I den nya handräckningslagen definieras den beväpning som Försvarsmakten använder i handräckningsuppgifter. Närmare bestämmelser om beväpningen utfärdas genom förordning av statsrådet. Den beväpning som används vid handräckning ska alltid vara lämplig för polisuppdraget i fråga. I handräckningslagen indelas beväpningen i tre olika kategorier: 1) militärpersoners personliga beväpning 2) beväpning som är något slagkraftigare än personlig beväpning och 3) militär beväpning.
Utgångspunkten är att det vid handräckning endast kan användas en militärpersons personliga beväpning, med vilket avses skjutvapen som är avsedda att bäras av en enskild militärperson och som inte väsentligt avviker från polisens maktmedelsredskap och vars verkan kan begränsas till ett noggrant specificerat objekt utan att orsaka utomstående uppenbar fara. I praktiken motsvarar beväpningen den beväpning som polisen använder och inbegriper till exempel pistoler och stormgevär. I praktiken är väpnad handräckning mycket sällsynt.
I särskilt föreskrivna exceptionella situationer med krävande handräckning är det möjligt att använda beväpning som är slagkraftigare än personlig beväpning. Även sådan beväpning ska alltid lämpa sig för utförandet av polisuppdraget i fråga och vapnets verkan ska kunna begränsas till ett noggrant specificerat objekt utan att orsaka utomstående uppenbar fara. Sådana vapen är till exempel tungt prickskyttegevär och lätt pansarskott.