Ответ:
Поступове поширення німецьких поселень на Схід спостерігається ще у VIII ст. та значно активізується у XII ст., коли в результаті тривалої й жорстокої боротьби німецькі феодали захопили території слов’янських племен — ободритів і лютичів.
На захоплених слов’янських землях було утворено маркграфство Бранденбург, герцогства Мекленбург і Померанію. У зоні колонізації виникли й розбудувалися міста Любек, Берлін, Штральзунд та ін. У XIII ст. німецькі поселення існували вже в Польщі, Чехії та Угорщині. У той же час німецька колонізація охопила й землі Східної Прибалтики, де проживали поганські племена лівів, летів, естів, пруссів. Спочатку сюди прийшли бременські та любецькі купці, потім — місіонери, а згодом — воїни. Першими німецькому наступу протистояли ліви, але зазнали поразки. У 1201 р. на місці давнього торгового поселення лівів завойовники заснували фортецю Ригу. Незабаром вона стала центром новоутвореної німецької області — Лівонії.
Німецькі феодали завоювали прибалтійські території за допомогою рицарсько-чернечого ордену «Брати рицарства Христового з Лівонії» («Божі рицарі»). Рицарі ордену були німецького походження, зодягалися в білі плащі із зображенням хреста і меча червоного кольору. Утвердившись у Лівонії, вони розпочали підготовку до завоювання Великого князівства Литовського, проте в 1236 р. були розгромлені литовцями.
У XIII ст. рицарі Тевтонського (Німецького) ордену захопили землі пруссів і створили на них невелику, але сильну й добре організовану державу.
Тевтонські рицарі намагалися проникнути й на руські землі. Але руські князі відважно захищали свої землі. Так, у 1238 р. галицько-волинський князь Данило Романович разом із братом Васильком розбили німецьких рицарів у битві під Дорогичином. А в 1242 р. військо новгородського князя Олександра Невського вщент розгромило їх у битві на льоду