בס"ד כא אייר תשפ"ג תשובה המשנה בברכות (ו,ח) אומרת "השותה מים לצמאו אומר שהכל נהיה בדברו". ומדייקת הגמרא (דף מד:-מה.) שדווקא אם צמא מברך, אחרת כגון ששותה בגלל שנחנק מאכילת בשר – או משהו אחר – אינו מברך. וכן פסקו הרמב"ם (ברכות ח,א) ומרן שו"ע (רד,ז).   הרמב"ם – וכך מסבירים בדבריו – מבין שהגמרא נתנה דוגמא על מי שנחנק מאכילת בשר ושתה, אבל הוא הדין למקרה אחר שלא שותה להרוות צמאונו. ובלשונו: והשותה מים שלא לרוות צמאו אינו טעון ברכה לא לפניו ולא לאחריו. וכן פסק מרן שו"ע.   הביאור הלכה (ד"ה השותה מים לצמאו) מבין על פי הראשונים שאם שותה מים כדי לשרות האכילה שבמעיו זה נקרא "שותה לצמאו", אך בהגהות איש מצליח מסביר כוונת הרב שבודאי על ידי שריית המזון שבמעיו מרגיש איזה צמאון ולכן מברך. אחרת, לא יברך גם לדעת הביה"ל הנ"ל.   וכן פסק הרב עובדיה בספר הליכות עולם (ח"א עמ' שנא). ובלשונו: "וכן השותה מים ביום חם מאוד והוא אינו צמא כלל, אלא שותה על מנת שלא יצמא ולא יאבד נוזלים בהליכתו בדרך כחום היום, אינו מברך כלל ברכת הנהנין".    אמנם מורי ורבי הרה"ג יעקב סבתו שליט"א אמר לי שבדרך כלל מה שמשפיע בהוראה הרפואית לשתות – היא רק לגבי הכמויות, אבל בדרך כלל יש צמא מסויים. ולדעתו צריך לברך ברכות הנהנין.   גם בספר פסקי תשובות (סי' רד, אות יד) כתב שנכון להחמיר תמיד כששותה מים – ואינו צמא – בשיעור של רביעית ומעלה, שיברך שהכל על דבר אחר.   לכן נראה לי לומר להלכה ולמעשה, שאם שותה וכלל איננו צמא, אין לברך. אך אם לא בטוח מפני מה הוא שותה שיברך שהכל על משהו אחר, וזה פתרון ידוע ומפורסם.   בברכת התורה והארץ, כט"ס.