De första rodenticiderna med antikoagulanter lanserades efter andra världskriget. När gnagarna blev resistenta, dvs. motståndskraftiga mot den första generationens antikoagulanter (varfarin, kumatetralyl) utvecklade man på 1970-talet nya mer bestående och giftigare antikoagulanter, dvs. andra generationens antikoagulanter.
Antikoagulantresistensen baseras på en muterad gen som förekommer naturligt i gnagarpopulationer. När gnagarna inte utsätts för rodenticider sprider sig inte mutationen i populationen. När rodenticider används blir mutationen en selektiv fördel och antalet gnagare som bär på den blir allt fler i populationen.
Antikoagulantresistens är vanligt i många europeiska länder där resistensen har studerats (Danmark, Tyskland, Holland, Frankrike, England). I dessa länder finns det områden där bara de mest effektiva antikoagulanterna verkar på gnagare. Å andra sidan kan det finnas områden där resistens inte är något problem och i sådana områden är alla antikoagulanter effektiva.
I Finland har man tills vidare inte kartlagt resistensen, men Luke har en studie på gång där man undersöker husmöss, skogsmöss och råttors resistens mot antikoagulanter. Studien blir klar i slutet av 2019.
Resistens utvecklas lättast mot första generationens antikoagulanter (kumatetralyl), varför de inte får användas fortlöpande för bekämpning av gnagare. Näst lättast utvecklas resistens mot bromadiolon och difenakum. Gnagare som är resistenta mot difenakum är det också mot första generationens antikoagulanter och troligen också mot bromadiolon. Resistens mot de allra giftigaste och mest bestående antikoagulanterna har hittills inte upptäckts, men i teorin är det möjligt att det utvecklas.
För att förhindra utveckling och spridning av resistens är det viktigt att inte använda antikoagulanter fortlöpande. Fortlöpande användning är endast tillåten i undantagsfall. Förutom fortlöpande användning främjar även ineffektiv användning utvecklingen av resistens. Användningen är ineffektiv när för lite gift lagts ut sett till antalet gnagare eller om giftet läggs ut för sällan. Om det finns tillgång till mycket annan mat kan gnagarna också äta för lite gift. Om man inte lyckas utplåna hela den lokala gnagarpopulationen under förgiftningen ökar risken för utveckling av resistens.