Det finnes generelt tre hovedproblemer med elektroder eller sensorer når man utfører en ikke-vannholdig titrering. Det første er problemet med å ha en vannholdig elektrolytt med et ikke-vannholdig løsemiddel. Dette kan enkelt løses ved å skifte elektrolytten i elektroden. Det andre problemet har å gjøre med det faktum at prøven er ikke-ledende, noe som gir en dårlig elektrisk krets mellom måle- og referansehalvcellene eller delene av elektroden hvis den kombineres. Dette fører til støy i signalet, spesielt når man bruker en sensor med en standard keramisk kobling i referansen. En delvis løsning på dette problemet er å bruke en sensor med hylsekobling, for eksempel DGi113 sensoren. Denne sensoren har LiCl i etanol som standardelektrolytt, og i stedet for en keramisk kobling har den en polymerhylse som gir større kontaktområde mellom arbeids- og referansedelene og produserer dermed mindre støy. Det tredje problemet er ikke et problem med selve elektroden, men med håndteringen av sensoren. For at en glassensor (pH) skal fungere riktig, må glassmembranen (elektrodepæren) være hydrert. Dette oppnås ved å kondisjonere elektroden i avionisert vann. Under ikke-vannholdig titrering blir denne membranen gradvis dehydrert og reduserer dermed elektrodens respons. Elektroden bør kondisjoneres regelmessig ved å bløtlegge den i vann for å forebygge eller utbedre dette problemet.