I allmänhet finns det tre huvudsakliga elektrod- eller sensorproblem när man utför en ej vattenhaltig titrering. Det första är problemet med att ha en vattenhaltig elektrolyt med ett ej vattenhaltigt lösningsmedel. Man kan enkelt lösa detta genom att ersätta elektrolyten i elektroden. Det andra problemet är relaterat med det faktum att provet inte är konduktivt, vilket resulterar i en dålig elektrisk krets mellan mätnings- och referenshalvceller eller delar av elektroden om de kombineras. Detta resulterar i en signal med störningar, särskilt när man använder en sensor med ett standardmässigt keramiskt diafragma i referensen. En delvis lösning av detta problem är att använda en sensor med ett hylsmembran, som sensorn DGi113. Denna sensor har LiCl i etanol som standardmässig elektrolyt och, istället för ett keramiskt membran, en polymerhylsa som resulterar i större kontaktyta mellan arbets- och referensdelar och därför mindre störning. Det tredje problemet är inte ett problem med själva elektroden, utan hanteringen av sensorn. För att en glassensor (pH) ska fungera korrekt måste glasmembranet (elektrodlampan) vara hydratiserat. Detta åstadkommer man genom konditionering av elektroden i avjoniserat vatten. Under den icke-vattenbaserade titreringen avhydratiseras detta membran gradvis vilket minskar responsen hos elektroden. För att förhindra detta eller rätta till detta problem ska elektroden omkonditioneras regelbundet genom nedsänkning i vatten.