Klassiseen hahmonkehityksessä fysiognomiaa käyttävään kirjallisuuteen kuuluvat Shakespearen näytelmät, kuten Macbeth, joissa hahmojen fyysisiä piirteitä käytetään usein ehdottamaan heidän motiivejaan ja persoonallisuuttaan. Muita esimerkkejä ovat Jane Austenin Ylpeys ja ennakkoluulo, jossa hahmojen fyysisiä ominaisuuksia käytetään viittaamaan heidän sosiaaliseen asemaansa ja persoonallisuuspiirteisiinsä, ja Charles Dickensin Oliver Twist, jossa hahmojen fyysisiä piirteitä käytetään vihjailemaan heidän moraalistaan.