Italian kieli
Italia (ital. italiano tai lingua italiana) on noin 70 miljoonan ihmisen äidinkielenään puhuma romaaninen kieli. Valtaosa puhujista asuu Italiassa. Italiassa puhutaan kuitenkin kirjakielen lisäksi useita italialle läheistä sukua olevia kielimuotoja (ns. "murteita"), jotka eivät ole keskenään ymmärrettäviä. Kielitieteellisesti niitä tulisi oikeastaan pitää eri kielinä, mutta murre-nimitystä käytetään yleisesti ennen kaikkea niiden aseman vuoksi. Pohjois- ja eteläitalialaiset kielet kuuluvat suorastaan romaanisten kielten eri alaryhmiin. Italian kirjakieli pohjautuu Toscanan alueen ja etenkin Firenzen 1200–1300-lukujen murteeseen, jonka kirjallinen arvovalta perustuu sitä käyttäneisiin merkittäviin kirjailijoihin, kuten Dante Alighieriin, Francesco Petrarcaan ja Giovanni Boccaccioon. [1]
Monien muiden latinalaisia aakkosia käyttävien kirjoitettujen kielten tavoin myös italiassa on kaksoiskonsonantteja. Ne lausutaan pitkinä, toisin kuin esimerkiksi ranskassa. Romaanisista kielistä italia on espanjan ohella pitkäsanaisin ja eniten latinaa muistuttava. Huolellisesti äännetyn italian soinnukkuus on yleisesti tunnettu ja tunnustettu.[2]
Italian kirjakielen perusteet loi suurelta osin Dante Alighieri. Hän sekoitti omaan toscanalaismurteeseensa myös vaikutteita muista romaanisista kielimuodoista, muun muassa sisilian kielestä, jolla oli jo tuota ennen ollut merkittävää kirjallista käyttöä. 1800-luvulla normatiivisen kielen vakiintumiseen vaikutti myös merkittävästi Alessandro Manzoni. On huomattavaa, että Italian yhdistyessä 1861 vain noin kaksi prosenttia maan asukkaista puhui kirjakieltä, muut ainoastaan aluekieliä.[1] Manzoninkin, joka vaikutti huomattavasti kirjakielen säilymiseen jokseenkin täysin toscanalaisena, ensikielet olivat lombardi ja ranska, ja hän vietti pitkiä aikoja Firenzessä oppiakseen italiaa/toscanaa ja kirjoittaakseen pääteoksensa I promessi sposi (Kihlautuneet) useamman kerran uudestaan muun muassa kieliasun osalta.
Italia on Italian ja San Marinon ainoa virallinen valtiollinen kieli, sekä yksi Sveitsin virallisista kielistä. Sveitsissä sitä puhutaan lähinnä Ticinon ja Graubündenin kantoneissa. Se on myös toinen virallinen kieli Vatikaanivaltiossa, sekä Slovenian ja Kroatian Istrian joillakin alueilla, joissa on italiankielisiä vähemmistöjä. Sitä osataan ja opetetaan laajalti myös Monacossa ja Maltalla, sekä Italiaan ennen kuuluneilla Korsikalla, Nizzassa ja Albaniassa.
Italiaa puhutaan myös muun muassa Etiopiassa, Somaliassa, Somalimaassa, Libyassa, Tunisiassa ja Eritreassa. Luxemburgissa, Saksassa, Belgiassa, Yhdysvalloissa, Kanadassa, Meksikossa, Venezuelassa, Uruguayssa, Brasiliassa, Argentiinassa ja Australiassa asuvat italialaiset käyttävät sitä paljon. Italia on Australian toiseksi puhutuin kieli. Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan sitä puhuu noin 350000 henkilöä eli noin 1,9 prosenttia maan väestöstä. [3]
Italialaiset ovat näkyviä ennen kaikkea latinalaisessa Amerikassa. Italia, ennen kaikkea sen pohjoismurteet, ovat paljon käytettyjä Venezuelassa, Brasiliassa, Uruguayssa, Meksikossa ja Argentiinassa. Erityisesti joillakin näiden maiden alueilla italia on vaikuttanut paljon paikallisten käyttämään espanjaan tai portugaliin.
Yhdysvalloissa italiankielisiä on erityisesti Bostonissa (noin 90000), Chicagossa (noin 60000), Miamissa (noin 75000), New Yorkissa (noin 120000) ja Philadelphiassa (noin 50000). Kanadassa on suuria italiankielisiä yhteisöjä Montréalissa (noin 120000) ja Torontossa (noin 195000). Australiassa oli vuonna 2001 130000 italiankielistä Melbournessa[4] ja 90000 italiankielistä Sydneyssä.[5]
Italiaa opetetaan monissa kouluissa ympäri maailmaa, mutta vain harvoin ensimmäisenä vieraana kielenä. Kanadan englanninkielisillä alueilla italia on kolmanneksi opetetuin kieli ranskan jälkeen. Yhdysvalloissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa kieli on neljänneksi opetetuin espanjan, ranskan ja saksan jälkeen. Kaiken kaikkiaan italia on vieraana kielenä maailman viidenneksi opetetuin englannin, ranskan, espanjan ja saksan jälkeen. Euroopan unionin väestöstä noin 13 prosenttia puhuu italiaa äidinkielenään ja noin 3 prosenttia toisena kielenään. Eurobarometrin mukaan Euroopan unionin jäsenvaltioista ja ehdokasmaista italiaa arvostetaan toisena kielenä eniten Maltalla (61% pitää italiaa tärkeimpänä opittavana kielenä), Kroatiassa (14%), Sloveniassa (12%), Itävallassa (11%), Romaniassa (8%), Ranskassa (6%) ja Kreikassa (6%).[6] Se on myös tärkeä toinen kieli Albaniassa ja Sveitsissä, jotka eivät ole Euroopan unionin jäsenvaltioita tai ehdokasmaita.
Italiaa käytetään myös lingua francana joissain tapauksissa. Esimerkiksi katolinen kirkko käyttää sitä paljon, joskus jopa virallisissa asiakirjoissa latinan sijaan. Italian käyttö Vatikaanivaltiossa ei rajoitu ainoastaan Roomassa sijaitsevaan istuimeen, vaan sitä käytetään kaikkialla maailmassa, jossa piispanistuin on. Monet italian­kieliset musiikki­termit, esi­merkiksi tempojen nimitykset, ovat vanhastaan kansain­välisessä käytössä.
a [a] é [e] è [ɛ]1 i [i] ó [o] ò [ɔ]1 u [u]
1Ero e/ɛ ja o/ɔ tehdään etenkin Toscanan alueella ja virallisessa kirjakielessä, mutta muualla maassa äänteiden jakauma ei ole sama, kaikkialla niitä ei eroteta lainkaan. Sama pätee myös konsonantteihin [s] ja [z].
b [b] c [k] tai [t͡ʃ] (ennen e- tai i-kirjainta) ch [k] (ennen e- tai i-kirjainta) d [d] f [f] g [ɡ] tai [d͡ʒ] (ennen e- tai i-kirjainta) gh [ɡ] (ennen e- tai i-kirjainta) gli [ʎ], [ʎː] (vokaalien välissä) gn [ɲ], [ɲː] (vokaalien välissä) l [l] m [m] n [n] p [p] qu [kw] r [r] s [s], [s] tai [z] vokaalien välissä sc [sk], [ʃ] (ennen e- tai i-kirjainta), [ʃː] (ennen e- tai i-kirjainta vokaalien välissä) sch [sk] (ennen e- tai i-kirjainta) t [t] v [v] z [t͡s] tai [d͡z]
Italiaa kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla. Sen aakkosissa on 21 kirjainta:
Näistä h-kirjainta ei äännetä koskaan. Se esiintyy mykkänä joidenkin avere-verbin (=olla jollakulla, omistaa) muotojen alussa (ho, hai, ha, hanno) ja eräissä huudahduksissa vokaalien välissä (ah, ahi, ehi, jne.). Lisäksi sillä ilmaistaan kirjaimien c, g ja sc ääntäminen "kovana" ([k], [g], [sk]) ennen e- ja i-kirjainta: che [ke], chi [ki], ghe [ge], ghi [gi], sche [ske], schi [ski]. Ilman h-kirjainta nämä ääntyisivät: ce [t͡ʃe], ci [t͡ʃi], ge [d͡ʒe], gi [d͡ʒi], sce [ʃe], sci [ʃi].
Myös muita kuin edellä lueteltuja kirjaimia (j, k, w, x, y) käytetään lainasanoissa: jackpot, wurstel, xenofobia, xilofono, yogurt.
Sanapaino merkitään näkyviin aksenttimerkillä silloin, kun sanapaino sijoittuu sanan viimeiselle vokaalille: città, caffè, università. Keskellä sanaa aksenttia käytetään yleensä vain, jos halutaan välttää sekaannus samalla tavalla kirjoitettavaan mutta sanapainoltaan erilaisen sanaan: prìncipi (=prinssit) - princìpi (=periaatteet). Painon merkkinä käytetään tavallisesti graavia aksenttia (`): gravità, così, tutù. Kuitenkin e- ja o-kirjaimen kanssa käytetään akuuttia (´) tai graavia aksenttia sen mukaan onko vokaali avoin (`) vai suppea (´): perché - è, rósa - avrò.
Italiassa ei yleensä kirjoiteta pitkää vokaalia näkyviin. Vokaali äännetään pitkänä, jos se on painollinen ja tavunsa viimeinen kirjain.
a a b bi c ci d di e e f effe g gi h acca i i j i lunga ('pitkä i') tai jay [d͡ʒeɪ] kuten englannissa k kappa l elle m emme n enne o o p pi q qu r erre s esse t ti u u v vi tai vu w doppia vi, doppia vu, vi doppia tai vu doppia x ics y ipsilon z zeta
Italian substantiiveilla on kaksi sukua, maskuliini ja feminiini. Sanan suvun voi jokseenkin päätellä sen viimeisestä kirjaimesta: -o-päätteiset sanat ovat yleensä maskuliineja, ja -a-päätteiset sanat feminiinejä. Sen sijaan -e-päätteiset substantiivit voivat olla kumpaa sukua tahansa. Myös jotkin merkitykset vaikuttavat sanan sukuun: esimerkiksi useimmat maat ovat feminiinejä ja kielet maskuliineja. Samaten miespuolista olentoa tai ammatinharjoittajaa kuvaavat sanat ovat yleensä maskuliineja, ja naispuolista olentoa tai ammatinharjoittajaa kuvaavat sanat feminiinejä. Sanan suku vaikuttaa yksikössä artikkelien ja pronominien valintaan, sekä adjektiivien taipumiseen. Maskuliinien säännöllinen monikko muodostetaan korvaamalla pääte -o päätteellä -i ja feminiinien pääte -a päätteellä -e. Pääte -e korvataan päätteellä -i molemmissa suvuissa.
Italian kielessä käytetään yhtätoista eri artikkelia, riippuen sanan suvusta, luvusta ja äänneasusta seuraavasti:
Maskuliinin yksikkö: un (uno jos sana alkaa ”epäpuhtaalla” konsonantilla2) Feminiinin yksikkö: una (un’ jos sana alkaa vokaalilla)
Maskuliinin yksikkö: il (lo ennen epäpuhdasta konsonanttia, l' ennen vokaalia) Maskuliinin monikko: i (gli ennen epäpuhdasta konsonanttia tai vokaalia) Feminiinin yksikkö: la (l’ ennen vokaalia) Feminiinin monikko: le
Italiassa adjektiivit taipuvat pääsanansa mukaan suvussa ja luvussa ja ne ovat usein pääsanansa jäljessä kuten romaanisissa kielissä yleensä. Adjektiivien vertailumuotoja voi muodostaa sekä sanoilla più (enemmän) että meno (vähemmän). Useiden adjektiivien muodot ovat kuitenkin epäsäännöllisiä, kuten meglio (parempi) ja peggio (huonompi).
Italian kielen kardinaalilukusanat ovat taipumattomia, paitsi yksi, joka toimii artikkelina edeltäessään substantiivia ja taipuu siten substantiivin mukaan. Laskettaessa käytetään muotoa uno.
Sana milione (miljoona) ja sitä suurempien lukujen nimitykset ovat italiassa substantiiveja ja taipuvat monikossa. Tuhat mille, jolla on epäsäännöllinen monikko mila, vaihtaa sukuaan monikossa, joka onkin oikeastaan yksikkömuoto.
Kaikki lukusanat kirjoitetaan yhteen ilman välejä, esim. quattromilacinquecentoquarantotto 4548.
0 - 10: zero, uno, due, tre, quattro, cinque, sei, sette, otto, nove, dieci 11 - 19 undici, dodici, tredici, quattordici, quindici, sedici, diciassette, diciotto, diciannove 20 - 29: venti, ventuno, ventidue, ventitré, ventiquattro, venticinque, ventisei, ventisette, ventotto, ventinove 30 - 90: trenta, quaranta, cinquanta, sessanta, settanta, ottanta, novanta 100 - 1 000 000: cento, mille, diecimila, centomila, un milione
Järjestysluvut muodostetaan useimmiten ottamalla pois lukusanan viimeinen kirjain ja lisäämällä perään -esimo maskuliinille ja -esima feminiinille. Jos kymmenlukuun liittyy numero tre tai sei, viimeistä kirjainta ei jätetä pois. Järjestysluvuilla yhdestä kymmeneen on omat nimensä. Järjestysluvun 1000. monikko on säännöllinen, toisin kuin kardinaaliluvun.
Italian järjestyslukusanat (vain maskuliini):
1 - 10: primo, secondo, terzo, quarto, quinto, sesto, settimo, ottavo, nono, decimo 11 - 19: undicesimo, dodicesimo, tredicesimo, quattordicesimo, quindicesimo, sedicesimo, diciassetesimo, diciottesimo, diciannovesimo 20 - 29: ventesimo, ventunesimo, ventiduesimo, ventitreesimo, ventiquattresimo, venticinquesimo, ventiseiesimo, ventisettesimo, ventottesimo, ventinovesimo 30 - 90: trentesimo, quarantesimo, cinquantesimo, sessantesimo, settantesimo, ottantesimo, novantesimo 100 - 1 000 000: centesimo, millesimo, diecimillesimo, centomillesimo, milionesimo
Persoonapronomineissa erotetaan maskuliini ja feminiini yksikön ja monikon kolmannessa persoonassa.
1. persoona2. persoona3. persoonaYksikköMonikkoSinutteluTeitittelyMaskuliiniFeminiiniYksikköMonikkoYksikköMonikkoYksikköMonikkoYksikköMonikkoNominatiiviionoituvoiLeiLorolui (egli, esso)loro (essi)lei (ella, essa)loro (esse)AkkusatiivimicitiviLaLelolilaleDatiivimicitiviLeLorogliloroleloroPrepositionaalimenoitevoiLeiLoroluiloroleiloro
egli/ella ja esso/essa/essi/esse ovat harvinaisia ja kuuluvat nykyään lähinnä kirjakieleen.
Monilla indefiniittipronomineilla on sekä maskuliininen että feminiininen muoto.
Possessiivipronominit eivät taivu omistajan vaan omistettavan asian suvun ja luvun mukaan.
Italian verbioppi on hyvin rikas, kuten muidenkin romaanisten kielten. Tapaluokkia ovat indikatiivi, konjunktiivi, konditionaali ja imperatiivi, joista kaikki paitsi imperatiivi taipuvat lukuisiin aikamuotoihin: indikatiivissa kahdeksaan, konjunktiivissa neljään, konditionaalissa kahteen ja imperatiivissa vain yhteen. Lisäksi verbeillä on nominaalimuotoja, kuten gerundi, partisiipit ja infinitiivit.
Konditionaali ilmaisee ehdollista tekemistä, kuten muissakin kielissä. Sivulauseessa täytyy käyttää konjunktiivin, ei indikatiivin imperfektiä, kuten ruotsissa, englannissa tai ranskassa, eikä konditionaalia, kuten suomessa.
Konjunktiivia käytetään nimensä mukaisesti usein konjunktioiden (kuten che, se, perché, affinché) yhteydessä, sekä ilmaisemaan olettamusta tai epäilystä asiassa, kuitenkin vain sivulauseessa.
Kuten muissakin sukulaiskielissä, italiassa on olemassa aktiivi ja passiivi. Kaikkia aikamuotoja ja moduksia voi käyttää molemmissa, joskaan se ei ole aina tarpeellista.
Verbit jaotellaan kolmeen ryhmään infinitiivimuodon päätteen perusteella; -are, -ere ja -ire -verbeihin. Taivutusluokka vaikuttaa mm. verbin persoona- ja aikamuototaivutukseen. Lisäksi on olemassa muutamia verbejä, kuten porre (asettaa) ja tradurre (kääntää), joiden infinitiivimuoto poikkeaa normaalista.
Italian kielessä on monia epäsäännöllisiä verbejä, joista ylivoimainen enemmistö kuuluu toiseen taivutusluokkaan.
Italian perussanajärjestys on SPO eli subjekti-predikaatti-objekti: (Io) amo le notti (”Rakastan öitä”). Objektipronominit ovat ennen verbiä: Ti amo (”Rakastan sinua”). Myös VS-variantti on yleinen: Arriva Mario (”Mario saapuu”).
Koska tekijä näkyy yleensä lauseen predikaatissa, voidaan subjektipronomini jättää usein pois: (Io) ti amo (”Rakastan sinua”). Toisin kuin suomessa, subjektipronomini jätetään pois myös kolmannessa persoonassa: Mi ama (Hän rakastaa minua), È vero (”Se on totta”).
Kysymyslauseita voi muodostaa kysymyssanoilla tai muuttamalla kysymyslauseen sanajärjestystä niin, että verbi on ensimmäisenä, sitten asia, joka halutaan selvittää, ja sen jälkeen subjekti: È di pelle questa borsa? (”Onko tämä laukku nahkaa?”). Nykypuhekielessä kysymyslause kuitenkin eroaa usein väitelauseista ainoastaan nousevalla intonaatiolla.
Luokka:Argentiinan kielet * Luokka:San Marinon kielet Luokka:Slovenian kielet Luokka:Sveitsin kielet Luokka:Vatikaanin kielet Luokka:Yhdysvaltain kielet Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit