Hyvien käytäntöjen mukaisia ilmastoväittämiä esittävän organisaation tulisi laskea omat suorat ja epäsuorat päästöt, priorisoida omia päästövähennyksiä ja käyttää minimikriteerit täyttäviä ilmastoyksiköitä ilmastoväittämiensä perustana sekä raportoida kattavasti omista päästöistään, ilmastotavoitteista ja -toimista ja ilmastoyksiköiden käytöstä. Väittämien tulisi olla selkeitä, yksiselitteisiä, ymmärrettäviä ja perusteltuja, eivätkä ne saa luoda harhaanjohtavaa kuvaa päästöjä aiheuttavan kohteen (esim. organisaatio, tuote, palvelu) päästöttömyydestä. Opas määritelee kaksi väittämäkategoriaa sen mukaan, auttaako ilmastoyksikön perustana oleva hillintätulos saavuttamaan kansallisia ilmastotavoitteita (ns. ilmastotukiväittämä, engl. contribution claim) vai ylittämään kansalliset ilmastotavoitteet (ns. kumoutumisväittämä, engl. offsetting claim). Hiilineutraaliusväittämä on kumoutumisväittämä, joka tarkoittaa, että kohteen koko hiilijalanjälki on katettu ilmastoyksiköillä. Asianmukaisella väittämällä voidaan välttää kaksinkertainen hyväksiluku eli saman hillintätuloksen laskeminen useampaan tarkoitukseen (esimerkiksi vapaaehtoiseen hiilineutraaliusväittämään ja kansalliseen ilmastotavoitteeseen). Ilmastotukiväittämä tarkoittaa hillintätuloksen laskemista vain olemassa olevan kansallisen tavoitteen toteutumiseen ja kumoutumisväittämä tarkoittaa hillintätuloksen laskemista vain kansallisten tavoitteiden ylittämiseen tietyn kohteen päästöjen ilmastovaikutusta vastaavalla määrällä. Ilmastotukiväittämä toteuttaa jo sovittua kunnianhimon tasoa kun taas kumoutumisväittämä lisää kunnianhimoa verrattuna nykyisiin tavoitteisiin.