Langattoman verkon turvaprotokollia ovat WEP, WPA, WPA2 ja WPA3:
WEP (Wired Equivalent Privacy) hyväksyttiin Wi-Fi-turvastandardiksi syyskuussa 1999. Alkuperäinen odotus oli, että WEP tarjoaisi langattomille verkoille saman turvallisuustason kuin langallisille, mutta WEP:ssä on monia tunnettuja ongelmia, joita on helppo hyväksikäyttää.
WPA (Wi-Fi Protected Access) käytettiin väliaikaisena turvaominaisuuden parannuksena WEP:lle, kun 802.11i langattoman verkon turvastandardia kehiteltiin. Vuotta ennen kuin WEP virallisesti katosi käytöstä, WPA hyväksyttiin virallisesti. Vaikka WPA oli merkittävä parannus WEP:iin verrattuna, sen suuri ongelma oli, että sen keskeiset osat tehtiin siten, että ne voidaan ottaa käyttöön ohjelmistopäivityksillä WEP-yhteensopiviin laitteisiin, eikä se siksi tarjonnut riittävästi turvaa hakkerihyökkäyksiltä.
WPA2 (Wi-Fi Protected Access version 2) otettiin käyttöön vuonna 2004. Tärkein parannus tässä 802.11i langattoman verkon turvastandardissa edeltäjäänsä verrattuna oli Advanced Encryption Standard (AES) -salausmenetelmän käyttöönotto. AES:tä käyttää Yhdysvaltain hallitus kaikkein salaisimpien tietojen salaamiseen, mikä puhuu puolestaan. WPA2:n ongelmana on, että jos hyökkääjällä on suora pääsy suojattuun verkkoon ja hän pystyy pääsemään käsiksi tiettyihin avaimiin, hän voi suorittaa hyökkäyksiä verkon muihin laitteisiin. Tätä ongelmaa pidetään merkittävänä vain yritystason verkoissa, pienempiä ja kotiverkkoja ei yleensä oteta kohteeksi.
WPA3 (Wi-Fi Protected Access version 3) on uusin turvaprotokolla, jossa on korkeimmat standardit. WPA3 suojaa sanakirjahyökkäyksiltä ja käyttää Simultaneous Authentication of Equals -kättelyä, joka suojaa verkon hyökkäyksiltä, jotka olisivat mahdollisia WPA2:n ollessa käytössä. WPA3 on todella hyvä julkisissa verkoissa (esimerkiksi kahvilassa), sillä se salaa yhteyden automaattisesti ilman tarvetta lisävaltuutuksille.