רוב השחקנים המועסקים בישראל, הן בתחומי התיאטרון, והן בתחומי המסך, מועסקים לפי הגדרה משפטית של 'פרילנסרים'. המשמעות בפועל היא כי השחקנים אינם נחשבים עובדים של המעסיקים שלהם, ועל כן אין הם זכאים לכל הזכויות המגיעות לעובדים במדינת ישראל, כגון: הפרשות לפנסיה ולפיצויי פיטורים, ימי חופשה, ימי מחלה, דמי הבראה, דמי נסיעות, פיצויי פיטורים ועוד. המדובר בזכויות כספיות אשר בטווח הארוך יכולות להגיע לשווי של עשרות ומאות אלפי שקלים. ואולם, בפועל שחקנים בתיאטראות ובהפקות מסך הינם עובדים לכל דבר, אשר אינם הבדל בינם לבין עובדים אחרים. הם עובדים במקום העבודה של המעסיק, פעמים רבות למשך שנים ויותר, הם עובדים בשעות שנקבעות להם על ידי המעסיק, אין להם עובדים משל עצמם, אין להם ציוד משל עצמם, הם נתונים לפיקוח ושליטה של המעסיק, ועוד. לכן, השחקנים שפסקי הדין דנו בהם, תבעו את המעסיקים שלהם - התיאטראות, בטענה שעל אף שהם הוגדרו כפרילנסרים, ואפילו שהשחקנים הוציאו חשבוניות ולא קבלו תלוש שכר, הרי שבפועל הם היו עובדים לכל דבר, ועל כן מגיע להם לקבל בדיעבד, את כל הזכויות שמגיעות להם כעובדים כמו פיצויי פיטורים, הפרשות לתנאים סוציאליים וכו'.כיוון שהמעסיק בדרך כלל יתנגד לטענות של מי שדורש ממנו הכרה כעובד, בין היתר בטענה כי החוזים בין הצדדים קובעים פעמים רבות כי אין יחסי עובד מעביד, בתי הדין בוחנים בכל מקרה ומקרה האם אופי עבודתו של מבקש ההכרה כעובד מצדיק הכרה כזאת, ואז גם אם הצדדים קבעו בחוזה ביניהם אחרת, בית הדין עדיין קובע כי היו יחסי עובד מעביד בין הצדדים, ומחייב את המעסיק לשלם לעובד את כל הזכויות רטראוקטיבית בגין שנות עבודתו.כאמור, פסקי הדין האחרונים שדנו בעניין של שחקנים, בית הדין קבע כי לאחר שהוא בדק את אופי העסקה של השחקנים בתיאטראות, הרי שאופי ההעסקה היה של עובדים לכל דבר.