Itä-Timor
Itä-Timorin demokraattinen tasavalta eli Itä-Timor (joskus Timor-Leste[1]) on valtio Kaakkois-Aasiassa Malaijien saaristossa Timorin saaren itäosassa. Sillä on vain yksi rajanaapuri, Indonesia. Itä-Timorin pinta-ala on 15007 neliökilometriä ja maassa on noin 1154625 asukasta (2010). Pääkaupunki ja suurin kaupunki on Dili.
Itä-Timor oli pitkään Portugalin siirtomaa. Se julistautui itsenäiseksi vuonna 1975, mutta Indonesia miehitti sen. Itsenäisyyden maa saavutti vasta vuonna 2002 pitkien ja kivuliaiden vaiheiden jälkeen: YK:n teettämän raportin mukaan ainakin satatuhatta itätimorilaista sai surmansa 25 vuotta kestäneen miehityksen aikana.[2]
Saari kuuluu Malaijien saariston itäosaan ja Pieniin Sundasaariin. Itä-Timorin pinta-ala on 14874 neliökilometriä. Korkein kohta on Tatamailauvuoren huippu, joka on 2963 metrin korkeudessa merenpinnasta.[1] Vuori tunnetaan myös nimellä Ramelau.[3]
Paikallinen ilmasto on trooppinen, päivälämpötilat ympäri vuoden 30–35°C. Kuiva kausi kestää toukokuusta marraskuuhun, sadekausi joulukuusta huhtikuuhun.[4] El Niño muuttaa eniten kuivan kauden sademääriä. Itä-Timor on ajoittain trooppisten hirmumyrskyjen reitillä, mutta niin lähellä päiväntasaajaa, että niiden vaikutus ei yleensä ole tuhoisa. Vuosien 1969-2009 aikana 31 trooppisen syklonin keskus kulki alle 400 km:n päästä pääkaupunki Dilistä.[5]
Itä-Timorin luonnossa on piirteitä sekä Aasian että Australian lajistosta: sekä apinoita että pussieläimiä. Saari on ollut niin kauan eristyksissä, että siellä on kehittynyt myös kotoperäisiä lajeja. Luonto tunnetaan kuitenkin huonosti. Alkuperäisiin nisäkkäisiin kuuluu ainakin 30 lepakkolajia, päästäisiä ja rottia. Pussikiipijöiden heimoon kuuluvaa täpläkuskusta on metsästetty innokkaasti sen herkullisen lihan takia.[6] Itä-Timorilla elää ainakin 240 lintulajia, joista 31 on kotoperäisiä sillä ja naapurisaarilla. Monet matelijat ovat erikoisia, kuten suuret krokotiilit, kiipeilijä tokeegekko, merikilpikonnat ja eräs agamalaji, joka osaa liitää kymmeniä metrejä puiden välissä.[6] Koska saarella ei ole juuri luonnonsatamia, sitä ympäröivät koralliriutat ovat säilyneet pitkään luonnontilaisina.[6]
Metsiä on tuhottu säälimättömästi varsinkin eurooppalaisten himoitseman santelipuun saamiseksi. Kuivan trooppisen ilmaston takia metsät eivät kuitenkaan alkujaankaan ole olleet kovin runsaita. Pohjoisrannalla kasvaa laikuittain mangrovea. Saaren pohjoisosat muistuttavat luonnoltaan Pohjois-Australiaa. Eteläosissa on kosteampaa, ja siellä kasvaa myös trooppisia jalopuita kuten tiikkiä.[6]
Itä-Timorin ensimmäinen kansallispuisto on Nino Konis Santanan kansallispuisto.[7]
Suurimmat kaupungit olivat vuoden 2010 heinäkuussa Dili (193563 asukasta), Dare (18748 asukasta), Baucau (20362), Maliana (15800), Lospalos (12743 asukasta) ja Same (11258 asukasta).[8]
Timorin historiasta ennen 1500-lukua tiedetään kovin vähän. Kiinalaiset ja jaavalaiset kauppiaat ovat käyneet siellä ainakin 1200-luvulla, mahdollisesti jo 600-luvulla.[9]
Portugalilaiset kauppiaat saapuivat Timorin saarelle vuoden 1510 vaiheilla. Ensimmäiset sinne asettuneet portugalialiset olivat dominikaaniveljiä, jotka perustivat lähetysaseman 1556. Portugalilaiset pyrkivät laajentamaan sotilasvaltaansa saarella 1642, ja tästä huolestuneena hollantilaiset perustivat oman tukikohtansa saaren länsiosaan 1653. Vuonna 1853 saari jaettiin Hollannin ja Portugalin kesken. Portugalilaiset hallitsivat maata paikallisten päälliköiden avulla, ja heidän todellinen valtansa rajoittui pitkään Dilin lähiseutuun.[9] 1800-luvun lopussa ja 1900-luvulla Portugali kuitenkin tiukensi otetaan sisämaasta, lisäsi kahvinviljelyä ja timorilaisten tuotteiden vientiä. Saaren eliitti muodostui katolisten seminaarien oppilaista.[10]
Portugalin Timor (saaren itäinen puolisko) julisti itsenäisyytensä 28. marraskuuta 1975, mutta Indonesian armeija hyökkäsi maahan silloisen liittolaisensa Yhdysvaltojen aseellisen ja diplomaattisen tuen turvin ja valtasi Itä-Timorin 9 päivää myöhemmin, 7. joulukuuta.[9] Seuraavat 25 vuotta kestäneen indonesialaismiehityksen aikana kuoli eri arvioiden mukaan 100000–250000 itätimorilaista (10–25 prosenttia väestöstä).[11] USA huolehti Indonesian armeijan aseistuksesta ja rahoituksesta yhdessä liittolaistensa kanssa.[12] Kansanmurha on yksi pahimmista toisen maailmansodan jälkeen.[13]
Itsenäistymistaistelu ei kuitenkaan päättynyt tähän. Sitä johti sissiliike Falintil. Lopulta, kansainvälisten painostusten jälkeen, 30. elokuuta 1999 pidetyssä kansanäänestyksessä itätimorilaiset äänestivät ylivoimaisesti itsenäisyyden puolesta. Kansanäänestyksen jälkeen levottomuuksia aiheuttivat jälleen Indonesian armeija ja sen aseistamat puolisotilaalliset joukot. Australialaisten johtamat rauhanturvajoukot vakiinnuttivat oloja.[14]
Kansanäänestyksen jälkeen Itä-Timorin itsenäistymiseen 2002 asti Itä-Timor toimi brasilialaisen Sergio Vieira de Mellon johtaman YK:n väliaikaishallinnon alaisuudessa. Heinäkuussa 2001 Indonesia ja Itä-Timor sopivat öljy- ja kaasutulojen jakamisesta. Ensimmäisissä vaaleissa 2001, joissa valittiin Itä-Timorin perustuslakia säätävä kansankokous, lähes 2/3 paikoista sai entinen vapautusliike Fretilin. Muut paikat jaettiin yhdeksän muun puolueen kesken. Alkuvuodesta 2001 Indonesia ja Itä-Timor allekirjoittivat suhteiden liennyttämiseen tähtääviä sopimuksia. Maan ensimmäiseksi presidentiksi valittiin Xanana Gusmão, ja pääministeriksi nousi Fretilinin pitkäaikainen johtaja Mari Alkatiri.[9]
Itä-Timor itsenäistyi 20. toukokuuta 2002, jolloin presidentti vannoi virkavalansa ja perustuslakia säätänyt kansankokous nimesi itsensä perustuslain tarkoittamaksi parlamentiksi. Syyskuussa 2002 Itä-Timorista tuli YK:n jäsen[15].
Kevään ja kesän 2006 levottomuudet pääkaupunkiseudulla vaativat satojen ihmisen hengen. Sotilaat kapinoivat väitetyn etnisen syrjinnän takia. Pääministeri Mari Alkatiri kutsui 24. toukokuuta ulkomailta apua väkivaltaisuuksien rauhoittamiseksi. Presidentti Gusmão vaati televisiolähetyksessä pääministerin eroa. Fretilin-puolue tuki häntä, mutta yhdeksän ministeriä erosi protestiksi. Alkatiri luovutti ja Horta nimitettiin hänen seuraajakseen.[16][17] Kevään ja kesän väkivaltaisuudet ajoivat toista sataa tuhatta itätimorilaista maan sisäisiksi pakolaisiksi.[18]
Horta voitti presidentinvaalit toukokuussa 2007.[17] Heinäkuussa 2007 pidettiin parlamenttivaalit, joissa maata itsenäistymisestä asti hallinnut Fretilin sai jälleen eniten ääniä (29prosenttia), mutta Xanana Gusmãon kokoama neljän puolueen koalitio pyrki kokoamaan hallituksen.[19]
Helmikuussa 2008 vuoden 2006 kapinallisista koostuva joukko ampui presidentti Hortaa, joka loukkaantui vakavasti. Kapinalliset iskivät myös pääministeri Xanana Gusmãoa vastaan, mutta hän ei loukkaantunut.[20] Kesällä 2009 viimeinen vuoden 2006 konfliktin synnyttämistä maan sisäisistä pakolaisleireistä suljettiin.[21]
Itä-Timor on semipresidentiaalinen tasavalta. Itä-Timorin presidentti valitaan viiden vuoden välein. Hänellä on rajoitettu veto-oikeus lakeja säädettäessä ja oikeus hajottaa parlamentti. Parlamentti (Parlamento Nacional) on yksikamarinen, ja sen edustajat valitaan suoralla vaalilla viiden vuoden välein. Kansanedustajien määrä voi vaihdella 52 ja 65 välillä. Vuonna 2007 valitussa parlamentissa suurimmat puolueet ovat Itsenäisen Itä-Timorin vallankumousrintama Fretilin (21 paikkaa), Timorin jälleenrakennuksen kansalliskongressi CNRT (18 paikkaa) ja sosiaalidemokraattien yhteenliittymä ASDT-PSD, jolla on 11 paikkaa.[1] Maan itsenäistymisen aikaan Indonesia kuvasi Fretiliniä kommunistiseksi, mutta puoluejohto ilmoitti sen olevan sosiaalidemokraattinen.[11] Allianssiksi kutsuttua ASDT-PSD-yhteenliittymää (Associação Social-Democrata Timorense ja Partido Social Democrata) on kuvattu kahden keskustavasemmistolaisen puolueen vaalien alla solmituksi vaaliliitoksi.[22] CNRT:n sijoittaminen oikeisto-vasemmisto-akselille on vaikeaa, sitä on kuvattu sateenvarjopuolueeksi ja se henkilöityy vahvasti perustajaansa Xanana Gusmãohon.[23] Kotisivullaan se mainitsee haluavansa tuoda kansalaisten äänen kuuluviin.[24]
Kevään 2012 vaaleissa presidentiksi valittiin toisella kierroksella armeijan entisen komentajan Taur Matan Ruak vaikka ennakkosuosikkina oli pidetty Francisco Guterresia.[25]
Kevään 2017 vaaleissa presidentiksi valittiin Francisco "Lu Olo" Guterres, joka sai 295 048 ääntä eli 57,10% kaikista annetuista äänistä. [26]
Itä-Timor jakautuu kolmeentoista hallinnolliseen alueeseen. Väkimäärältään suurin on Dilin alue, jossa oli vuonna 2010 noin 234000 asukasta. Oecusse muodostaa eksklaavin Indonesian puolella.[8]
Aileu Ainaro Baucau Bobonaro Cova-Lima Dili Ermera Lautem Liquiçá Manatuto Manufahi Oecusse Viqueque
Vuonna 2013 Itä-Timorin bruttokansantuote henkilöä kohden oli noin 21400 Yhdysvaltain dollaria vuodessa. Se on maailman valtioista sijalla 68. Merenalaisten öljy- ja kaasuvarojen hyödyntäminen on kohentanut maan taloudellista tilannetta huomattavasti. Maassa ei ole niiden jalostukseen liittyvää teollisuutta, vaan kaasu viedään suoraan putkea pitkin Australiaan, joten vauraus ei tuo työpaikkoja. Vuonna 2010 työttömiä oli yli 80% väestöstä. Öljytuloja rahastoidaan tulevaisuuden varalle.[1]
Öljyn lisäksi Itä-Timor vie kahvia, santelipuuta ja marmoria.[1]
Itä-Timorissa on kuusi lentokenttää, joista kahdella on päällystetty kiitotie. Pinnoitettua maantietä on 2600 kilometriä. Dili on ainoa varsinainen satama.[1] Itä-Timoriin ei ole matkustajalaivaliikennettä ulkomailta. Dilin lentoasemalle on kansainvälisiä lentoja vain Balilta, Singaporesta ja Australiasta.[27] Maan sisäisessä liikenteessä on lauttoja Dilistä Ataurolle ja Oecussiin. Minibussit hoitavat julkista liikennettä saarten sisällä.[28]
Arviot Itä-Timorin väestöstä ailahtelevat suuresti. Vuonna 2014 CIA julkisti arvion 1,2 miljoonaa, mutta mainitsi että muut lähteet puhuvat jopa vain 800000:sta.[1] Vuoden 2010 väestönlaskennassa asukkaita oli 1,1 miljoonaa, ja vuosittainen väestönkasvu 2,4 prosentin luokkaa. Tuolloin 70% asukkaista asui maaseudulla, vaikka pääkaupunki Dili oli kasvanut kolmanneksella vuosien 2004 ja 2010 välillä.[29]
Itä-Timorin viralliset kielet ovat portugali ja tetum. Maassa puhutaan lisäksi työkieliksi kutsuttuja indonesiaa ja englantia[11] sekä yhteensä 19 heimokieltä.[30]
Uskonnoltaan 98prosenttia itätimorilaisista on roomalaiskatolisia. Muslimeja on 1prosenttia ja protestantteja 1prosenttia.[1]
YK:n vuosituhattavoitteista kahta pidetään vuoden 2010 arvion mukaan todennäköisenä ja kolmea mahdollisena tavoittaa. Todennäköisiä ovat tavoitteet ulottaa peruskoulutus kaikille ja edistää sukupuolten välistä tasa-arvoa. Mahdollisia tavoitteita ovat lapsikuolleisuuden ja äitien kuolleisuuden vähentäminen ja ympäristön kestävä kehitys. Sen sijaan köyhyyteen, tarttuviin tauteihin ja kansainväliseen yhteistyöhön liittyvistä tavoitteista ei ole tarpeeksi tietoa niiden saavuttamisen arvioimiseksi.[31]
Uskonnonvapaus on taattu perustuslaissa ja sitä kunnioitetaan myös käytännössä. Melkein kaikki itätimorilaiset ovat katolilaisia, mutta siellä on myös pieniä ryhmiä protestantteja, muslimeja, hinduja ja buddhalaisia. Perinteiset kotimaiset uskonnot ovat myöskin tärkeässä asemassa. Islaminusko tuli alueelle indonesialaissiirtolaisten mukana pääasiallisesti 1990-luvulla.
Itä-Timorin alkuperäinen austronesialainen kulttuuri on saanut vaikutteita monelta suunnalta, sekä roomalaiskatolisilta portugalilaisilta että malaijeilta.[32] Lukutaidottomuus on yleistä, sillä vuonna 2010 maan yli 15-vuotiaista lukutaitoisia oli vain 58,3 prosenttia.[33] Maassa on vahva runoperinne. Vallankumousjohtaja Xanana Gusmão on poliittisen uransa ohella kirjoittanut kirjoja.[32]
Kansallisiset muistiorganisaatiot olivat Unescon loppuvuoden 2017 kartoituksen perusteella heikossa kunnossa. Itä-Timorin kansalliskirjaston rakennustyöt oli kuitenkin saatu alulle. Paljolti Timorinmeren öljynporaustuloilla rahoitetun kansalliskirjaston oli määrä valmistua vuonna 2019.[34][35]
Radio on tärkeä viestintäväline, se saavuttaa noin 90 prosenttia asukkaista. Kansallinen yleisradioyhtiö perustettiin 2002. Radion lisäksi se pyörittää televisiota, jota kuitenkin seuraa pienempi osuus väestöstä kuin radiota. Kesäkuussa 2010 maassa oli 2100 internetin käyttäjää.[2]
Maa on osallistunut olympialaisiin 2004 ja 2008. Ensimmäisellä kerralla sillä oli edustajat sekä miesten että naisten maratonilla, jälkimmäisellä kerralla vain naisten maratonilla. Mitaleita ei ole tullut.[36] Itä-Timorin jalkapallomaajoukkue on FIFAn rankingissa lokakuussa 2010 sijalla 201. Maassa on kymmenen jalkapalloseuraa, joissa pelaa yhteensä 500 rekisteröityä pelaajaa.[37]
Luokka:42 Aasia * Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit