Det å vite hva som skjer med kroppen til den døende kan redusere usikkerhet og angst. I sluttfasen av livet ligger utfordringen ofte i å vurdere hva som er riktig behandling og vurdere når pasienten er døende.
Ved alvorlig sykdom ser man en gradvis svekkelse av allmenntilstanden ettersom sykdommen skrider frem. Når døden nærmer seg, finner det sted en del typiske endringer hos den syke:
søvnbehovet øker
økende fysisk svekkelse og behov for sengeleie
interessen for omgivelsene minker, bevisstheten sløres, og den syke blir mindre oppmerksom på andre personer
orienteringsevnen kan svekkes, med tidvis eller tiltakende forvirring
interessen for å ta til seg næring svekkes, etterhvert trengs det også mindre drikke. Den syke tar bare små slurker vann og har vansker med å ta tabletter. Denne fasen kan være kort, men noen ganger strekker den seg over dager og uker.
I løpet av siste levedøgn kan den syke bli blåmarmorert på lepper, hender og føtter. Nese, ører og hender blir kalde, pulsen hurtigere og svakere. Pusten forandres, den veksler mellom hurtig og langsom, dyp og overfladisk med kortere og lengre pauser.
Ofte kan det komme surkling i brystet, fordi den døende ikke har krefter til å hoste opp slim. Surklingen er ikke et uttrykk for at den døende kjemper mot døden. Som regel er ikke den døende selv påvirket av den, den er mest til ubehag for pårørende.