Suomalaisen filosofian historia
Suomalaisen filosofian historia esihistorialliselta ajalta nykyfilosofiaan.
Filosofia on Suomen samoin kuin maailmankin ensimmäinen akateeminen oppiaine. Turun Akatemiaa perustettaessa vuonna 1640 sen opettajakuntaan nimitettiin oikeustieteen, lääketieteen ja kolmen teologian professorin lisäksi kuusi filosofisen tiedekunnan professoria. 2000-luvun filosofialla on Suomessa kaikki tieteen ulkoiset tunnusmerkit: vakiintunut asema akateemisena oppiaineena, omat julkaisusarjat, tieteelliset seurat, kongressit ja kansainvälisen yhteistyön järjestöt.
Suomalaisen filosofian suuria nimiä ovat olleet muun muassa 1800-luvulla G. W. F. Hegelin ajattelua edustanut ja saksalaisesta idealismista vaikutteita saanut J. V. Snellman, jota on pidetty Suomen kansallisfilosofina[1], sekä 1900-luvulla Edvard Westermarck, Eino Kaila, Georg Henrik von Wright ja Jaakko Hintikka, jotka ovat liittäneet suomalaisen filosofian ennen kaikkea anglosaksisen eli brittiläisen ja amerikkalaisen filosofian yhteyteen.
Esihistoriallisena aikana suomalaista kaikkeutta ja elämää koskevaa ajattelua esitettiin erilaisina myytteinä ja kansanrunoina. Esihistoriallisen Suomen elämästä ja ajattelusta on säilynyt tietoa ainoastaan myöhemmin muistiin kirjoitettujen kansanrunojen kautta. Esimerkiksi Kalevalasta voidaan löytää kuvauksia ajan taruista ja käsityksistä, kuten erilaisia selvityksiä kaikkeuden rakenteesta sekä sen ensimmäisistä tapahtumista. Henkilökuvauksista voidaan puolestaan päätellä ajan moraali- ja yhteiskuntakäsityksiä.[2]
Kun katolinen kirkko vakiinnutti itsensä Suomessa 1200-luvulla, se liitti maan samalla keskiajan eurooppalaiseen yhtenäiskulttuuriin, jonka yhteinen katolinen uskonto ja latinan kieli saivat aikaan. Samalla Suomi liitettiin katolisen kirkon filosofiseen järjestelmään. Sitä hallitsi skolastiikka, joka yhdisteli antiikin filosofiaa kirkon oppeihin. Skolastiikkaa korosti erityisesti logiikkaa. Metafyysiset opit perustuivat Aristoteleen ja kirkkoisien ajatusten pohjalle.
Keskiajalla sekä kirkollisiin että myös korkeisiin hallinnollisiin virkoihin pyrkivältä vaadittiin jonkinlaisia opintoja myös filosofian alalla. Filosofian opinnot olivat edellytyksenä varsinkin etenemiselle teologian opintoihin. Yhtenäiskulttuuri mahdollisti sen, että suomalaiset saattoivat lähteä opiskelemaan eurooppalaisiin yliopistoihin. Opiskelu oli kuitenkin hyvin kallista, ja niin Suomesta ulkomaille lähteneet opiskelijat kuuluivat yläluokkaan. Heistä tuli piispoja ja pappeja Suomen katolisen kirkon palvelukseen. Suosituimpia kohteita olivat Pariisi, Rostock ja Leipzig.
Tiedetään, että keskiajalla ainakin 150 suomalaista suoritti tutkintoja ja luennoi yliopistoissa eri puolilla Eurooppaa. Heiltä ei ole kuitenkaan säilynyt heidän kirjoittamikseen tunnistettuja kirjoituksia. Opiskelijoita on saattanut olla huomattavasti enemmän, sillä yliopistojen kirjoihin on usein kirjattu vain tutkinnon suorittaneet opiskelijat. Johannes Flicke tiedetään ensimmäiseksi teologisen tutkinnon Pariisissa suorittaneeksi suomalaiseksi. Tunnetuin Euroopassa opiskelleista on Olavi Maununpoika (-1460).[3]
Keskiajan Suomessa korkeampi koulutus oli puolestaan keskittynyt Turun katedraalikouluun. Siellä harjoitettiin skolastisen filosofian opetusta koko sen toiminnan ajan. Opetukseen kuului muun muassa aristotelisen ja ramistisen logiikan perusteita. Vuonna 1630 katedraalikoulun perintö siirtyi Turun kymnaasille.
Katso myös: keskiajan yliopisto
Reformaation jälkeen suomalaiset hankkivat koulutusta ennen kaikkea Saksasta, jossa Wittenbergin yliopistosta tuli protestanttisen teologian keskus.
Aikakauden merkittäviä suomalaisia teologeja olivat:[2]
Mikael Agricola (1510–1557) Ericus Erici (1550-luku–1625) Henricus Martini Fattbur (tai Fatebur) Sigfridus Aronus Forsius (1550-l.–1624) Johannes Canuti Forthelius Marcus Henrici Helsingius (1555–1609) Nicolaus Magni Johannes Clementis Mentzius Johannes Svenonis Raumannus Pietari Särkilahti
Turun akatemia perustettiin vuonna 1640. Akatemian filosofisessa tiedekunnassa oli alussa neljä professuuria: 1) etiikka, valtio-oppi ja historia; 2) logiikka ja runous; 3) matematiikka; sekä 4) retoriikka. Kaksi ensin mainittua käsittivät filosofian tutkimuksen ja opetuksen, ja niiden voidaan katsoa vastaavan nykyisiä käytännöllisen ja teoreettisen filosofian aloja.[2]
Turun akatemiassa harjoitettu filosofia oli pitkään hyvin konservatiivista niin sanottua uusskolastista filosofiaa. Aikakauden vaikuttajia olivat muun muassa:[2]
Nicolaus Laurentii Nycopensis (–1664) Andreas Thuronius (1632–1665) Mikael Wexionius (1609–1680) Johan Wassenius (1620/22–1691) Georg Alanus (1609–1664) Abraham Thauvonius (1622–1679) Martin Stodius (1590–1675) Enevald Svenonius (1617–1688) Johan Gezelius vanhempi Jakob Flachsenius (1633–1694) Simon Tålpo (1652–1711) Johannes Rungius (1666–1704) Gabriel Juslenius (1666–1724) Axel Kempe (1623–1682) Samuel Gyldenstolpe (1650–1692) Anders Wanochius (1651–1700) Petrus Laurbecchius (1628–1705) Martin Miltopaeus (1631–1679) Daniel Achrelius Johan Gezelius nuorempi Lars Tammelin
1700- ja 1800-luvuilla Turun Akatemiassa vaikuttivat muun muassa:[2]
Daniel Juslenius (1676–1752) Johan Bernhard Munster (1694–1714) Johan Hartman (1682–1737) Johan Wallenius (1698–1746) Johan Welin (1705–1744) Gabriel Heinricus Karl Mesterton (1715–1773) Jakob Haartman (1717–1788) Wilhelm Robert Nääf (1720–1783) Olof Schalberg (1733–1804) Nils Hasselbom (1690-1764) Henrik Hassel (1700–1776) Karl Fredrik Mennander (1712–1786) Henrik Gabriel Porthan (1739–1804) Jakob Tengström (1755–1832) Johan Arelin Henrik Alanus Johan Jakob Lagerström Samuel Castrén Algot Scarin (1684–1771) Johan Bilmark (1728–1801) Erik Johan Frosterus Nils Magnus Tolpo Gustaf Gadolin Johan Bonsdorff Gabriel Palander (1774–1821) Anders Johan Lagus (1775–1831) Fredrik Bergbom (1785–1830) Gabriel Israel Hartman (1776–1809)
Akatemian ulkopuolella vaikuttivat muun muassa:[2]
Adolf Ivar Arwidsson (1751–1858) Anders Chydenius (1729–1783) Petter Forsskål (1732–1763) Franz Mikael Franzén (1772–1847)
Turun palon jälkeen Turun akatemia siirtyi Helsinkiin. 1800-luvun suomalaista filosofiaa hallitsi hegeliläisyys. Filosofian professorina toimi J. V. Snellmanin jälkeen Thiodolf Rein, joka perusti Suomen filosofisen yhdistyksen vuonna 1873. Hänen seuraajakseen siirtyi vuonna 1905 uuskantilainen Arvi Grotenfelt. Vuonna 1906 oppituoli jaettiin (uudelleen) teoreettiseen ja käytännölliseen filosofiaan.
Vuosisadan vaihteen merkittävin filosofi oli moraalin tutkija ja sosiaaliantropologi Edvard Westermarck, josta tuli käytännöllisen filosofian professori 1906 ja joka oli myös professorina London School of Economicsissa vuosina 1907–1930.
Hegeliläisiä filosofeja olivat muun muassa:[2]
Germund Fredrik Aminoff (1796–1876) Johan Henrik Avellan (1773–1832) Axel Adolf Laurell (1801–1852) Karl Sederholm (1789–1867) Johan Vilhelm Snellman (1806–1881) Johann Mathias Sundvall (1793–1843) Johan Jakob Tengström (1787–1858)
Wilhelm Bolin (1835–1924) Israel Hwasser (1790–1860) Arvi Grotenfelt (1863–1941) Carl Robert Sederholm (1818–1903) Edvard Westermarck (1862–1939) Yrjö Hirn (1870–1952)
Edvard Westermarck on vaikuttanut suomalaiseen filosofiaan ennen kaikkea moraalin syntyä ja kehitystä koskevilla tutkimuksillaan.[4] 1800- ja 1900-lukujen vaihteen ja 1900-luvun alun suomalaisessa filosofiassa vaikuttivat erityisesti kolme Westermarckin oppilasta:[2]
Rafael Karsten (1879–1956) Rolf Lagerborg (1874–1959) Gunnar Landtman (1878–1940)
Itsenäisyyden ajan ensimmäiset merkittävät ammattifilosofit olivat:[2]
Erik Ahlman (1892–1952) Eino Kaila (1890–1958) J. E. Salomaa (1891–1960)
Näistä suurin vaikutus on ollut Eino Kailalla, joka oli yhteyksissä Wienin piiriin ja toi Suomeen logiikan ja tieteenfilosofian harrastuksen ja saattoi suomalaisen filosofian näin nousevan loogisen empirismin yhteyteen.[4] Kaila oli Suomen kaikkien aikojen merkittävimpiä kulttuurivaikuttajia. Hän toimi filosofian professorina Turun yliopistossa 1921–1930, teoreettisen filosofian professorina Helsingin yliopistossa 1930–1948 ja Suomen Akatemian jäsenenä vuodesta 1948 kuolemaansa saakka (1958). Kailan vaikutus suomalaisen hengenelämän kehitykseen oli ratkaiseva. Vahvemmin kuin kukaan muu yksityinen henkilö Kaila kytki suomalaisen filosofian eurooppalaiseen perinteeseen luomalla yhteydet Wienin piiriin. Siten hän ”toi Suomeen” nykyaikaisen logiikan ja empiristien korostaman tieteellisen todellisuuskäsityksen.[5]
Kailan voidaan katsoa perustaneen suomalaisen analyyttisen filosofian perinteen. Jo varhainen analyyttinen filosofia edustajinaan Bertrand Russell ja G. E. Moore suhtautui hyvin arvostelevasti saksalaisperäiseen, hegeliläisesti suuntautuneen idealismin perinteeseen, jolla oli myös suomalaiset edustajansa. J. E. Salomaan filosofian historiaa käsittelevissä teoksissa näkyy saksalaisen idealismin vaikutus, ja myös Erik Ahlmanin töissä on idealistinen painotus. Ahlmanin oppilas Sven Krohn piti yllä idealistisen filosofian perinnettä. Samansuuntaista idealistisesti virittynyttä ajattelua antroposofiaan ulotettuna on edustanut Reijo Wilenius. Wileniuksen oppilaat, kuten lukuisia kansantajuisia teoksia julkaissut Kari E. Turunen, ovat olleet syrjässä suomalaisesta filosofiyhteisöstä.[6]
Kailan oppilaisiin ja vaikutuspiiriin kuuluivat:[2]
Oiva Ketonen (1913–2000) Erik Stenius (1911–1990) Georg Henrik von Wright (1913–2003)
Eino Krohn (1902–1987) Sven Krohn (1903–1999) Yrjö Reenpää (1894–1976) Martti Siirala (1922–)
Muita filosofisia toimijoita olivat muun muassa:[2]
Urpo Harva (1910–1994) F. J. Kantola (–1940) Yrjö Kallinen (1886–1976) Raili Kauppi (1920–1995) Hannu Taanila (1939–) Jussi Tenkku (1917–) Reijo Wilenius (1930–)
Suomalainen filosofia on ollut maailmalla arvostettua, ja useat suomalaiset filosofit ovat toimineet luottamustehtävissä filosofian alan kansainvälisissä järjestöissä.[7]
1900-luvun jälkimmäisen puoliskon suomalaista filosofiaa on hallinnut loogis-analyyttinen filosofia. Tutkimus on keskittynyt ennen kaikkea logiikkaan, induktiivisen tiedon teoriaan sekä tieteellisen selittämisen ja teorianmuodostuksen ongelmiin.[7] Suomalaiset filosofit ovat olleet hyvin perillä analyyttisen filosofian tieteenfilosofisesta ja tieto-opillisesta keskustelusta, jossa usein sovelletaan logiikan välineitä filosofisten ongelmien täsmentämisessä ja ratkaisemisessa.
Jaakko Hintikalla on ollut erittäin keskeinen rooli suomalaiseen nykyfilosofiaan toisaalta oppilaidensa ja toisaalta avaamiensa tutkimusaiheiden kautta. Hintikka aloitti von Wrightin oppilaana, ja vakiinnutti Suomen johtavaksi filosofiseksi suuntaukseksi juuri logiikkaan keskittyneen analyyttisen koulukunnan. Hintikka itse on tutkinut etenkin mahdollisten maailmojen semantiikkaa, kysymisen logiikkaa ja peliteoriaa. Hän toimii nykyään professorina Bostonin yliopistossa.[2]
Suomalainen mannermainen filosofia on jatkanut ennen kaikkea J. E. Salomaan, Erik Ahlmanin ja Sven ja Eino Krohnin fenomenologisia perinteitä. Muun muassa Esa Saarinen on harrastanut eksistentialismia.
1980-luvulta alkaen on alettu puhua ”postanalyyttisestä” ajattelusta. Tähän liittyy myös pragmatismin nousu Suomessa. Vuonna 1994 ilmestymisensä aloittanut filosofinen aikakauslehti Niin & näin on julkaissut varsinkin mannermaista filosofiaa edustavia artikkeleita. Toinen kotimainen filosofinen aikakausjulkaisu, Königsberg, perustettiin Tampereella 1996.
Erityisesti 1990-luvulla muutamat suomalaiset filosofit ryhtyivät aktiivisiksi julkisuuden henkilöiksi. Filosofia tuli takaisin lukioiden pakolliseksi oppiaineeksi. Avointen yliopistojen filosofian kurssit olivat 1990-luvun loppupuolella suositumpia kuin koskaan.[8]
Varsin monet yliopistojen filosofian alan professorit ovat Jaakko Hintikan entisiä oppilaita:[2]
Ilkka Niiniluoto (1946–), filosofian professori, Helsingin yliopisto (virkavapaa)[9] Veikko Rantala (1933–), filosofian professori emeritus, Tampereen yliopisto Juhani Pietarinen (1938–), käytännöllisen filosofian professori emeritus, Turun yliopisto Raimo Tuomela (1940–), käytännöllisen filosofian professori emeritus, Helsingin yliopisto Leila Haaparanta (1954–), filosofian professori, Tampereen yliopisto[10] Gabriel Sandu (1954–), teoreettisen filosofian professori, Helsingin yliopisto[9] Matti Sintonen (1951–), teoreettisen filosofian professori (mvs.), Helsingin yliopisto[9] (Tampereen yliopisto[10])
Timo Airaksinen (1947–), käytännöllisen filosofian professori, Helsingin yliopisto Jan von Plato (1951–), filosofian (ruots.) professori, Helsingin yliopisto[9] Heta Gylling (1955-), käytännöllisen filosofian professori, Helsingin yliopisto Lars Hertzberg (1943–), filosofian professori, Åbo Akademi Olli Koistinen (1956)–, teoreettisen filosofian professori, Turun yliopisto[11] Eerik Lagerspetz (1956), käytännöllisen filosofian professori, Turun yliopisto[11] Sami Pihlström, (1969–), käytännöllisen filosofian professori, Jyväskylän yliopisto Uskali Mäki, akatemiaprofessori, Helsingin yliopisto Seppo Sajama (1952–), filosofian professori, Joensuun yliopisto Kari E. Turunen (1948–), filosofian apulaisprofessori (määräaikainen), Kuopion yliopisto Petri Ylikoski, filosofian määräaikainen professori, Tampereen yliopisto[10] Mikko Yrjönsuuri, teoreettisen filosofian professori, Jyväskylän yliopisto
Juha Räikkä (1965–), käytännöllisen filosofian professori, Turun yliopisto
Lilli Alanen (1941–) Risto Hilpinen (1943–), Miamin yliopisto[12]; aiempi teoreettisen filosofian professori, Turun yliopisto Martin Kusch (1959–)
Sara Heinämaa Juha Himanka Heikki Ikäheimo Leena Kakkori Heikki Kannisto Toni Kannisto Antti Kauppinen S. Albert Kivinen (1933–) Petter Korkman Jussi Kotkavirta Markus Lammenranta Susanna Lindberg Olli Loukola Lauri Mehtonen Olli-Pekka Moisio Pentti Määttänen Ilkka Patoluoto Sami Pihlström Tapio Puolimatka Panu Raatikainen Pauliina Remes Martina Reuter Juha Sihvola Hannu Sivenius Mikko Yrjönsuuri Juha Varto Thomas Wallgren
Aulis Aarnio (1937–) (oikeustiede, oikeusfilosofia) Arto Haapala (1959–) (estetiikka) Lars D. Eriksson (oikeustiede, oikeusfilosofia) Jukka Gronow (yhteiskuntatiede) Jyrki Hilpelä (kasvatustiede) Juha Hämäläinen (sosiaalipedagogiikka) Juhani Ihanus (1954–) (psykologia) Esa Itkonen (1944–) (yleinen kielitiede) Timo Kaitaro Kari Kantasalmi (aikuiskasvatus) Jukka Kemppinen (oikeustiede, oikeusfilosofia) Simo Knuuttila (1946–) (teologia) Markku Koivusalo (yhteiskuntatiede , poliittinen filosofia) Tarmo Kunnas (1942–) (kirjallisuus) Anto Leikola (1937–) (oppihistoria, biologia) Kaarlo Makkonen (1923–) (oikeustiede, oikeusfilosofia) Pentti Malaska (1934–) (tilastotiede) Juha Manninen (1945–) (yleinen aate- ja oppihistoria) Panu Minkkinen (oikeustiede),oikeusfilosofia) Jukka Laari (sosiologia) Arto Noro (yhteiskuntatiede) Hannu Nurmi (1944–) (yhteiskuntatiede) Mika Ojakangas (yhteiskuntatiede ,poliittinen filosofia) Kari Palonen (yhteiskuntatiede) Tuija Pulkkinen (yhteiskuntatiede ,poliittinen filosofia) Keijo Rahkonen (yhteiskuntatiede) Pauli Siljander (kasvatustiede) Simo Skinnari (kasvatustiede) Juha Suoranta (kasvatustiede) Pertti Töttö (sosiologia) Ilkka Tuomi (tietojenkäsittelytiede) Reijo Työrinoja (1948–) (teologia) Simo Vehmas (erityispedagogiikka) Jussi Vähämäki (yhteiskuntatiede) Veli-Matti Värri (kasvatustiede) Kari Väyrynen (kasvatustiede)
Torsti Lehtinen Heidi Liehu Pentti Linkola Tuomas Nevanlinna Aapo Riihimäki
Acta Philosophica Fennica – Suomen filosofisen yhdistyksen julkaisusarja Ajatus – Suomen filosofisen yhdistyksen vuosikirja Niin & näin – Filosofinen aikakauslehti Paatos – Filosofinen kulttuurilehti
Follesdal, Dagfinn: Scandinavia, philosophy in. Teoksessa . Lehtinen, Anja Inkeri: Suomen keskiajan filosofian lähteistä. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Knuuttila, Simo & Manninen, Juha & Niiniluoto, Ilkka (toim.)| title = Aate ja maailmankuva. Suomen filosofista perintöä keskiajalta vuosisadallemme| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1979| isbn = 951-0-08827-7}} Niiniluoto, Ilkka: Filosofia Suomessa. Teoksessa Citation error, replace with{{cite book| author = Nordin, Svante| title = Filosofian historia. Länsimaisen järjen seikkailut Thaleesta postmodernismiin| location = Oulu| publisher = Pohjoinen| year = 1999| version = (Filosofins historia. Det västerländska förnuftets äventyr från Thales till postmodernismen, 1995.) Suomentanut Jukka Heiskanen| isbn = 951-749-292-8}} Citation error, replace with{{cite book| author = Pihlström, Sami| title = Filosofin käytännöt. Pragmatismin perinteen vaikutus suomalaisessa filosofiassa 1900-luvulla| location = Helsinki| publisher = Unipress| year = 2001| isbn = 951-579-129-4}} von Wright, Georg Henrik: Katsaus filosofian tilaan Suomessa. Citation error, replace with{{cite book| author = Niiniluoto, Ilkka & Saarinen, Esa| title = Vuosisatamme filosofia| location = Porvoo Helsinki Juva| publisher = WSOY| year = 1986| isbn = 51-0-12166-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pietarinen, Juhani| title = Suomalaisen filosofian vaiheita| location = Turku| publisher = Areopagus| year = 2015| isbn = 978-952-99791-8-9}}
. Filosofia.fi. . Niin & näin – filosofinen aikakauslehti.
Luokka:Filosofian historia Luokka:Suomen tieteen historia