Auringon UV-säteilyn määrään vaikuttavat monet tekijät, kuten vuoden- ja kellonaika, sijainti maapallolla, korkeus meren pinnasta, pilvisyys ja otsonikerroksen paksuus.
Vuorokauden aikana kertyvästä UV-annoksesta noin puolet tulee kello 11–15 välillä. Mitä korkeammalta aurinko paistaa, sitä enemmän UV-säteilyä maahan tulee, koska auringon ja maan välissä on vähemmän vaimentavia otsonimolekyylejä. Niinpä aurinko on kaikkein polttavinta keskipäivän tunteina eli silloin, kun varjon pituus on lyhyempi kuin oma pituus.
UV-säteilyn määrä lisääntyy myös noustaessa ylöspäin merenpinnan korkeudesta. Lisäys on noin kymmenen prosenttia kilometriä kohden.
Uimarannoilla ja vesillä oltaessa aurinko tuntuu polttavan ja ruskettavan erityisen tehokkaasti. Tämä johtuu osittain siitä, että aukeilla paikoilla koko taivas on näkyvissä. Säteilyn siroamisen takia yli puolet UV-säteilystä tulee suhteellisen tasaisesti koko taivaankannelta ja vain puolet suoraan auringosta. Niinpä esimerkiksi rannalla aurinkovarjo suojaa kyllä suoralta auringonpaisteelta, mutta sen varjossa saattaa olla yhä puolet siitä UV-säteilystä, mitä on suorassa auringonpaisteessa.
Pilvet vaimentavat UV-säteilyä, mutta eivät niin paljon kuin näkyvän auringon valon tai lämmön vähenemisen perusteella voisi kuvitella. Ohut pilvi ei itse asiassa vaikuta säteilyn määrään juuri lainkaan. Sen sijaan hyvin paksu sadepilvi voi vaimentaa UV-säteilyä jopa yli 70 prosenttia.
Suurkaupungeissa ja muilla saastuneilla alueilla myös ilmassa olevat hiukkaset voivat vähentää UV-säteilyä muutamia kymmeniä prosentteja. Suomessa hiukkasvaimennus ei ole merkittävää.
Otsonikerroksen paksuus vaikuttaa UV-säteilyn määrään. Otsonikerroksen paksuudessa on luontaista vuosittaista vaihtelua, otsonikerros on paksummillaan keväällä ja ohuimmillaan loppusyksystä.
Otsonikatoa aiheuttavat kloori -ja bromiyhdisteet ovat ohentaneet otsonikerrosta. Toistaiseksi varsinaisia otsoniaukkojen tapaisia ohentumia ei ole päässyt kehittymään muualle kuin Etelämantereen yläpuolelle. Maailmanlaajuisesta ilmastonmuutoksesta johtuva yläilmakehän kylmeneminen ja alailmakehän lämpeneminen voi lähivuosina kuitenkin edistää pohjoisten otsoniaukkojen muodostumista. Ilmastosopimusten myötä otsonikerrosta tuhoavien kaasujen käyttö on vähentynyt ja otsonikerroksen arvellaan toipuvan ennalleen 2100-luvulle mennessä.