Olen asunut nyt neljä viikkoa Eläintarhan huvilassa. Mikä ihana paikka: vanhoja seiniä, vanhanaikaisia tapetteja, ikkunoiden narahtelua, tuulen suhinaa, merenlahden heijastuksia. Oleskeluni puolivälissä siellä pidettiin konsertti, julkinen, mutta pienimuotoinen. Cembalo toimitettiin puolen päivän maissa, tuolit aseteltiin puoliympyrään. Illalla kuudelta kassalla oli kori ja siinä kovia, vähän kolhiintuneita paikallisia omenoita. Suomessa tapana, sanottiin, ota pois, pureskele.
Kun ihmiset olivat pureskelleet suunsa tyhjiksi, konserttimestari ja ensiviulisti astuivat lavalle. Viulisti näytti siltä kuin olisi hypännyt suoraan Jean Paulin romaanista, ja hän todellakin hypähteli. Oli varpaillaan jo ennen ensimmäistä jousenvetoa.  Ulkona pimeni, meri kimalteli, tuuli vihelsi. Salongissa se oli viileää, hengityksemme höyrysi ja söimme omenat loppuun. Konserttimestari puhui hermostuksissaan välillä saksaa, salongin järjestänyt nainen puhui puoleksi englantia, kaikki puhuivat suomea ja musiikin kieltä, ja valot laskivat mereen ja nousivat siitä jälleen.
En tiedä millä kielellä tauko pidettiin. Muuten se teki hyvää. Tarjolla oli laihaa kahvia valtavasta termoskannusta, juuresleipää ja pieniä kauraleivonnaisia, jotka oli täytetty puolukalla. Jokainen tökkäsi veitsensä voihin ja voiteli. Ota pois, pureskele. Huone lämpeni, hypeltiin ja soitettiin, välillä puheltiin ja jouset kirskuivat. Merenlahti välkkyi sisään ikkunoista, Helsingin tuomiokirkko ei tiennyt, pitäisikö sen piiloutua syksyn sumuun vai ei ja jätti heijastelun sittenkin ikkunoiden ja ajan tehtäväksi, ajan, joka kiertyi itseensä ja sekoittui salongissa 1800-luvun tapettiin, vanhoihin instrumentteihin, suureen kaakeliuuniin ja ihmisiin, jotka olivat kahden tunnin ajan osa nykyisyyttä ja menneisyyttä ja antautuivat musiikiksi muuttuneiden tunteiden valtaan, niiden, jotka eivät katoa. Onnellisena, täytyy myöntää pikkuisen hypähdellen, nousin portaita takaisin runoilijan huoneeseeni.
Kiitos!
Kuva: Ulrike Draesner