Jukka Rangell
Johan Wilhelm (J. W., Jukka) Rangell (25. lokakuuta 1894 Hauho – 12. maaliskuuta 1982 Helsinki) oli Suomen pääministeri jatkosodan aikana 1941–1943. Kansallista Edistyspuoluetta edustanut Rangell oli myös Suomen Pankin johtokunnan jäsen 1937–1945, ja hän toimi pääministerikauden jälkeen vuoden verran Suomen Pankin pääjohtajana 1943–1944. Koulutukseltaan hän oli lakitieteen lisensiaatti.
Rangellin isä oli Hauhon ja Tuuloksen piirin nimismies Jakob Werner Rangell, joka kuoli pojan ollessa nelivuotias. Hänen äitinsä oli Alma Maria Eklöf. Rangell kävi Hämeenlinnan klassillisen lyseon ja kirjoitti ylioppilaaksi keväällä 1913. Hän opiskeli lakia ja valmistui molempain oikeuksien kandidaatiksi 1922 sekä varatuomariksi 1927. Rangell aloitti vuonna 1925 pellervolaiseen osuustoimintaliikkeeseen kuuluneen Osuuskassojen Keskuslainarahasto-Osakeyhtiön (OKO, nykyinen OP Yrityspankki) lainopillisena osastonhoitajana. Hän kohosi Hannes Gebhardin luottomieheksi ja hänet valittiin Keskuslainarahaston toimitusjohtajaksi Gebhardin kuoltua vuonna 1933. Tässä työssä Rangell tutustui läheisesti moniin tärkeisiin poliittisiin vaikuttajiin ja liikepankkien johtajiin. Hän hahmotteli strategiaa, jolla osuuskassoilta rahaa lainanneet maanviljelijät selviäisivät veloistaan suuren laman alla. Tästä tehtävästä Rangell kutsuttiin vuonna 1937 Suomen pankin johtokuntaan. Hän kohosi vt. pääjohtajaksi, kun Risto Ryti siirtyi talvisodan aikana pääministeriksi.[1]
Pankinjohtaja Jukka Rangell kuului Suomen Pankin johtajana presidentti Rytin lähipiiriin jo ennen sotia. Tultuaan presidentiksi Ryti nosti hänet pääministeriksi. Rangell kokosi hallituksensa kuulematta eduskuntaryhmiä ja siihen tulivat mukaan lähes kaikki eduskuntapuolueet, jopa IKL. Hallitus miellettiin "presidentin hallitukseksi".[1]
Tullessaan pääministeriksi välirauhan aikaan vuoden 1941 alussa Rangellin rooli pääministeriydessä oli enemmän talouden puolella, sillä sodan ajan ulkopoliittista valtaa käyttivät ennen kaikkea ylipäällikkö sotamarsalkka Mannerheim, presidentti Ryti ja ulkoministeri Witting. Urheilusuhteittensa vuoksi Rangell koettiin saksalaissuuntauksen edustajaksi, mikä vallitsevassa kansainvälispoliittisessa tilanteessa ei koettu rasitteeksi.[2]
Jatkosodan syttymisen pääministeri Rangell totesi 25. kesäkuuta 1941 illalla eduskunnassa esittämässään tiedonannossa todeten "Suomen joutuneen hyökkäyksen kohteeksi Neuvostoliiton puolelta, joka on aloittanut sotatoimet Suomea vastaan. Tämä johdosta Suomi on ryhtynyt puolustamaan itseään kaikin käytettävissään olevin sotilaallisin keinoin".[3] Kuultuaan pääministerin selostuksen eduskunta yksimielisesti antoi hallitukselle luottamuslauseen.
Positiivisimmalla tavalla Rangell muistettaneen hänen toimiessaan elokuussa 1942 isäntänä Saksan SS-valtakunnanjohtajan Heinrich Himmlerin vierailusta, kun hän Himmlerin tiedusteluun Suomen juutalaisista vastasi (; suomeksi - Meillä ei ole juutalaiskysymystä.), jolla Rangell esti laajemmat keskustelut Suomen juutalaisista.[4] Gideon Bolotowskyn mukaan tästä lausumasta ei kuitenkaan ole todisteena dokumentteja eikä aikalaismuistiinpanoja, vaan hänen mukaansa se on 1950-luvulla syntynyt kertomus, jolloin kun geopoliittinen tilanne oli jo erilainen[5].
Rangellin hallituksen kausi päättyi presidentinvaaleihin maaliskuussa 1943. Eniten tyytymättömyyttä Rangellin toimintaan pääministerinä aiheutti vähäinen yhteydenpito eduskuntaan. Tämän takia hallitusta muodostavat poliittiset puolueet halusivat muutosta niin pääministerin kuin ulkoministerin tehtävien hoitajiin. Rangell palasi tämän jälkeen Suomen Pankkiin sen pääjohtajaksi, jota tehtävää hän hoiti syyskuuhun 1944.
Syksyllä 1945 Rangell muiden sotasyyllisiksi nimettyjen kanssa vangittiin oikeudenkäyntiä varten. Hänen puolustusasianajajanaan toimi Ensio Kytömaa. Sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä helmikuussa 1946 Rangell tuomittiin kuudeksi vuodeksi vankeuteen; hänen saamansa rangaistus oli toiseksi pisin. Hänet vapautettiin ehdonalaiseen 21. helmikuuta 1949, jolloin hän oli istunut puolet rangaistuksestaan, ja armahdettiin lopullisesti muiden sotasyyllisten kanssa 19. toukokuuta samana vuonna.[1]
Seurauksena koko prosessista oli se, että Rangellin ja oikeudenkäynnin aikaisen oikeusministeri Urho Kekkosen välit katkesivat lähes pysyvästi; vasta vuonna 1978, kun Kekkonen piti julkisen anteeksipyyntöpuheen asian johdosta ja selitti muutenkin sodanjälkeistä vaikeata tilannetta, Rangell päätti antaa anteeksi. Välit pysyivät kuitenkin asiallisen viileinä viimeiset vuodet, eritoten siksi että suuri sovittelija, Urho Kekkosen ainoa huomioon ottama kriitikko eli rouva Sylvi Kekkonen oli jo poissa. Myös Rangellin suhteet hänen aikaisempaan hyvään ystäväänsä, sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä syyttäjänä toimineeseen oikeuskansleri Toivo Tarjanteeseen viilenivät eivätkä koskaan palanneet ennalleen, vaikka Rangell toisaalta ymmärsi valvontakomission painostaneen Tarjanteen vaatimaan syytetyille ankaria rangaistuksia.[6]
Virkakautensa viimeisenä vuonna, 1981, Urho Kekkonen vahvisti valtakunnan korkea-arvoisimpien henkilöiden uuden protokollajärjestyksen. Virassaan olevan tasavallan presidentin ja eduskunnan puhemiehen jälkeen valtioneuvos K.-A. Fagerholm sijoitettiin kolmanneksi, Jukka Rangell neljänneksi ja kenraali Aksel Airo viidenneksi ennen pääministeriä.[7]
Rangell kuoli vuonna 1982 viimeisenä sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomituista. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Rangell kuului vuosina 1950–1964 Kansallis-Osake-Pankin johtokuntaan ja oli vuodesta 1954 alkaen pääjohtajan apulaisena. Hän oli myös Suomen kulttuurirahaston säätiön varapuheenjohtaja 1950–1967 ja sen kannatusyhdistyksen puheenjohtaja 1960–1967.[1]
Jukka Rangell oli nuoruudessaan yleisurheilija seuranaan Hämeenlinnan Tarmo. Hän saavutti kolmiloikan Suomen mestaruuden kaksi kertaa, vuonna 1912 tuloksella 14,09 ja 1913, jolloin voittotulos oli 13,66.[8] Hänen vuonna 1912 loikkaamansa tulos 14,09 oli uusi Suomen-ennätys ja paransi Juho Halmeen vanhaa ennätystä 14 senttimetrillä. Vilho Tuulos rikkoi ennätyksen seuraavana vuonna.[9]
Urheilun järjestötoimintaan Rangell tuli matkaan, kun hänet valittiin SVUL:n puheenjohtajaksi 1934–1945 sekä myöhemmin 1951–1953. Suomen olympiakomitean jäsen hän oli 1938–1967, josta ajasta hän oli sen puheenjohtaja 1961–1963. Pankinjohtaja Rangell oli keskeinen hahmo, kun Suomi ja Helsinki olivat järjestämässä XII olympiadin kesäkisoja vuodelle 1940. Hän toimi järjestelyorganisaation XII olympia-Helsinki järjestelytoimikunnan puheenjohtajana 1938–1940. Hänet valittiin Kansainvälisen olympiakomitean (KOK):n suomalaisjäseneksi vuonna 1938. KOK ei peruuttanut jäsenyyttä sotasyyllisyystuomiosta huolimatta, vaan Rangell säilytti sen vuoteen 1967. Kun hän lopulta erosi KOK:sta terveyssyistä, hänelle myönnettiin järjestön korkeimmat ansiomerkit.
Rangell oli myös Suomen Metsästäjäliiton puheenjohtaja 1936–1942.[1]
Rangell oli – adjutanttien ohella – tiettävästi viimeinen suomalainen joka tapasi marsalkka Mannerheimin elävänä tammikuussa 1951.[10]
Ansioistaan Suomen urheilun hyväksi Rangellille myönnettiin Suomen urheilun suuri ansioristi vuonna 1951.[11]
Citation error, replace with{{cite book| author = Jukka-Pekka Pietiäinen (toim.)| title = J. W. Rangell: Tuntematon pääministeri| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 1998| id = ISBN 951-37-2720-3}}
Luokka:Suomen pääministerit Luokka:Kansallisen Edistyspuolueen poliitikot Luokka:Suomalaiset urheiluvaikuttajat Luokka:Suomen pankin pääjohtajat Luokka:Suomalaiset juristit Luokka:Sotasyylliset Luokka:Kansainvälisen olympiakomitean jäsenet Luokka:Suomalaiset kolmiloikkaajat Luokka:Vuonna 1894 syntyneet Luokka:Vuonna 1982 kuolleet