Syftet med ändringen av lagen är att stödja och främja självbestämmanderätten och förutsättningarna att klara sig själv för klienter i specialvård samt minska användningen av begränsningsåtgärder (42 och 42 e §). Enligt lagen ska man, när specialomsorger ges, sörja för att i verksamhetsenheten främjas ibruktagande av handlingssätt som är alternativa till begränsningsåtgärderna och rehabiliterande (42 a § 5 mom. 3 punkten). Personalen vid en verksamhetsenhet för specialomsorger ska introduceras i arbetsmetoder och sätt genom vilka man i fråga om klienterna stöder och främjar förutsättningarna att klara sig på egen hand och deras självbestämmanderätt (42 a § 5 mom. 1 punkten). Det är arbetsgivarens skyldighet att utbilda personalen i att förebygga situationer som kräver användning av begränsningsåtgärder. I en utmanande situation måste man alltid först och främst fundera över hur situationen kan lösas utan att begränsningsåtgärder används.
Om man i ett undantagsfall blir tvungen att ta till en begränsningsåtgärd, måste man alltid använda en så lindrig begränsningsåtgärd som möjligt.
I 42 j § i specialomsorgslagen föreskrivs om tillhandahållande av nödvändig hälso- och sjukvård trots motstånd. Om en klient inte vill ta sina livsviktiga mediciner, får den behandlade läkaren eller enligt läkarens anvisningar en yrkesutbildad person inom hälso- och sjukvården, vilken ingår i verksamhetsenhetens personal, ge klienten den hälso- och sjukvård som medicinskt är nödvändig - till exempel mediciner - trots motstånd, om klientens hälsa kan vara allvarligt hotad vid utebliven vård.
Om blodprovstagning uppfyller de allmänna förutsättningar om vilka föreskrivs i 42 d § i specialomsorgslagen och de särskilda förutsättningar om vilka föreskrivs i 42 j §, med andra ord om man inte tar blodprov riskerar det att allvarligt äventyra klientens hälsa, och klienten motsätter sig blodprovstagning, kan klienten kortvarigt hållas fast.  Avgörandet om kortvarigt fasthållande fattas av en tjänsteläkare. I brådskande fall kan avgörandet enligt 42 j § 4 mom. fattas av den behandlande läkaren eller en yrkesutbildad person inom hälso- och sjukvården i verksamhetsenhetens personal, och denna person ska utan dröjsmål meddela den behandlande läkaren om saken.
Om klienten inte motsätter sig att blodprov tas, är det att en spastisk hand hålls rak inte en begränsningsåtgärd.
Om klienten inte motsätter sig att hälso- eller sjukvård ges, kan också en yrkesutbildad person inom socialvården ge de mediciner som behövs.