Apariţia unui nou-născut în familie necesită un efort de adaptare la noile atribuţii şi sarcini din partea fiecarui membru, dar şi integrarea copilaşului în structura familială (acceptarea unui nou membru cu trăsături individuale, unice). Asta înseamnă că mama, tatăl şi buncii trebuie să înveţe ce se aşteaptă de la ei ca urmare a noului statut dobândit (spre exemplu, mama care până atunci a fost doar fiică şi soţie, învaţă atribuţiile rolului de mamă, soţul devenit acum tată, le învaţă pe cele ce se impun din acest nou rol).
În literatura de specialitate, există diferite descrieri ale tipurilor de plâns ale bebeluşilor în funcţie de nevoie (foame, durere, mânie etc), tonalitate, intesitate şi durată. Tânăra mămică va învăţa să identifice singură de ce plânge copilul ei odată ce se obişnuiesc şi se cunosc unul pe altul. Aceasta se întâmplă prin raţionamentul „încercare şi eroare”: mama învaţă că atunci când bebeluşul plânge, dacă face un anumit lucru el se potoleşte, însă nu trebuie să ne mire dacă ceea ce a mers anterior acum nu mai funcţionează.