muodostamalla epäitsenäisiä ammattiliittoja elinkeinoaloittain. Heidän tarkoituksenaan oli yhdistää eri luokkien intressit, mutta luokat eivät kuitenkaan kokeneet organisaatioita kunnolla omikseen.[51]
Puolueen ideologia oli melko hajanainen ja päämäärätön ja salli paikalliset vaihtelut. Mussolinin hallintatapa oli lisäksi haitallisen persoonallinen. Fasistit eivät myöskään onnistuneet sitomaan kansaa ideologiaansa samalla tavalla kuin Saksan kansallissosialistit.[52]
Italia joutui toiseen maailmansotaan Saksan rinnalla huonosti valmistautuneena ja antautui jo 1943. Mussolini joutui lopulta partisaanien surmaamaksi. Sodan johdosta Mussolinin suosio oli jo heikentynyt monesta syystä Italiassa niin ulkopuolisten kuin myös fasistien omissa joukoissa.[53]
Italian fasismi oli Italian sisäinen ideologia, mutta se antoi merkittäviä vaikutteita niin Saksan kansallissosialisteille kuin myöhemmillekin fasismin muodoille.[54]
Sodan jälkeen Italian fasistit muodostivat uuden Italian sosiaalinen liike (Movimento Sociale Italiano) -puolueen.[55] Sen johtaja Giorgio Almirante pyrki antamaan puoleestaan modernin kuvan ja välttämään pelkkään fasismin ajan nostalgiaan vajoaminen. Almiranten kehotuksesta MSI vältti fasistisen symboliikan käyttöä, sillä Italian tasavallan perustuslaki kielsi fasistiset puolueet. Puolueen alkuperäisessä aatteessa keskeisiä teemoja olivat kommunismin vastustaminen, isänmaallisuus ja kansankunnan ”elinvoiman” puolustaminen.[56] 1950-luvulta 1970-luvulle saakka puolueella oli yleensä noin 25 kansanedustajaa.[55]
Gianfranco Fini nousi puolueen puheenjohtajaksi vuonna 1987.[55] Toiseksi puolueen näkyväksi hahmoksi kohosi 1990-luvun alussa Benito Mussolinin pojantytär Alessandra Mussolini.[56] Vuonna 1994 MSI:n tilalle perustettiin uusi Kansallinen liitto (Alleanza Nazionale, NA), joka pääsi mukaan Silvio Berlusconin hallitukseen. MSI lakkautettiin virallisesti seuraavana vuonna. Finin johtamana AN otti nyt selkeämmin etäisyyttä uusfasistiseen perintöönsä. Fini irtisanoutui ”kaikenlaisista diktatuureista” sekä omista aiemmista lausunnoistaan, joissa hän oli ihaillut Benito Mussolinia.[55]
Natsi-Saksan kansallissosialismia voidaan pitää fasismin äärimuotona. Ideologisesti se perustui nationalismin ja antiparlamentarismin dualismiin, taloudellisesti keskiluokan epätoivoon oman asemansa suhteen, ja psykologisesti nuoruuden ihannointiin ja mystishenkiseen kansalliseen yhteyteen. Sitä erottaa muusta fasismista sen korostettu rotutietoisuus ja rasismi, etenkin juutalaisviha. Fasismiin yleisesti kuuluva sotilaallinen valloitus saikin Saksassa rodullisen ja etnisen puhdistuksen luonteen. Natsismiin kuului myös huomattava johtajakultti, jossa Adolf Hitler (Der Führer) oli samastettu valtioon, ja hänen jatkeenaan toimi vahva puolue, joka kontrolloi kaikkea.[57]
Adolf Hitlerin valtaannousua auttoivat vuosien 1919–1923 talouslama sekä nöyryyttävä Versailles'n rauhansopimus. Porvaristo oli menettänyt varallisuuttaan ja kiinnostui Hitlerin tarjoamasta radikaalista vaihtoehdosta. Hitlerin johtamat natsit nousivat lopulta valtaan vuosina 1930–1933 hyvän vaalimenestyksensä johdosta.[58]
Itävallan kansallissosialistinen puolue Deutsche Arbeiterpartei perustettiin 1903. Maassa oli pitkät militaristiset ja antisemitistiset perinteet ja sen poliittinen elämä oli antidemokraattinen, antisosialistinen, nationalistinen ja Saksa-sidonnainen. Fasismin aineksena oli myös saksalaisväestön aktivoituminen asemansa puolustamiseksi Itävalta-Unkarin keisarikunnassa. Itävallan natsit saivat 1932 paikallisvaaleissa suurvoiton. Vuonna 1938 Itävalta liitettiin Saksaan, mutta harvat maan kansallissosialisteista nousivat Saksan valtakunnassa korkeisiin tehtäviin.[59]
Espanjassa ja Portugalissa autoritaariset järjestelmät nousivat valtaan maailmansotien välisenä aikana. Niitä on joskus pidetty fasistisina tai puolifasistisina, natsi-Saksan ja fasistisen Italian läheisinä sukulaisina, tai niissä on vain nähty joitain fasistisia piirteitä. Espanjassa varsinaisen fasismin nousua ehkäisivät etenkin modernisoitumisen keskeneräisyys, kansallistunteen paikallisuus sekä katolilaisuuden valta oikeistossa. Espanjassa valtaan pääsi Francisco Franco ja Portugalissa António de Oliveira Salazar. Francon falangistit eivät koskaan saavuttaneet juuri minkäänlaista suosiota kansan keskuudessa, sillä heidät koettiin elitistisiksi kaupunkilaisten liikkeeksi. He saivat kuitenkin maassa vallan ottamalla haltuunsa asevoimat ja vakuuttamalla konservatiivit puolelleen laillisuuden puolustajina. Niin Franco kuin Salazarkin säilyttivät valtansa myös sodan jälkeen.[60]
Britannian ainoa merkittävä fasistinen liike oli 1932 perustettu Brittiläinen fasistiunioni (British Union of Fascists), jota johti Oswald Mosley. Se sai vaikutteita etenkin Italiasta. Puolue ei koskaan noussut Britanniassa merkittäväksi, mutta Mosley oli keskeisessä roolissa myöhemmin 1960-luvulla yleiseurooppalaisen fasistiorganisaation suunnittelussa.[61]
Sveitsin, Hollannin ja Belgian fasististen järjestöjen vaalimenestys oli heikko.[62]
Pohjoismaissa fasismi ei saanut merkittävää jalansijaa, ja kaikkien fasististen puolueiden ja liikkeiden kannatus jäi vaaleissa pieneksi. Niiden kannatusta ehkäisi etenkin pohjoismaisen demokratian ja puolueiden mukautumiskyky ja sallivuus, pohjoismaisen suurvalta-ajattelun puuttuminen sekä oikeiston ja vasemmiston kahtiajaon vähäisyys. Suomessa fasistinen liikehdintä oli muita Pohjoismaita voimakkaampaa, mihin vaikutti kansalaissodan synnyttämä kahtiajako, suur-Suomi-aate sekä kommunismin- ja Venäjän-vastaisuus. Merkittävimpiä äärioikeistolaisia järjestöjä olivat Lapuan liike ja Isänmaallinen kansanliike. Norjassa Vidkun Quisling johti 1933 perustettua Kansallista liittoa ja johti Norjaa saksalaismiehityksen aikana.[63]
Itä-Euroopassa oli kaksi merkittävää itsenäistä fasistipuoluetta, Romanian Rautakaarti ja Unkarin Nuoliristi. Myös Slovakiassa ja Kroatiassa fasistit ottivat joksikin aikaa vallan. Itä-Euroopan perinteisen diktatuurin vahva asema ja edeltävän demokraattisen kehityksen vähäisyys tekivät kuitenkin fasististen puolueiden nousun vaikeaksi useimmissa maissa.[64] Venäjällä syntyi 1900-luvun alussa fasistisia äärioikeistolaisia liikkeitä, mutta Neuvostoliiton aikana ne pystyivät toimimaan vain ulkomailla.[65]
Fasismia on pidetty eurooppalaisena ilmiönä. Kehitysmaista on puuttunut fasismin kasvualustana toimineet moderni teollisuusyhteiskunta ja liberalisoitunut poliittinen järjestelmä. Autoritaristinen kehitys on niissä suuntautunut äärioikeistolaiseksi militaristiseksi oligarkiaksi, jossa ei ole kovin paljon fasistisia piirteitä. Myös niiltä puuttunut suurvalta-asema on ehkäissyt fasismin esiintymistä.[66]
Euroopan ulkopuolisista järjestelmistä fasistisia piirteitä on nähty etenkin 1900-luvun alun Japanissa sekä eurooppalaisia perinteitä sodan jälkeen jatkaneessa Latinalaisessa Amerikassa. Sen puolifasistisista diktatuureista lähimmäksi pelkistettyä fasismia ajautui Argentiina, jonka johtajaksi toisen maailmansodan jälkeen nousi Mussolinia ihaillut Juan Perón. Chilessä vaikutti maanosan suurin natsipuolue. Se sai 1937 vaaleissa 30 prosenttia äänistä mutta kuihtui pois 1940-luvulla.[67] Sundström (2007) näkee islamilaisista hallinnoista lähimmäksi fasismia Saddamin Irakin sekä Iranin islamilaisen hallinnon.[68]
Yhdysvalloissa on toiminut monta fasistisesti luokiteltavaa järjestöä ja sodan jälkeenkin avoimesti natsistisia liikkeitä. Valtakunnanpolitiikassa fasistisilla liikkeillä ei kuitenkaan ole ollut merkitystä.[69] Joissain afrikkalaisissa hallinnoissa on esiintynyt fasistisia piirteitä, kuten apartheidin aikaisessa Etelä-Afrikassa, Nasserin Egyptissä, Gaddafin Libyassa, Idi Aminin Ugandassa ja Bokassan Keski-Afrikassa.[70]
Fasismi-nimitystä käytetään nykyisin joskus sellaisistakin asioista, jotka eivät vastaa käsitteen alkuperäistä merkitystä. Käsitettä on käytetty lyömäaseena tai pilkkanimenä, sekä erilaisten negatiiviseksi katsottujen asioiden mustamaalaamiseksi.[71] Fasismin tutkijan Tarmo Kunnaksen mukaan fasismi-sanaa käytetään politiikassa tarkoitushakuisesti ja harhaanjohtavasti esimerkiksi Euroopan oikeistopopulisteista sekä Putinin Venäjällä Ukrainasta ja muista Venäjän naapurimaista.[72]
Norjalaisen rauhantutkijan Johan Galtungin mukaan fasismin perusolemus on yleisen määritelmän mukaan ”poliittisten päämäärien tavoittelun ja massiivisen väkivallan yhteenliittymä”.[73] Galtungin ”uusi fasismi” tarkoittaa vallan, myös väkivallattoman vallan, rajoittamatonta monopolia. Sota nähdään valtion hyväksyttävänä toimintana, sota normalisoidaan ja sotaa jopa jatketaan loputtomasti.[73]
Galtungin mukaan uusi fasismi merkitsee valtion omien kansalaisten ja muiden ihmisten rajoittamatonta valvontaa, johon uudet verkkovalvontamenetelmät antavat mahdollisuuden. Valtiot ovat turvallisuuden nimissä rajoittamassa yksilönvapautta puuttumalla kansalaisten ihmisoikeuksiin käyttämällä yksityisyyden suojaa rikkovia valvontamenetelmiä. Sähköpostien tarkastamista ja puhelun kuuntelemista tärkeämpää on se, että ihmiset uskovat olevansa valvonnan alla. Tätä hän pitää vakavana uhkana kansalaisvapauksille ja demokratialle.[73]
Sillan fasismin ja demokratian välille muodostaa sana turvallisuus. Elektroninen tiedustelu ja valvonta on sattumanvaraista. Näin ihmiset saadaan Galtungin mukaan tuntemaan, että jokainen on mahdollinen epäilty. Kansalaisvapaus on muuttunut vapaudeksi naapurin urkintaan ja oikeuttaa poliisin ja armeijan ohittamaan oikeuslaitoksen. Pysyvä kriisi, romahduksen pelko ja muukalaisvihamielisyys ovat käyttökelpoisia käsitteitä yksimielisyyden saavuttamiseksi.[73]
Galtungin mukaan vallanpitäjien tavoitteena on, että ihmiset pelkäävät ja pidättäytyvät mielenilmaisuista ja väkivallattomasta vastarinnasta välttääkseen äärimmäisen rangaistuksen. Salailun verhoa raottavista kansalaisista tehdään rikollisia. Kidutus oikeutetaan terrorismin vastaisena tehostettuna kuulusteluna ja demokraattisiin maihin on perustettu keskitysleiriä muistuttavia vankileirejä, joiden asukkailta on poistettu oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin oikeus.[74]
Myös kirjailija, professori Umberto Eco argumentoi kirjassaan Ikuinen fasismi, että fasismi ei ole historiaa, vaan jatkuva uhka.[75] Päätään nostavan fasismin varoitusmerkkejä ovat esimerkiksi perinteiden ihailu ja ajatus siitä, että totuus ja tieto ovat jo olemassa, eikä tietämys kehity tai etene sekä se, että tutkimus ja akateeminen tieto ovat epäilyttäviä ja niihin liittyvä erimielisyys tulkitaan petokseksi.[75] Fasismi käyttää hyväkseen erilaisuuden pelkoa ja siksi rasismi on keskeinen osa ajattelua.[75]
Citation error, replace with{{cite book| author = Blamires, Cyprian; Jackson, Paul| title = World Fascism: A Historical Encyclopedia| publisher = ABC-CLIO| year = 2006| id = ISBN 9781576079409}} Citation error, replace with{{cite book| author = Sundström, Leif| title = Fasismi| location = Helsinki| publisher = Like: Suomen rauhanpuolustajat| year = 2007| id = ISBN 978-952-471-959-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kunnas, Tarmo| title = Fasismin lumous: Eurooppalainen älymystö Mussolinin ja Hitlerin politiikan tukijana| location = Jyväskylä| publisher = Atena,| year = 2013| id = ISBN 978-951-796-933-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Roselius, Aapo & Silvennoinen, Oula & Tikka, Marko| title = Suomalaiset fasistit - Mustan sarastuksen airuet| publisher = WSOY| year = 2016| id = ISBN 9789510401323}}
. Lukion historia, kansainväliset suhteet. Edu.fi 1.4.2005. Anssi Kullberg: . Vapaasana.net 11.12.2002. Esa Aallas: . Aikalainen 23.11.2007. Jukka Kemppinen: . 14.12.2007. Timo Hännikäinen: 10.08. 2013 Nicola Guerra: . I volontari italiani nelle Waffen-SS. Il pensiero politico, la formazione culturale e le motivazioni al volontariato. Una storia orale. TURUN YLIOPISTON JULKAISUJA, 2012.
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit