The Beatles
The Beatles (englanniksi [ðə ˈbit.lz], mutta suomalaisittain usein [biitles]) oli vuonna 1960 perustettu ja vuonna 1970 hajonnut brittiläinen rock-yhtye. Sitä pidetään kaikkien aikojen suosituimpana ja vaikutusvaltaisimpana rockyhtyeenä.[1]
The Beatlesin jäsenet olivat liverpoolilaiset John Lennon (komppikitara, huuliharppu, koskettimet ja laulu), Paul McCartney (bassokitara, kitara ja koskettimet ja laulu), George Harrison (soolokitara, sitar ja laulu) ja Ringo Starr (oik. Richard Starkey, rummut, lyömäsoittimet ja laulu). Lennon ja McCartney, jotka myös sävelsivät suurimman osan yhtyeen tuotannosta olivat pääasiallisimmat solistit. Lennonin ja McCartneyn tekemien kappaleiden tekijöiksi merkittiin sovitusti aina molemmat, vaikka ne olisivat tehdyt suurimmaksi osaksi tai kokonaan yksin.[2]
The Beatles on popmusiikin keskeisimpiä yhtyeitä. Yhtyeessä ilmeni ensimmäistä kertaa rock- ja popyhtyeiden merkittävimmät osatekijät samanaikaisesti. Yhtyeen jäsenet sävelsivät musiikkia itse ja myös esittivät sen sekä studiossa että lavalla.[2] Beatles vakiinnutti The Shadowsin ohella peruskokoonpanon kaksi kitaraa, basso ja rummut. Yhtyeessä ei ollut perinteistä tähtisolistia, vaan yhtyettä seurattiin kokonaisuutena vaikkakin eri jäsenillä oli ihailijoita. Yhtye hyötyi tehokkaasta tiedonvälityksestä, ja oheistuotteet olivat merkittävä osa ihailijakulttuuria. Manageri Brian Epstein loi yhtyeelle tietoisen ulkoisen tyylin ja julkisuuskuvan, muttei puuttunut musiikkiin. Beatlesilla oli suuri vaikutus siihen, että muusikot alkoivat enemmän itse tehdä musiikkiaan ja että pop-musiikkia alettiin pitää omana taiteen lajina.
The Beatlesin äänitteiden myynti on arvioiden mukaan ylittänyt miljardin kappaleen rajan[3], mikä on tehnyt siitä kaupallisesti menestyksekkäimmän yhtyeen. The Beatlesilla on ollut ennätykselliset 20 Billboard-yleissinglelistan ykköshittiä[4].
The Beatles aloitti uransa soittamalla pääasiassa rock and rollia. Kun yhtye alkoi tehdä levyjä, musiikki muuttui poptyylisemmäksi ja lauluharmonioiden leimaamaksi. Yhtye esitti ensimmäisillä albumeilla sekä omia lauluja että cover-versioita. The Beatles kehittyi ja uudistui musiikillisesti sekä studioteknisesti 1960-luvun puolivälissä. Vuoteen 1966 mennessä yhtye oli siirtynyt pääasiassa psykedeelisen rockiin ja kokeellisempiin sovituksiin, joissa hyödynnettiin studiotekniikan kehitystä. Kuitenkin myös tuolloin melodisuus säilyi ja kappaleet ovat yksittäisiä esityksiä. Psykedeelisen kauden jälkeen yhtye pyrki palaamaan studioteknisesti karsitumpaan ilmaisuun.[2] Myös yhtyeen jäsenten soolourat ovat olleet menestyksekkäitä.
The Beatlesin historia alkaa vuodesta 1957, jolloin liverpoolilaiset nuoret John Lennon ja Paul McCartney alkoivat soittaa yhdessä.[5] Lennonin ja McCartneyn yhteinen esikuva oli Elvis Presley.[6][7] Lennon perusti The Quarrymen -nimisen skiffle-yhtyeen, johon McCartney liittyi samana vuonna tehtyään Lennoniin vaikutuksen kitaransoittotaidollaan ja musiikkimaullaan. McCartneyn ystävä George Harrison liittyi yhtyeeseen vuonna 1958, McCartneyn esiteltyä tuolloin 14-vuotiaan Harrisonin Lennonille.[8] Harrison oli myös hullaantunut rock and rollista kuultuaan radiosta Elvis Presleyn kappaleen ”Heartbreak Hotel”.[9] Kolmikon lisäksi yhtyeessä soitteli vaihtuva joukko muitakin muusikoita. Vuonna 1960 yhtyeeseen liittyi basisti Stuart Sutcliffe.[5]
Quarrymen vaihtoi ensin nimekseen The Silver Beetles.[5] Nimi The Beatles otettiin käyttöön elokuussa 1960.[10] Nimen taustasta Lennon kertoi myöhemmin, että ”näyssä mies ilmestyi heille liekehtivässä piiraassa ja sanoi: teidän nimenne on oleva Beetles A:lla”.[11] The Beatles -nimi viittaa beatmusiikkiin, jota yhtye alkuaikoinaan edusti, ja samalla se on kunnianosoitus muille samantyyppisiä nimiä käyttäneille yhtyeille, etenkin Lennonin ihailemalle Buddy Hollyn The Crickets -yhtyeelle (crickets tarkoittaa sirkkoja, beetles kovakuoriaisia).
Yhtye esiintyi Liverpoolissa muun muassa Jacaranda- ja Casbah-klubeilla sekä teki pieniä kiertueita. Saatuaan vuonna 1960 keikkatarjouksen Hampurista yhtyeen piti hankkia vakituinen rumpali, joksi suostui Harrisonin ystävä Pete Best, Casbah-klubin omistajattaren poika.
Hampurissa yhtye asusti pahamaineisella punaisten lyhtyjen alueella, elokuvateatterin takana olevassa varastossa. Yhtyeen jäsenet käyttivät piristäviä lääkkeitä jaksaakseen soittaa joka ilta kahdeksasta kahteen aamulla.[12] Yhtyeen managerina toimi tuolloin Allan Williams.
Yhtyeen musiikki oli tuolloin rock and roll -painotteista, mutta mukana oli myös ikivihreitä balladeja tasapainottamassa ohjelmistoa. George Harrison oli ensimmäisen Hampurin visiitin aikaan vielä alaikäinen. The Beatlesin eräs esiintyminen keskeytyikin äkillisesti, kun hänet pidätettiin kesken esiintymisen ja karkotettiin maasta. Samalla selvisi, että yhtye esiintyi ilman asianmukaista työlupaa. Paljastuminen oli Beatlesin entisen klubin omistajan kosto siitä, että yhtye siirtyi toiseen paikkaan saatuaan paremman palkkio- ja majoitustarjouksen. Harrison itse on kuvaillut Hampurin aikaa seuraavasti: "Paikka oli täynnä prostituoituja ja transvestiittejä ja kaiken keskellä olin minä, 17-vuotiaana."
Yhtye palasi Liverpooliin, ja kun Harrison täytti 18 vuotta, Beatles suuntasi takaisin Hampuriin 1961. Yhtye tienasi tällä kertaa enemmän kuin edelliskerralla ja majoitukset olivat parempia. Tuolloin Beatlesin jäsenet tutustuivat myös ensi kerran Ringo Starriin, joka oli Hampurissa silloisen yhtyeensä Rory Storm and the Hurricanesin kanssa.
Hampurin-vuosinaan Beatles omaksui Hampurin taideopiskelijoilta ja valokuvaaja Astrid Kirchherriltä tyylikseen nahkatakit, bootsit ja moppitukat. He tutustuivat myös taitelija Klaus Voormaniin, joka suunnitteli ja piirsi heille myöhemmin levynkansia.
Stuart Sutcliffe oli muusikkona epävarma, eikä hän kehittynyt muun yhtyeen tavoin. Kun Beatles palasi Liverpooliin, Sutcliffe jäi Hampuriin ja halusi ryhtyä taidemaalariksi. Paul McCartney siirtyi basistiksi. Sutcliffe kuoli jo vuonna 1962 aivoverenvuotoon.[13]
Liverpooliin palattuaan Beatles sai pian managerikseen Brian Epsteinin, joka hoiti kaupungissa äitinsä musiikkikauppaa. Epstein oli kiinnostunut yhtyeestä, kun yhä useammat teinitytöt kävivät liikkeessä kysymässä Beatlesin Hampurissa Tony Sheridanin taustayhtyeenä levyttämää ”My Bonnie” -singleä. Hän kävi katsomassa yhtyettä The Cavern Clubissa, jossa se esiintyi lähes 300 kertaa, ihastui ja ryhtyi yhtyeen manageriksi. Epstein suunnitteli The Beatlesille uuden imagon, josta heidät parhaiten tunnetaan: puhdas rocktyyli nahkatakkeineen vaihtui pukuihin.[14]
Epstein ryhtyi etsimään Lontoossa Beatlesille levytyssopimusta, saaden kuitenkin useilta yhtiöiltä kielteisiä vastauksia. Esimerkiksi Decca Records -yhtiön edustaja Dick Rowe torjui yhtyeen sillä perusteella, että ”kitarayhtyeet ovat jo menossa pois muodista”.[15] The Beatles sai lopulta levytyssopimuksen EMI-yhtiöltä. EMI:n palveluksessa ollut tuottaja George Martin ei hänkään pitänyt The Beatlesin musiikkia mitenkään erityisenä. Hän kuitenkin piti Lennonin ja McCartneyn lauluäänistä, ja ihastui yhtyeen jäsenten karismaan sekä huumorintajuun ja päätti antaa heille tilaisuuden.
Martin ei kuitenkaan pitänyt Pete Bestiä tarpeeksi kyvykkäänä rumpalina levylle ja hän päätti, että ensimmäisessä levytyksessä käytettäisiin Bestin sijaan kokenutta studiomuusikkoa. Tällöin Lennon, McCartney ja Harrison päättivät erottaa Bestin Beatlesista. Erottamisesta kertomisen he antoivat Epsteinin tehtäväksi. Erotuspäätös yllätti sekä Bestin itsensä, Epsteinin että myös Martinin.[16]
Ringo Starr, joka oli aiemman yhtyeensä kanssa esiintynyt myös Hampurissa ja toiminut Bestin sijaisena, korvasi Bestin.[10] Starrin valintaan vaikuttivat sekä soittotaito että persoona.[17][18] The Beatlesin levyttäessä ensimmäisen singlensä kappaleita ”Love Me Do” ja ”P.S. I Love You”, Martin oli varannut levytystä varten lontoolaisen Andy Whiten tietämättä rumpalin vaihdosta. Kappaleesta tehtiin useita ottoja, joita soitti myös Starr. Singlelle päätyi Starrin soittama versio[19] ja albumille Whiten versio. Ne voi erottaa tamburiinista, jota Starr soittaa albumiversiolla ja jota ei ole singleversiossa.
The Beatlesin ensimmäinen single menestyi kohtalaisesti ja toinen single ”Please Please Me” nousi Britannian listan toiseksi. Tästä alkoi yhtyeen suuri menestys. Ensialbumi Please Please Me oli suurmenestys. Se sisälsi muun muassa kaksi ensimmäistä singleä sekä cover-version The Isley Brothersin levytyksestä ”Twist and Shout”. Itse levy pysyi listaykkösenä 30 viikkoa. Tämän jälkeen julkaistiin The Beatlesin toinen albumi, With the Beatles. Myös tämä albumi nousi Euroopassa albumilistojen kärkeen ja se oli Britanniassa listaykkösenä 21 viikkoa. Kahdella ensimmäisellä albumillaan The Beatles piti Britannian listan ykkössijaa hallussaan yhtämittaisesti lähes vuoden, 51 viikkoa.
The Beatlesin ensimmäiset albumit sisälsivät pääasiassa poprockia ja rock and rollia, ja ne molemmat olivat teemoiltaan hyvin samankaltaisia. Albumeilla oli paljon The Beatlesin jäsenten, erityisesti Paul McCartneyn ja John Lennonin kirjoittamia lauluja, mutta myös useita lainakappaleita.
Seuraavat listaykkössinglet Britanniassa olivat ”From Me to You” sekä ”She Loves You”, jonka kertosäkeestä ”yeah yeah yeah” tuli yksi Beatlesin 1960-luvun alun tunnusmerkeistä. Näillä kappaleilla Beatles alkoi myös saavuttaa suosiota myös Pohjois-Amerikassa. Beatles-albumeita alettiin julkaista pian myös siellä, ja ensimmäinen Yhdysvalloissa ilmestynyt Beatles-albumi oli vuonna 1964 julkaistu Introducing... The Beatles.
Suomessakin Beatlesista tuli huippusuosittu ympäri maan ja alettiin puhua ”jeejee-musiikista” ”She Loves Youn” kertosäkeen mukaan.
Beatles teki ensimmäisen varsinaisen ulkomaankiertueensa lokakuussa 1963 Ruotsiin ja esiintyi kuudella paikkakunnalla. Kiertue vaikutti keskeisesti uudenlaisten popyhtyeiden syntyyn eri puolilla maata.[20]
Beatles teki urallaan yhden maailmankiertueen. Se alkoi kesäkuussa 1964 Kööpenhaminasta ja jatkui Alankomaihin, Hongkongiin, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin.[21] Eurooppaan palattuaan yhtye esiintyi vielä heinäkuussa 1964 Johanneshovin jäästadionilla, Tukholmassa.[22]
The Beatles ei yrityksistä huolimatta koskaan esiintynyt Suomessa. Vuonna 1963 ennen suurimman suosion alkua Beatlesia tarjottiin esiintymään Suomeen, mistä paikalliset keikkajärjestäjät kuitenkin kieltäytyivät, koska pitivät palkkiopyyntöä kohtuuttomana.[23] Vuonna 1965 yhtyeelle kaavailtiin konserttia Hyvinkäälle, minne se olisikin tullut soittamaan, mutta aikataulusyistä johtuen konserttijärjestäjät joutuivat vetäytymään.[24]
Vuonna 1964 julkaistu viides single ”I Want to Hold Your Hand” nousi Britannian lisäksi ykköseksi myös Yhdysvalloissa. Maailmanlaajuisesti sitä myytiin muutamassa viikossa miljoona kappaletta.
Vuonna 1964 alkoi Beatlesin erittäin suosittu kiertue Yhdysvalloissa, jolloin Beatles nousi myös siellä suursuosioon. Niin sanottua beatlemaniaa nostatti myös puolidokumentaarinen elokuva Yeah, yeah, tässä me tulemme (A Hard Day’s Night), jossa seurattiin yhtyeen elämää. Myös samanniminen albumi ja kappale julkaistiin. Lennonin kirjoittama laulu ”A Hard Day’s Night” sai alkunsa Ringo Starrin lausahduksesta: It’s been a hard day’s night. ()
The Beatlesin konserteissa yleisö kirkui hysteerisesti, eivätkä yhtyeen jäsenet enää voineet liikkua julkisesti saamatta innokasta fanilaumaa peräänsä. Ilmiöstä käytettiin nimitystä beatlemania. Kiertueet huipentuivat kaikkien aikojen ensimmäiseen stadionkonserttiin Shea-stadionilla New Yorkissa vuonna 1965.
Vuonna 1965 The Beatlesin musiikki alkoi muuttua entistä monipuolisemmaksi ja kokeilevammaksi. ”Yesterday”-kappaleessa McCartney laulaa jousikvartetin säestyksellä, eivätkä muut yhtyeen jäsenet soita siinä lainkaan. Rubber Soul -albumilla Harrison soittaa intialaista sitaria kappaleessa ”Norwegian Wood”. Myös sanoitukset alkoivat muuttua aiempaa syvällisimmiksi.
26. lokakuuta 1965 yhtyeen jäsenet saivat Englannin kuningattarelta MBE-kunniamerkit.[10]
Maaliskuussa 1966 John Lennon sanoi, että The Beatles on nyt suositumpi kuin Jeesus.[10] Englantilaiset eivät välittäneet lausunnosta, mutta Yhdysvalloissa asiasta nousi skandaali, ja osa radiokanavista lopetti yhtyeen levyjen soittamisen. Kristilliset piirit järjestivät tilaisuuksia, joissa ihmiset saivat polttaa kaikenlaista The Beatlesiin liittyvää tavaraa. John Lennon pyysi sanomisiaan julkisesti anteeksi ja väitti, että sanat oli irrotettu asiayhteydestä ja hän vain tarkoitti Beatlesin suosiota ja merkitystä nuorisolle. Viimeiseksi jääneellä kiertuellaan yhtye pelkäsi muun muassa joutuvansa salamurhan uhriksi.
Studiokokeilut jatkuivat vuonna 1966 ilmestyneellä Revolver-albumilla. ”Eleanor Rigby” -kappaleessa kuullaan jousia, ”For No One” -kappaleessa käytetään käyrätorvea ja ”Got to Get You into My Lifessa” torvisektiota.
Beatles lopetti keikkailun vuoden 1966 Yhdysvaltain-kiertueen jälkeen. Konserteista oli tullut yhtyeelle kärsimystä, etenkin George Harrisonille. Yhtyeen musiikki peittyi yleisön kirkumisen alle, eivätkä edes soittajat kuulleet toisiaan. Jäsenet olivat myös kyllästyneet soittamaan samoja vanhoja kappaleita uudelleen joka päivä, sillä uusia, edistyneempiä studiossa tehtyjä kappaleita oli vaikea esittää lavalla. Viimeisellä Yhdysvaltain-kiertueella esiintyi myös suuria järjestyshäiriöitä. Beatlesin viimeinen konsertti oli 29. elokuuta 1966 San Franciscon Candlestick Park -stadionilla.[25]
Vuonna 1967 ilmestyneellä albumilla Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band yhtye muutti imagoaan entistä hippimäisemmäksi. Albumi oli yhtyeen kokeilevin ja rikkoi silloisen studiotekniikan rajoja. Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band on musiikkihistorian ensimmäinen levy, jonka kansilehteen on painettu levyn sisältämien kappaleiden sanoitukset. Muun muassa Rolling Stone -lehti on valinnut sen vuonna 2003 kaikkien aikojen albumiksi.[26] Sgt. Pepperillä on yksi Beatlesin arvostetuimmista kappaleista, kokeellinen Lennonin ja McCartneyn yhteistyö ”A Day in the Life”, jonka Rolling Stone arvosteli Beatlesin parhaaksi kappaleeksi. Psykedeelistä rockia levyllä edustaavat esimerkiksi John Lennonin ”Lucy in the Sky with Diamonds” ja ”Being for the Benefit of Mr. Kite!”.
Beatles julkaisi vuonna 1967 singlen Penny Lane / Strawberry Fields Forever. Se oli niin sanottu tupla-A-single, jossa kumpikaan kappaleista ei ollut varsinainen B-puoli. Julkaisua pidettiin myöhemmin virheenä, koska kappaleet söivät toisensa suosiota siten, ettei kumpikaan niistä noussut Britanniassa listan kärkeen. Samana vuonna ilmestynyttä, promootiotarkoitukseen tehtyä ”Strawberry Fields Forever” -videota pidetään ensimmäisenä varsinaisena musiikkivideona.
Vuonna 1967 yhtye julkaisi Yhdysvalloissa albumin Magical Mystery Tour. Se sisälsi ”Strawberry Fields Forever”- ja ”Penny Lane” -kappaleiden lisäksi myös hitin ”All You Need Is Love”, jonka Beatles esitti ensimmäisen kerran suorassa tv-lähetyksessä, jota katsoivat sadat miljoonat ihmiset. Albumi oli ikään kuin sivutuote Beatlesin uudelle samannimiselle elokuvalle. Elokuvassa yhtye ajelee autolla ympäri Britanniaa kuvausryhmän kanssa. Elokuva ei saanut osakseen kovinkaan suurta arvostusta, mutta albumi nousi Yhdysvaltain albumilistan ykköspaikalle. Britanniassa julkaistiin albumin sijaan samanniminen EP-levy.
Elokuussa 1967 Beatlesin manageri Brian Epstein kuoli unilääkkeiden yliannostukseen. Epsteinin kuoleman jälkeen yhtyeen talouden hoito ja liikeideat epäonnistuivat. Myös juoksevien asioiden hoito ja järjestely sekä Epsteinin seuraajan etsintä nostivat jännitteitä yhtyeen sisällä ajaen jäseniä erilleen kasvavien taiteellisten erimielisyyksien lisäksi.[27]
Seuraavalla, vuonna 1968 ilmestyneellä The Beatles -nimisellä levyllä, yhtye palasi taas hieman tavanomaisemman rock- ja popmusiikin pariin. Suuri osa albumin kappaleista oli sävelletty Beatlesin Intian-matkan aikana, jolloin he olivat Rishikeshissä meditaatiokurssilla. The Beatlesillä olevan ”Helter Skelter” -kappaleen on sanottu vaikuttaneen heavy metalin syntyyn. The Beatles -albumilla oli kuitenkin edelleen mukana hyvin kokeellisia kappaleita, kuten John Lennonin instrumentaali ”Revolution 9”. George Harrisonilla oli levyllä suuri rooli, ja erityisen arvostettu on hänen kappaleensa ”While My Guitar Gently Weeps”. Albumilla on myös Ringo Starrin ensisävellys ”Dont Pass Me By”. Albumi menestyi erinomaisesti ja se on Beatlesin menestynein julkaisu Yhdysvalloissa.
The Beatlesin äänityksissä oli usein kireä tunnelma, sillä Lennon toi naisystävänsä Yoko Onon studioon, mikä ärsytti muita jäseniä. Myös McCartneyn määräily sekä täydellisyyden tavoittelu omissa kappaleissaan kiristi ilmapiiriä, kuten myös musiikilliset erimielisyydet. Kesken äänitysten Ringo Starr kyllästyi riitoihin ja erosi kahden viikon ajaksi yhtyeestä, mutta palasi pian takaisin. Kun Starr tuli takaisin, hänen rumpusettiään koristivat tervetulotoivotukset ja kukkakoristeet, jotka Harrison oli laittanut.
Yhtyeen viimeisen julkaistun levyn äänitykset tehtiin ennen Abbey Road -albumia työnimellä Get Back, joka viittasi yhtyeen paluuseen kohti musiikillisia juuriaan. Idea kuitenkin hyllytettiin, sillä yhtye ei erimielisyyksiensä vuoksi saanut koottua yhtenäistä materiaalia, vaikka nauhoituksia tehtiin runsaasti. Ainoastaan nimikappale ”Get Back” julkaistiin singlenä, ja esittäjänä mainittiin The Beatles with Billy Preston, sillä Preston soitti kappaleessa kosketinsoittimia.
Viimeisen kerran The Beatles nähtiin esiintymässä 30. tammikuuta 1969, kun yhtye nousi levy-yhtiö Applen katolle järjestämään konsertin osana Get Back -levytyssessiota (jota myöhemmin käytettiin Let It Be -albumin perustana). Tämän jälkeen yhtyeen jäsenet eivät enää esiintyneet livenä yhdessä. Kesällä 1969 yhtye päätti kuitenkin tehdä vielä Abbey Road -studioalbumin. Se sisälsi useita merkittäviä kappaleita, kuten John Lennonin ”Come Together”. Myös George Harrison otti levyllä entistä suurempaa roolia kappaleillaan ”Here Comes the Sun" ja ”Something”. ”Something” oli myös ainoa Harrisonin tekemä kappale, joka julkaistiin singlen A-puolena. Abbey Road oli eräänlainen paluu vanhaan, sillä musiikilliset kokeilut oli jätetty levyltä pois, ja se koostui perinteisestä rock- tai popmusiikista. Kokeellistyylisiä kappaleita levyllä edusti vain Lennonin ”I Want You (She’s So Heavy)”.
10. huhtikuuta 1970 McCartney ilmoitti haastattelussa yhtyeen lopettavan.[28] Lennon oli ilmoittanut muulle yhtyeelle erostaan jo aiemmin syksyllä 1969. Tätä ennen Harrison oli uhannut lähteä tammikuussa 1969 ja Ringo Starr kesällä 1968. Lopullisen vahvistuksen yhtyeen hajoamiselle antoi kuitenkin vasta tuomioistuimen päätös 1975.
Beatlesin hajoamisen syistä on erilaisia näkemyksiä. Merkittävimpänä syynä on pidetty manageri Brian Epsteinin kuolemaa vuonna 1967. Epsteinin kerrotaan olleen yhtyeen jäsenille hyvin tärkeä[29]. Yhtye oli kadottanut suuntansa. Lennon erakoitui hetkeksi ja keskittyi myöhemmin uuteen suhteeseensa. Lennonin on toisinaan katsottu menettäneen johtavan otteensa liiallisten huumekokeilujen johdosta vuodesta 1966 alkaen, vaikka ne ensin vaikuttivatkin luovuuteen positiivisesti.[2] Lennon oli vuonna 1968 alkanut seurustella japanilaissyntyisen taiteilija Yoko Onon kanssa. Vuonna 1968 Ono ja Lennon tekivät Two Virgins -albumin nauhoituksen, minkä jälkeen Lennon päätti erota vaimostaan Cynthiasta. Tämän jälkeen Ono alkoi jatkuvasti pyrkiä Lennonin mukaan studiolle, mihin McCartneyn kerrotaan suivaantuneen. Aikaisemmin yhtye oli työskennellyt nelistään, mutta nyt myös Ono oli mukana ja pyrki vaikuttamaan sävellyksiin. McCartney pyrki ottamaan ohjat käsiinsä, mikä aiheutti ristiriitoja. Uuden managerin valintaan vuonna 1969 liittyi erimielisyyttä. McCartney kannatti appeansa Lee Eastmania, kun taas muut kannattivat Allen Kleinia, joka valittiinkin manageriksi.[30] McCartney oli ensimmäinen julkinen yhtyeestä lähtijä.[31]
Eroamisen jälkeen Beatles kuitenkin julkaisi vielä yhden albumin. Albumi Let It Be oli menestys ja listaykkösenä useissa maissa. Siihen sisältyivät Beatlesin viimeisessä konsertissa Apple-toimitalon katolla vuonna 1969 soitettu kappale "Get Back". Vaikka albumi julkaistiin viimeisenä, sen kappaleet oli äänitetty ennen Abbey Roadia. Sitä ei kuitenkaan julkaistu äänittämisen jälkeen, sillä yhtyeen jäsenet eivät olleet siihen tyytyväisiä.
Beatlesin hajottua virallisesti keväällä 1970 kaikki jäsenet jatkoivat omilla soolourillaan. Lennon julkaisi ensin albumin, jonka hän oli tehnyt Yoko Onon kanssa, ja McCartney perusti Wings-yhtyeen, joka saavutti runsaasti menestystä 1970-luvulla. Häiriintynyt fani ampui John Lennonin vuonna 1980 New Yorkissa. Jäljellejääneistä beatleista aktiivisimmin musiikkia on sen jälkeen julkaissut McCartney, mutta myös Harrison ja Starr jatkoivat yhä musiikin tekemistä ja esiintymistä.[5]
Beatles nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 1988. Sen jälkeen jokainen beatle on vuorollaan nimetty kyseiseen kunniagalleriaan myös sooloartistina.[5]
Vuosina 1995–1996 julkaistiin The Beatles Anthology -kokoelmasarja, johon sisältyi kuusi CD-levyä ja 10-tuntinen videodokumentti. Kokoelmassa on kaksi uutta laulua, kun jäljellä olleet beatlet lisäsivät Lennonin aikoinaan äänittämän kahteen demonauhaan päälle omat osuutensa. Vuonna 2000 julkaistiin kokoelma yhtyeen ykkössingleistä ja vuonna 2009 uudelleenmasteroidut versiot yhtyeen koko tuotannosta.[5]
George Harrison kuoli syöpään vuonna 2001.[5] Starr ja McCartney ovat esiintyneet yhdessä muutaman kerran 2000-luvulla, viimeksi vuoden 2014 Grammy-gaalassa, jossa kunnioitettiin The Beatlesia, sillä tuolloin oli kulunut 50 vuotta yhtyeen saapumisesta Amerikkaan.
Beatlesin hajoamisen jälkeen Paul McCartney ja Ringo Starr ovat konsertoineet yhtyeineen muutaman kerran myös Suomessa. 2000-luvun konserteissaan McCartney on esittänyt paljon Beatlesille tekemiään kappaleita.[32] Myös Starrin konserteissa on kuultu Beatles-kappaleita.[33] Pete Best oli Parikkalassa vuosittain järjestettävän Kovan Päivän Ilta -tapahtuman pääesiintyjänä vuonna 1999.[34]
Beatlesin alkuaikojen levytykset olivat poprockmusiikkia, ja soittimina oli kaksi sähkökitaraa, basso ja rummut. Leimaa-antava piirre olivat kaksi- ja kolmiääniset lauluharmoniat. Musiikin vaikutteet tulivat pääasiassa Yhdysvalloista rock and rollista ja rhythm and bluesista, joista yhtye teki cover-versioita. Selkeää blues-musiikkia yhtye ei levyttänyt.[2] Lähes kaikki Beatlesin alkuaikojen kappaleet kertoivat eri muodoissa poikien suhteista tyttöihin.
John Lennonilla ja Paul McCartneylla oli tapana esitellä tekemänsä laulut toisilleen ja ottaa huomioon toisen tekemät muutosehdotukset.[2] Itse sävellettyjen kappaleiden soolo-osuudet lauloi yleensä säveltäjä tai pääasiallinen ideoija. Yhtyeen jäsenet soittivat studiossa useita soittimia, joita ei aina ole ilmoitettu.
Beatles levytti myös versioita The Marvelettes- ja The Shirelles -tyttöyhtyeiden lauluista. Muita vaikutteita olivat vanhat musikaalisävellykset sekä viihdemusiikki, joista yhtye teki myös versiota.[35] Ne tulivat yhtyeen lavaohjelmistoon osaksi Hampurin-aikojen pitkien esiintymisten täyttämiseksi ja monipuolistamiseksi. Vaikutteet tulivat osittain yhtyeen omiin sävellyksiin, ja esimerkiksi ”Please Please Me” oli alkujaan Roy Orbisonilta vaikutteita saanut balladi, jonka yhtye sovitti George Martinin kehotuksesta uudelleen.[36]
Merkittävin vaikutus popmusiikkiin yleisemmin oli, että yhtyeen jäsenet sävelsivät itse merkittävän osan kappaleista ja etenkin singlet, jotka 1960-luvun alussa olivat keskeinen osa levytyksiä ja niiden myyntiä. Albumien kaupallinen ja taiteellinen merkitys ohitti singlet 1960-luvun puolivälissä.[37]
Omien laulujen osuus albumeilla kasvoi nopeasti, ja kolmas albumi A Hard Day's Night sisälsi pelkästään Lennonin ja McCartneyn sävellyksiä.[38] Sävellykset merkittiin sovitusti kummankin nimiin, vaikka molemmat sävelsivät kappaleita myös yksin. Ensimmäisten vuosien suuria hittejä ovat ”Please Please Me”, ”She Loves You”, ”Yesterday” ja Yhdysvaltain läpimurto ”I Want to Hold Your Hand”. Joitakin lauluja ei Britanniassa julkaistu singleinä, vaikka ne olivatkin menestyksekkäitä muualla. Tällainen on esimerkiksi ”All My Loving” albumilta With The Beatles.[39] Studiossa yhtyeen jäsenet soittivat monipuolisempaa instrumenttivalikoimaa, kuten kosketinsoittimia sekä erilaisia akustisia kitaroita ja lyömäsoittimia. Lisäksi tuottaja George Martin soitti levytyksissä usein kosketinsoittimia.
Vuoden 1963 albumilla With the Beatles on ensimmäinen George Harrisonin tekemä kappale, ”Don’t Bother Me”. Tämän jälkeen George Harrison teki paljon kappaleita, mutta ne eivät aluksi kelvanneet levyille, yhtyeen johtajien Lennonin ja McCartneyn sekä George Martinin päätöksestä.
Beatles for Sale-[40] (1964) ja Help!-albumeilla (1965) sanoituksiin alkoi tulla pohtivampia ja moniulotteisempia sävyjä erityisesti Bob Dylanin vaikutuksesta, ja studiossa alettiin tehdä kokeiluja sekä äänitystekniikalla että uudenlaisilla tavoilla käyttää instrumentteja myös popmusiikin ulkopuolelta. Esimerkiksi ”You’ve Got to Hide Your Love Away” -kappaleessa on huilusoolo. George Harrison käyttää albumeilla Volume/Tone Control-pedaalia sekä 12-kielisiä kitaroita. Help!-albumin nimikappaleen sanoitus on suora seuraus kirjoittaja John Lennonin kokemista paineista ja turhaumisesta.[41]
Harrison toi levytyksiin intialaisia vaikutteita, ensin soittimia kuten sitarin, sittemmin myös muita musiikillisia elementtejä. Vuonna 1965 ilmestynyt Rubber Soul -albumi oli ensimmäinen varsinainen askel muutokseen.
Vuonna 1966 julkaistulle Revolver-albumille Beatles sai uuden studioteknikon, Geoff Emerickin, joka toteutti yhtyeen ideoita ajan studiotekniikan mahdollistamin keinoin. Lennon ja Harrison olivat tutustuneet LSD:hen, ja huumeella oli heti suuri vaikutus heidän musiikkiinsa. Erityisesti Lennonin kokeellinen ”Tomorrow Never Knows” oli tehty kuvaamaan LSD:n vaikutuksia niin sanoituksiltaan kuin musiikiltaankin. Kappale perustuu yhteen sointuun, laulua käsiteltiin Leslie-kaiuttimilla ja äänimaailma perustui nauhasilmukoihin.[42]
Kiertueet lopetettuaan yhtye sulkeutui vuonna 1967 kuudeksi kuukaudeksi studioon. Tästä projektista ensimmäiseksi julkaistiin single Strawberry Fields Forever / Penny Lane, jonka molemmat kappaleet olivat A-puolia. ”Strawberry Fields Forever” vaati studiotyöskentelyä 55 tuntia, ja lopulta siinä yhdistettiin nauhan nopeutta muokkaamalla kaksi eri versiota, jotka olivat eri sävellajissa ja rytmissä.
Albumia Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band (1967) on kutsuttu popmusiikin merkittävimmäksi albumiksi. Se oli Beatlesin psykedeelisen vaiheen huipentuma, ja sitä on kutsuttu myös ensimmäiseksi teema-albumiksi. Sgt. Pepper koostuu eri musiikkilajeista, ja yhtyeen ajatus olikin esiintyä Sgt. Pepper -nimisenä yhtyeenä, mikä antoi musiikin suhteen enemmän vapauksia. Albumin tunnetuimpia kappaleita on Lennonin ja McCartneyn erillisistä osuuksista yhdistetty ”A Day in the Life”. Psykedeelisestä rockista käy esimerkkinä albumin nimikkokappale. Tuolloinkin Beatles teki myös muutamia yksinkertaisempia poprock-kappaleita, kuten Lennonin ja McCartneyn säveltämä ja Ringo Starrin laulama ”With a Little Help from My Friends”. Lisäksi albumilla on vaikutteita intialaisesta musiikista (”Within You Without You”), vanhasta viihdemusiikista (”When I’m Sixty-Four”), klassisesta musiikista (”She’s Leaving Lome”, ”A Day in the Life”) sekä impressionismista, joka toteutuu kokeilevina äänikollaaseina. Saman vuoden aikana Beatles julkaisi myös Magical Mystery Tour -albumin ja -tupla-EP:n.
Myös vuoden 1968 albumilla The Beatles on kokeellisia kappaleita, kuten ”Revolution 9” sekä Paul McCartneyn ”Helter Skelter”. Tällä albumilla on myös rumpali Ringo Starrin tekemä kappale ”Don’t Pass Me By”, joka oli ensimmäinen Beatlesin levyttämä Starrin yksin tekemä kappale. Yhtyeen ristiriitojen vuoksi levyä sävyttää pirstaleisuus, koska jokainen työskenteli yksinään omien kappaleidensa parissa.
Vuonna 1969 Beatles julkaisi viimeisen täysin yhdessä levyttämänsä albumin, Abbey Roadin, jota edelsi niin sanottu Get Back -sessio, jolla Beatles palasi vanhaan tyyliinsä, yksinkertaisempaan rockiin. Abbey Roadilla George Harrison otti suurempaa roolia yhtyeessä ja teki levylle kaksi kappaletta, ”Here Comes the Sun” ja ”Something”. Abbey Roadilla Lennonin toive oli levyttää suoraa rockia, mitä A-puoli ilmentää, ja McCartney halusi jatkaa Sgt. Pepperin linjaa, mikä taas ilmentyy B-puolen medley-osissa. Medleyt koostuvat kappaleista ja osin viimeistelemättömistä sävellyksistä. Albumilla käytettiin ensi kertaa transistoreihin pohjautuvia välineitä sekä muun muassa moog-syntetisaattoria.
Samana vuonna Beatles äänitti myös Get Back -albumia, jonka piti nimensä mukaisesti olla Beatlesin paluu juurille. Levy oli jo lähes valmis, mutta jäsenet olivat siihen tyytymättömiä ja hanke hyllytettiin. Tämän jälkeen Beatles alkoi tehdä Abbey Roadia. Get Back -albumin nimi vaihdettiin muotoon Let It Be, ja se julkaistiin muutama kuukausi yhtyeen hajoamisen jälkeen.
The Beatlesin alkuperäinen tuotanto julkaistiin Euroopassa 12 LP:n[3] (joista yksi tupla-LP), yhden tupla-EP:n ja lukuisten singlejen muodossa. Monet kuuluisat kappaleet, kuten Hey Jude ja Lady Madonna, julkaistiin alun perin vain singleinä, eivätkä ne ole mukana The Beatlesin varsinaisilla studioalbumeilla. Albumien ulkopuolella yhtyeen uran aikana julkaistut kappaleet on koottu kaksiosaiselle kokoelmalle Past Masters (1988).
Levyjen ohella The Beatles teki neljä elokuvaa. Richard Lester ohjasi elokuvat Yeah, yeah, tässä me tulemme (A Hard Day's Night, 1964) sekä Apua! (Help!, 1965). Magical Mystery Tour (1967) oli lähes kokonaan yhtyeen jäsenten käsikirjoittama, ohjaama ja leikkaama elokuva. Let It Be (1970) koostuu lähinnä yhtyeen viimeiseksi julkaistuksi jääneen albumin harjoitus- ja äänityssessioista, ja sen ohjasi Michael Lindsay-Hogg. Lisäksi The Beatles oli mukana Keltainen sukellusvene -piirroselokuvan (Yellow Submarine, 1968) tuotannossa.
Yhtyeestä on julkaistu etenkin englannin kielellä lukemattomia elämäkertateoksia.
Yhtyeen koko tuotanto julkaistiin useissa internetin suoratoistopalveluissa jouluaattona 2015.[43]
John Lennon (laulu/kitara/huuliharppu) George Harrison (kitara/laulu) Stuart Sutcliffe (bassokitara/laulu 1960–1961) Paul McCartney (kitara/bassokitara/laulu/piano) Pete Best (rummut/laulu)
John Lennon (laulu/kitara/huuliharppu/kosketinsoittimet) George Harrison (laulu/kitara/sitar) Paul McCartney (laulu/kitara/bassokitara/rummut/kosketinsoittimet/rytmisoittimet) Ringo Starr (laulu/rummut/rytmisoittimet)
Yhtyeen levyillä esiintyi lukuisia muusikoita, kuten Eric Clapton, mutta ainoastaan Billy Preston on erikseen mainittu levynkansissa ("The Beatles w Billy Preston") Get Back -session osalta.
Yhtye soitti ja levytti myös Hampurissa Tony Sheridanin taustayhtyeenä. Albumilla nimenä oli The Beat Brothers.
Please Please Me (1963) With the Beatles (1963) A Hard Day’s Night (1964) Beatles for Sale (1964) Help! (1965) Rubber Soul (1965) Revolver (1966) Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band (1967) Magical Mystery Tour (1967) (tupla-EP) The Beatles ("Valkoinen tupla") (1968) Yellow Submarine (1969) Abbey Road (1969) Let It Be (1970)
Yeah, yeah, tässä me tulemme (A Hard Day's Night, 1964) Apua! (Help!, 1965) Magical Mystery Tour (1967) Keltainen sukellusvene (Yellow Submarine, 1968) The Beatles: "Let It Be" (Let It Be, 1970) Anthology (1996) (moniosainen TV-dokumentti)
Ilta-sanomien 50-vuotis-Beatles-lehti, 2012 Trynka, Paul: The Beatles, "10 Years That Shook the World" Citation error, replace with{{cite book| author = Gould, Jonathan| title = Can’t buy me love. Beatles, Britannia ja Yhdysvallat| location = Helsinki| publisher = Johnny Kniga| year = 2010| version = (Can’t Buy Me Love. The Beatles, Britain, and America, 2007.) Suomentanut Elias Salminen| isbn = 978-951-0-35310-3}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Hill, Tim & Clayton, Marie (toim.)| title = The Beatles kuvina| location = Helsinki| publisher = Gummerus| year = 2012| version = (The Beatles. Unseen Archives, 2001.) Suomentanut Aatos Nieminen| isbn = 978-951-20-8928-4}} Citation error, replace with{{cite book| author = Immonen, Tenho| title = The Beatles. Suuri historia| location = Tampere| publisher = Pop-lehti| year = 2005| isbn = 952-5546-08-X}} Citation error, replace with{{cite book| author = Koski, Markku| title = Beatles. Erään yhtyeen anatomia| location = Helsinki| publisher = WSOY| year = 2006| version = 2. uudistettu painos| id = ISBN 951-0-32056-0}} Citation error, replace with{{cite book| author = Kunnas, Mauri| title = Piitles. Tarina erään rockbändin alkutaipaleesta| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2012| id = ISBN 978-951-1-25542-0}} Citation error, replace with{{cite book| author = Norman, Philip| title = Shout! Beatlesien tarina| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 1984 (2. painos 1994)| version = (Shout! The True Story of the Beatles, 1981.) Suomentanut Juhani Niemi| isbn = 951-1-07791-0}} Citation error, replace with{{cite book| author = Turner, Steve| title = Kovan päivän kirja. Kaikkien Beatles-laulujen tarinat| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1996| version = (A Hard Day’s Write. The Stories Behind Every Beatles Song, 1994.) Suomentanut Timo Kanerva| isbn = 951-31-0780-9}} Citation error, replace with{{cite book| author = Turner, Steve| title = The Beatles ja usko rakkauteen| location = Helsinki| publisher = Kirjapaja| year = 2008| version = (The Gospel According to the Beatles, 2007.) Suomentanut Kira Poutanen| isbn = 978-951-607-516-0}} Citation error, replace with{{cite book| author = Turner, Steve| title = Inside the Beatles. Tarinat laulujen takana| location = Helsinki| publisher = Readme.fi| year = 2010| version = Suomentanut Seija Kukkonen| isbn = 978-952-220-271-0}}
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead. . Ylen Elävä arkisto. . Ylen Elävä arkisto.
* Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit