Till skillnad från många andra historiska perioder kännetecknas romantiken inte av nya uppfinningar eller stora krig, som industrialiseringen och upplysningen.
Romantiken är – lämpligt nog – en mjukare och mer abstrakt era. Perioden, som börjar omkring 1770 och slutar i mitten av 1800-talet, definieras främst av ett nytt sätt att tänka. Om människan, naturen, sanningen och i synnerhet om konsten.
Den har sitt ursprung i Tyskland, där poeter, författare och filosofer utmanade det kalla förnuft som hade upphöjts till det enda sanna värdet under upplysningstiden.
Där försökte författare, politiker och tänkare använda den nyktra vetenskapliga synen på verkligheten för att frigöra individen, införa medborgerliga och mänskliga rättigheter och avveckla de gamla institutionerna, som inte längre var meningsfulla enligt en rationell analys av samhället.
Detta gick ut över framför allt kyrkan och kungarna i Europa och utlöste den franska revolutionen och det amerikanska frihetskriget.
Liksom upplysningstänkarna har romantikerna individen, människan, som utgångspunkt. Men de tror inte att förnuftet är det bästa sättet att förstå och strukturera världen. De förlitar sig mer på känslorna.
Under romantikens knappa århundrade produceras det inom bildkonsten, litteraturen och musiken en uppsjö av konstnärliga verk som skildrar och väcker starka känslor.