Suomen väestö
Suomen väestö koostuu Suomen asukkaista, joiden määrä, eli Suomen väkiluku 30. syyskuuta 2018 oli 5520535 henkeä.[1] Suomi on yksi Euroopan harvimmin asutuista maista; väestötiheys on suhteellisen alhainen, noin 18 ihmistä neliökilometrillä. Väestö on jakaantunut maantieteellisesti hyvin epätasaisesti – suurin osa suomalaisista elää rannikon tuntumassa, maan etelä- ja lounaisosissa. Yli miljoona asuu pääkaupunkiseudulla. Lapissa asuu vain kaksi ihmistä neliökilometrillä.
Suomi on uskonnon ja äidinkielen suhteen varsin homogeeninen maa, 88,0 prosenttia suomalaisista on suomenkielisiä[2] ja 69,7 prosenttia kuuluu evankelisluterilaiseen kirkkoon[3]. Suurimman kielivähemmistön muodostavat suomenruotsalaiset, joita asuu etenkin Uudellamaalla ja Pohjanmaan rannikolla.
Suomen väestö on verrattain korkeasti koulutettua. Vuonna 2016 Suomen 15 vuotta täyttäneestä väestöstä 71,3% oli suorittanut jonkin peruskoulun jälkeisen tutkinnon.[4]
Vuoden 2017 lopussa Suomessa oli yhteensä 5513130 asukasta, joista 2719131 oli miehiä ja 2793999 naisia[7]. Väkiluku kasvoi 9833 henkilöllä. Elävänä syntyneitä oli 50139, kuolleita 53217, maahanmuuttajia 30217 ja maastamuuttajia 13231[8]. Vuonna 2015 Suomen kansalaisuuden sai 7921 henkeä.[9]
Suomen suuret ikäluokat ovat vuosina 1945–1949 syntyneitä. Tuolloin syntyi vuosittain yli 100000 lasta. Seuraavien kahdenkymmenen vuoden aikana Suomen väestörakenne muuttuu ennusteiden mukaan merkittävästi. Vuoden 2016 väestöennusteen mukaan 65 vuotta täyttäneitä on vuonna 2060 jo 28,8 prosenttia väestöstä, kun vastaava väestöosuus vuoden 2016 lopussa oli 20,9 prosenttia.[10]
Suomi on yksi Euroopan harvimmin asutuista maista; väestötiheys on suhteellisen alhainen, noin 17 ihmistä neliökilometrillä.[11] Väestö on jakaantunut maantieteellisesti hyvin epätasaisesti – suurin osa suomalaisista elää rannikon tuntumassa, maan etelä- ja lounaisosissa. Väestötiheys on Suomessa korkein Uudellamaalla: 178 henkilöä/km². Matalin se on Lapin maakunnassa, vain 2 henkilöä/km².[12]
Vuonna 2015 lopussa lähes 85 prosenttia väestöstä asui taajamissa. Taajamia oli yhteensä 749, ja niiden maapinta-ala oli yhteensä 6747,6 neilökilometriä. Noin viisi kuudesta suomalaisesta asui siis alueella, joka on ainoastaan 2,2 prosenttia koko maan maapinta-alasta.[12]
Omakotitaloissa asuu 40 prosenttia suomalaisista.[13]
Suomessa on yhdeksän yli sadantuhannen asukkaan kaupunkia. Viidestä yli 200000 asukkaan kaupungista kolme, Helsinki, Espoo ja Vantaa, muodostavat noin miljoonan asukkaan pääkaupunkiseudun.
Suomen 10 suurinta kaupunkia 2017[14]KaupunkiVäkiluku 31.12.2017Muutos 2017 (%)Helsinki643 2721,3Espoo279 0441,6Tampere231 8531,6Vantaa223 0271,7Oulu201 8100,6Turku189 6691,1Jyväskylä140 1881,0Lahti119 5730,1Kuopio118 2090,4Pori84 587–0,6
Suomen kansalliskieliä ovat suomi ja ruotsi. Kansalliskieliä on oikeus käyttää valtion ja kaksikielisten kuntien viranomaisten kanssa asioidessa. Saamenkielisillä on oikeus käyttää saamen kieltä tuomioistuimissa sekä asioidessaan saamelaisalueen viranomaisten ja eräiden valtion viranomaisten kanssa.[15]
Suomen kielilain mukaan kunnat voivat olla yksi- tai kaksikielisiä – määritelmä riippuu kielten puhujamääristä kunnassa. Useimmat kunnat ovat suomenkielisiä. Vuoteen 2014 asti manner-Suomessa oli kolme yksikielisesti ruotsinkielistä kuntaa, mutta valtionosuusjärjestelmän muutosten rohkaisemana nämäkin kunnat muuttuivat kaksikielisiksi.[16][17] Ahvenanmaan itsehallintolain mukaan kaikki ahvenanmaalaiset kunnat ovat ruotsinkielisiä,[18] vaikka Ahvenanmaalla asuvista äidinkieleltään suomenkielisiä on vajaat viisi prosenttia (2014).[19]
Suomen väestö äidinkielittäin vuonna 2017:[9]
Suomessa puhuttava suomi jakautuu useisiin murteisiin. Niiden pääryhmät ovat itä- ja länsimurteet. Ne voi erottaa toisistaan kirjakielen d:n avulla: länsimurteissa sen korvaa r tai l.[20]
Suurin osa Suomen ruotsinkielisistä asuu Uudellamaalla ja Pohjanmaan rannikolla, Ahvenanmaalla sekä Varsinais-Suomessa. Esimerkiksi Pohjanmaalla sijaitsevan Luodon – ruotsiksi Larsmon – kunnassa asukkaista 92 prosenttia on ruotsinkielisiä.[21]
Suomen laissa mainitut kielivähemmistöt ovat suomenruotsalaisten lisäksi saamelaiset, karjalaiset, romanit ja viittomakieliset.[22] Vuoden 2016 väestötilaston mukaan saamenkielisiä oli 1969.[9] Romanien lukumäärää ei voi arvioida kielitiedoista, koska useimpien romanien äidinkieleksi on merkitty suomi tai ruotsi.[23]
Venäjänkielisistä erotetaan joskus omaksi ryhmäkseen ”vanhavenäläiset”, eli niiden venäläissukujen edustajat, jotka ovat asuneet Suomessa useiden sukupolvien ajan. Suomen Venäjänkielisten Yhdistysten Liitto on kritisoinut jakoa ”vanhavenäläisiin” ja ”uusvenäläisiin” perusteettomana ja harhaanjohtavana, sillä näillä käsitteillä ei ole selkeitä määritelmiä.[24] THL arvioi vuonna 2012 Suomen 62554 venäjänkielisestä (vuonna 2012) vanhavenäläisiin kuuluvan noin 5000.[25]
Vuoden 2015 lopussa Uudenmaan, Varsinais-Suomen, Pohjanmaan, Keski-Pohjanmaan ja Ahvenanmaan maakunnissa ruotsinkielisiä oli enemmän kuin venäjänkielisiä. Muissa maakunnissa asui enemmän venäjän- kuin ruotsinkielisiä.[19]
Suomessa ei tilastoida etniseen ryhmään kuulumista, mutta väestötilastossa on eräitä etnistä taustaa kuvaavia muuttujia, kuten äidinkieli ja syntymämaa. Kansainvälisen väestölaskentasuosituksen mukaan etnisyys perustuu etnisen ryhmän omaan käsitykseen historiallisesta ja alueellisesta tai valtiollisesta alkuperästä, ja etnisyystiedon tulisi aina perustua henkilön omaan ilmoitukseen. Koska Suomessa väestölaskenta tehdään rekistereiden pohjalta, Suomi ei voi tuottaa virallista tilastoa etnisistä ryhmistä.[23]
Suomessa on selvitetty etnistä taustaa viimeksi vuoden 1970 väestönlaskennassa, jolloin laskettiin romanien ja saamelaisten määrä. Silloin saamelaisena pidettiin henkilöä, jonka ensiksi oppima kieli oli saame. Tämän lisäksi saamelaisiksi luettiin ne, joiden vanhemmista tai isovanhemmista jollakin ”on tai on ollut saamenkieli ensimmäisenä kielenään”. Lisäksi tutkimuksessa hyväksyttiin saamelaisiksi joitakin ”yleisen käsityksen mukaan saamelaisia henkilöitä”, vaikka yksikään vanhemmista tai isovanhemmista ei ollut saamenkielinen. Näillä perusteilla saamelaisia oli vuonna 1970 kaikkiaan 3936.[23]
1990-luvun puolivälissä tehtyjen arvioiden mukaan saamelaisia oli noin 5800, romaneja 6000–7000, juutalaisia 1400 ja tataareja noin 900. Arvio saamelaisten määrästä poikkeaa selvästi tilastokeskusken lukemista (yllä), muista ryhmistä ei ole tilastokeskuksen arvioita.[26] Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen vuonna 2015 julkaiseman arvion mukaan romaneja oli 10000–12000, saamelaisia n. 6000–10000 ja tataareja n. 900.[25]
Vuonna 2017 Suomessa asui 249452 ihmistä, joilla oli jonkun muun maan kansalaisuus kuin Suomen. Heistä yli viidesosa oli virolaisia ja 13% venäläisiä. Yli viisituhatta kansalaista oli Ruotsista, Kiinasta, Somaliasta, Thaimaasta, Irakista, Vietnamista, Afganistanista, Syyriasta ja Intiasta. Suomen kansalaisuuden vuonna 2015 saaneiden kansallisuuksista yleisimmät olivat Venäjä, Somalia, Irak, Viro ja Afganistan.[9]
Maahanmuuttajaryhmät joista yli 5 000: (Luvut perustuvat kansalaisuuteen, syntymämaahaan ja syntyperään. Mukana sekä Tilastokeskuksen että YK:n lukuja)[27][28]
1,52 prosenttia (83675) 0,95 prosenttia (52424) 0,77 prosenttia (42210) 0,60 prosenttia (32778) 0,36 prosenttia (19807) 0,22 prosenttia (12229) 0,21 prosenttia (11814) 0,21 prosenttia (11553) 0,20 prosenttia (10817) 0,16 prosenttia (8963) 0,16 prosenttia (8930) 0,16 prosenttia (8918) 0,15 prosenttia (8434) 0,15 prosenttia (8114) 0,13 prosenttia (7055) 0,13 prosenttia (7010) 0,11 prosenttia (6232) 0,11 prosenttia (5951) 0,10 prosenttia (5180)
Suomalaisista kuului evankelisluterilaiseen kirkkoon 69,7% vuonna 2018.[3] Ortodokseja oli 1,1%. Luterilaisten määrä on laskenut kasvavalla vauhdilla: vuonna 1900 luterilaisia oli 98%, vuonna 1950 95% ja vuonna 2000 85%. Ortodoksien osuus on pysynyt samana 1990-luvulta asti.[9] Kirkkoon kuuluvista suomalaisista kuusi prosenttia käy kirkossa vähintään kerran kuukaudessa. Kirkossa käyminen on vähentynyt 2000-luvulla.[29]
Kolmanneksi suurin uskonnollinen ryhmä on helluntaiherätys, johon kuuluu noin 45000 jäsentä ja joka on siten Suomen vapaakristillisistä yhteisöistä suurin.[30] Perinteisesti Suomen helluntaiherätys on toiminut yhdistyspohjaisena, eikä siksi näy uskonnollisten yhdyskuntien jäsenmääriä vertailevissa tilastoissa. Vuonna 2002 helluntailaisille rekisteröitiin uskonnollinen yhdyskunta, Suomen Helluntaikirkko, mutta siihen kuuluu edelleen vain vähemmistö helluntailaisista.[31][32]
Rekisteröityneet yli tuhannen jäsenen uskonnolliset yhdyskunnat vuoden 2011 lopussa:[32]
Jehovan todistajat 19001 Suomen Vapaakirkko 14789 Katolinen kirkko Suomessa 11091 Suomen Helluntaikirkko 6876 Suomen Adventtikirkko 3553 Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkko 3208 Suomen Baptistiyhdyskunta 2320 Ortodoksinen Pyhän Nikolauksen seurakunta 2202 Helsinki Islam Keskus 2036 Suomen Islamilainen Yhdyskunta 1381 Suomen Metodistikirkko 1342 Helsingin ja Turun juutalaiset seurakunnat 1198 Tampereen Islamin Yhdyskunta 1000
Suomen väestö on verrattain korkeasti koulutettua. Vuoden 2017 lopussa Suomen 15 vuotta täyttäneestä väestöstä 72,1% oli suorittanut jonkin peruskoulun jälkeisen tutkinnon: 40,3% keskiasteen, 30 % korkeakouluasteen ja 1% tutkijakoulutusasteen.[34]
Suomessa kroonisiksi kansantaudeiksi katsotaan sydän- ja verisuonitaudit, diabetes, astma ja allergia, krooniset keuhkosairaudet, syöpäsairaudet, muistisairaudet, tuki- ja liikuntaelimistön sairaudet ja mielenterveyden ongelmat.[35]
Miesten elinajanodote on edelleen lyhyempi kuin EU-maissa keskimäärin mutta naisten on lähellä EU:n keskiarvoa. Suomalaisten miesten ylikuolleisuus johtuu suurelta osin verenkiertoelinten sairauksista ja väkivaltaisista syistä. Verenkiertoelinten sairauksien vähenemisestä huolimatta miesten kuolleisuus niihin on EU:n suurin.[36] Miesten ja naisten välinen kuolleisuusero on Suomessa suuri verrattuna useimpiin muihin läntisen Euroopan maihin.[36]
Verenkiertoelinten sairaudet (37%) Kasvaimet (24%) Hermoston ja aistimien taudit (17%) Tapaturmat ja väkivalta (6 %) Mielenterveyden ja käyttäytymisen häiriöt (4 %) Ruuansulatuselinten sairaudet (4%) Hengityselinten sairaudet (4 %)
Jääkausi päättyi Suomessa noin 11000 vuotta sitten, minkä jälkeen alueen asutus alkoi. Kivi- ja pronssikaudella Suomen asukasluku oli vielä hyvin pieni, ja rautakaudellakin se on luultavasti ollut vain joitakin kymmeniä tuhansia.
Keskiajalla väestö kasvoi ja ensimmäiset kaupungit syntyivät etelän rannikkoseuduille. 1500-luvun lopulla Suomen alueella eli arvioiden mukaan noin 300000–350000 ihmistä. 1770-luvulla asukasluku oli 580000 ja vuonna 1810 runsaat 860000 henkeä. Kaupungeissa asui heistä 48000, aatelistoon kuului 2500 ja papistoon noin 5000 henkeä. Nopeasti kasvavaan aatelittomaan säätyläisväestöön kuului virkamiehiä, maanmittareita ja tilanomistajia – heitä oli yhteensä 15000 henkeä. Talonpoikaistaloja oli runsaat 58000 ja torppia 24000. Itselliset ja muut tilattomat muodostivat noin 19000 hengen ryhmän.[38]
1800-luvulla väestö alkoi kasvaa ennennäkemättömän voimakkaasti, mutta toisaalta väestönkasvua hillitsivät tartuntataudit, kuten kolera, 1860-luvun katovuodet ja 1900-luvulle siirryttäessä myös siirtolaisuus. Suurin väestötappiovuosi oli vuosi 1868, jolloin väestö väheni 96000 henkilöllä nälänhädän takia.[39] Viimeisimmät väestötappiovuodet ovat olleet 1969 ja 1970, jolloin suomalaisia muutti joukoittain Ruotsiin.[39]
Muiden teollisuusmaiden tavoin syntyvyys ja kuolleisuus kääntyivät laskuun 1900-luvun puolivälin jälkeen, mikä on johtanut väestön nopeaan ikääntymiseen. Maahanmuuttajien osuus väestöstä on Suomessa EU-maiden pienimpiä, vaikka se onkin noussut merkittävästi viimeisen 20 vuoden aikana. Vain 4,52 % maassa asuvista ihmisistä on muiden maiden kansalaisia[40]. Tilastokeskuksen väestötietojen mukaan Suomen luonnollinen väestönlisäys kääntyi vuositasolla negatiiviseksi vuonna 2016. Nettomaahanmuuton oletetaan kuitenkin pitävän väestönkasvua yllä vielä tämänkin jälkeen.[41]
Viimeisen sadan vuoden aikana noin miljoona suomalaista on muuttanut ulkomaille. Yhdysvaltoihin lähdettiin jo 1600-luvulla, myöhemmin houkuttelivat myös Kanada, Australia, Venäjä, Ruotsi ja Norja. Ruotsiin lähdettiin parempipalkkaisiin töihin etenkin 1960- ja 1970-luvuilla. Vasta 1980-luvulta alkaen Suomeen on muuttanut enemmän ihmisiä kuin Suomesta pois.[42]
Tilastokeskuksen vuoden 2018 ennusteen mukaan suomalaisten lukumäärä kääntyy laskuun vuonna 2035.[43]
Citation error, replace with{{cite book| author = Koskinen, Seppo ym. (toim.)| title = Suomen väestö| location = Helsinki| publisher = Gaudeamus| year = 2007| id = ISBN 978-951-662-963-9}} Citation error, replace with{{cite book| author = Pentikäinen, Juha & Hiltunen, Marja (toim.)| title = Suomen kulttuurivähemmistöt| location = Helsinki| publisher = Suomen Unesco-toimikunta| year = 1997| version = Pohjautuu teokseen Cultural minorities in Finland: An overview towards cultural policy, 1995. Suomen Unesco-toimikunnan julkaisuja 72| id = ISBN 951-53-1699-5}} Aunesluoma, Juhana; Heikkonen, Esko; Ojakoski, Matti (2006). Lukiolaisen yhteiskuntatieto. WSOY.
* Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit