Syftet med ändringen av lagen är att stödja och främja självbestämmanderätten och förutsättningarna att klara sig själv för klienter i specialvård samt minska användningen av begränsningsåtgärder (42 och 42 e §). Enligt lagen ska man, när specialomsorger ges, sörja för att i verksamhetsenheten främjas ibruktagande av handlingssätt som är alternativa till begränsningsåtgärderna och rehabiliterande (42 a § 5 mom. 3 punkten). Personalen vid en verksamhetsenhet för specialomsorger ska introduceras i arbetsmetoder och sätt genom vilka man i fråga om klienterna stöder och främjar förutsättningarna att klara sig på egen hand och deras självbestämmanderätt (42 a § 5 mom. 1 punkten). Det är arbetsgivarens skyldighet att utbilda personalen i att förebygga situationer som kräver användning av begränsningsåtgärder. I en utmanande situation ska man alltid först och främst fundera över hur situationen kan lösas utan att begränsningsåtgärder används.
Om man i ett undantagsfall blir tvungen att ta till en begränsningsåtgärd, ska man alltid använda en så lindrig begränsningsåtgärd som möjligt.
Upphöjda sängkanter är en sådan begränsande anordning som avses i 42 k § 1 mom. 1 punkten i specialomsorgslagen, oberoende av om personen i fråga kan röra sig eller inte. Om klienten kan förstå sakens betydelse, kan hen ge sitt godtagbara samtycke till att ett klädesplagg eller en anordning som avses i 42 k § får användas. När någon med förmåga till självbestämmande ger sitt samtycke till att sängkanterna får höjas, är det inte fråga om en begränsningsåtgärd. På en klient som har förmåga att bestämma själv får med stöd av specialomsorgslagen inga begränsningsåtgärder användas.
Om en klient inte klarar av att fatta avgöranden om sin vård och omsorg eller förstå konsekvenserna av sitt handlande (se 42 d § 1 mom. 1 punkten), kan hen inte på ett juridiskt giltigt sätt ge sitt samtycke till att begränsande anordningar eller klädesplagg (till exempel höjda sängkanter eller säkerhetsbältet i en rullstol) enligt 42 k § får användas. För en sådan klient ska alltid träffas ett avgörande eller fattas ett skriftligt beslut enligt 42 k § 3 mom., oberoende av om klienten kan röra sig eller inte.
Bestämmelserna om begränsande anordningar och klädesplagg som används i de dagliga rutinerna kommer att justeras vid den fortsatta beredningen av självbestämmanderättslagstiftningen.