אבות אבותיהם של המערב הבלטי המערבי היו ככל הנראה האסטייה, שהוזכרו לראשונה בגרמניה des Tacitus (בערך 100 לספירה). ההיסטוריון הגותי ירדנס תיאר את האנשים האלה בחוף הבלטי כחקלאים שלווים שחיו מדייג ומסחר בענבים והיו חמושים במועדונים.
למרות הדמיון של השם לזה של האסטונים, עם פינו-אוגרי, התיאור של טאקיטוס על מגוריהם והרגליהם של האסטים אינו מתאים לפינים הבלטיים.
בשל התנגדותם המתמשכת של הפרוזי, כיבוש פרוסיה המזרחית על ידי המסדר הטאוטוני לא הצליח עד 1283, אז שולב שטח ההתיישבות של הפרוזי בשטחם. בראשית המאה ה- 14 הושלמה למעשה כריסטינציה של המערב הבלטי.
בעשורים והמאות שלאחר מכן, המדינה הדתית שהוקמה על ידי מסדר האבירים הטבטוני קידמה את שטף האבירים הגרמנים, אך גם של איכרים ואזרחים מכל העולם, לפיו עקירה יותר ויותר של השפה הפרוסית הישנה. בסוף המאה ה -17 לכל המאוחר, הפרוזו הצטבר במלואו לתרבות הגרמנית שמסביב, ושפתם ננטשה לטובת גרמנית לאורך דורות. המדברים האחרונים בשפת הפרוזי מדווחים בסביבות 1700.
מאזובאים נוצרים עלו לאזורי הארץ הגובלים בדוכסות מזוביה, בחלקם לפני, אך בעיקר בתקופת הרפורמציה. אחריהם, מהמאה ה -18 ואילך, נקראה דרום פרוסיה באופן לא רשמי מסוריה. מסוף המאה ה -15, ליטאים עלו לאזור המאוכלס בדלילות באזור שלאו, נדרואר וסודאואר.
שפת הפרוז'י, פרוזי או פרוסית ישנה, נקראת רק בחלקה מתוך אוספי טקסט ומילוני מונחים של המאה ה -16. פרוסיה העתיקה המערבית-בלטית נחשבת לארכאית במיוחד. פרט לזיקה עם השפות המזרח-בלטיות הוא הציג תכונות מיוחדות רבות שאינן קיימות בלטבית וליטאית.
מקור השם פרוסיה מהפרוסים.