Syftet med ändringen av lagen är att stödja och främja självbestämmanderätten och förutsättningarna att klara sig själv för klienter i specialvård samt minska användningen av begränsningsåtgärder (42 och 42 e §). Enligt lagen ska man, när specialomsorger ges, sörja för att i verksamhetsenheten främjas ibruktagande av handlingssätt som är alternativa till begränsningsåtgärderna och rehabiliterande (42 a § 5 mom. 3 punkten). Personalen vid en verksamhetsenhet för specialomsorger ska introduceras i arbetsmetoder och sätt genom vilka man i fråga om klienterna stöder och främjar förutsättningarna att klara sig på egen hand och deras självbestämmanderätt (42 a § 5 mom. 1 punkten). Det är arbetsgivarens skyldighet att utbilda personalen i att förebygga situationer som kräver användning av begränsningsåtgärder. I en utmanande situation ska man alltid först och främst fundera över hur situationen kan lösas utan att begränsningsåtgärder används.
Om man i ett undantagsfall blir tvungen att ta till en begränsningsåtgärd, ska man alltid använda en så lindrig begränsningsåtgärd som möjligt.
Användning av bälte utomhus hör å ena sidan till bestämmelserna om fasthållande (42 f §) och å andra sidan till bestämmelserna om användning av begränsande anordningar och klädesplagg i de dagliga rutinerna (42 k §).
I motiveringarna till 42 k § i specialomsorgslagen sägs att ”syftet med 42 k § som gäller begränsningsanordningar som används i de dagliga rutinerna inom specialomsorgerna är att göra det möjligt för personen att vila, äta, vara ute, tvätta sig och idka motsvarande funktioner på ett säkert sätt som respekterar människovärdet under natt- och dagtid.” Ett bälte som används utomhus är en i 42 k § 1 mom. 3 punkten avsedd ”anordning eller klädesplagg som förhindrar personen att skada sig eller förbättrar säkerheten, men som inte begränsar personens möjligheter att röra extremiteterna eller kroppen eller inte mer än i ringa utsträckning hindrar honom eller henne att vara aktiv.” Följaktligen ska om användningen av ett bälte utomhus fattas ett avgörande enligt 42 k § 3 mom. eller, om det används regelbundet och långvarigt, ett skriftligt beslut.
Om en person hålls på plats med bältet i en situation där hen annars till exempel skulle springa ut på en livligt trafikerad väg, är det frågan om fasthållande som avses i 42 f § i lagen. Om fasthållandet behöver inte fattas ett skriftligt beslut, men också om det ska göras en anteckning i personens klienthandlingar på det sätt som föreskrivs i 42 o § 2 mom.