Klasikinėje literatūroje, kurioje charakterio kūrime naudojama fizionomija, yra Šekspyro pjesės, pvz., Makbetas, kur fizinės veikėjų savybės dažnai naudojamos norint pasiūlyti jų motyvaciją ir asmenybę. Kiti pavyzdžiai yra Jane Austen „Puikybė ir prietarai“, kur personažų fizinė išvaizda rodo jų socialinį statusą ir asmenybės bruožus, ir Charleso Dickenso „Oliveris Tvistas“, kur fizinės veikėjų savybės rodo jų moralę.