Pe măsură ce o construcție de oțel își pierde treptat rezistența în timpul încălzirii, la o anumită temperatură rezistența rămasă a unui element de oțel va fi insuficientă pentru a susține sarcinile mecanice, iar elementul se va prăbuși. Acest lucru depinde de gradul de utilizare: raportul dintre sarcinile mecanice în condiții de incendiu care acționează asupra unui element și rezistența acestuia la temperatura camerei. Cu cât gradul de utilizare al unui element este mai mare, cu atât temperatura la care acesta s-ar prăbuși este mai mică.
Pentru a evita prăbușirea unui element de oțel, temperatura oțelului trebuie să rămână mai mică decât temperatura teoretică la care s-ar produce prăbușirea. Temperatura maximă admisibilă care este suficient de scăzută pentru a evita prăbușirea se numește temperatura critică a oțelului. Cu cât temperatura critică a oțelului este mai scăzută, cu atât este necesară mai multă protecție împotriva focului.
Temperatura critică a oțelului pentru fiecare element poate fi calculată de un inginer structural sau pot fi utilizate valori sigure (de obicei 450-620°C) pe baza reglementărilor locale.
Pentru mai multe informații, vă rugăm să contactați biroul local Promat.