Eri maissa on valittu toisistaan poikkeavia perusratkaisuja kaivostoiminnan järjestämiseksi. Kaivostoiminta voidaan järjestää konsessioperiaatteella, jolloin valtion yleensä katsotaan omistavan maankamaran raaka-aineet ja voivan vapaasti päättää, kenelle hyödyntämisoikeus myönnetään. Toinen pääsuuntaus lähtee maanomistajan oikeudesta. Oikeus raaka-aineiden hyödyntämiseen katsotaan kuuluvan maanomistajan oikeuteen, eikä hyödyntämistä voida tehdä ilman maanomistajan suostumusta. Kolmas tapa ratkaista oikeus kaivostoiminnan harjoittamiseen on käyttää valtausjärjestelmää, joka suosii omistusoikeudesta riippumatta kaivosmineraalien löytäjää. Tämä menettely kannustaa yksityisiä toimijoita investoimaan malmitutkimuksiin.
Mikään kuvatuista malleista ei kuitenkaan ole puhtaana käytössä. Eri maissa valittuihin ratkaisuihin on vaikuttanut geologian lisäksi kiinteistöoikeudellinen lähestymistapa, käsitys valtion omistusoikeudesta sekä raaka-aineiden hyödyntämisessä vallinneet suuntaukset.
Suomessa on jo ainakin 1700-luvulta lähtien nojauduttu valtausjärjestelmän kaltaiseen lähestymiseen.
Oikeustieteellisesti asiaa tarkasteltaessa valtaus on alkuperäinen saanto (kuten kauppa, vaihto, lahja, perintö). Saanto on siis toimi, joka tuottaa tietyn oikeusjärjestyksen takaaman oikeuden (esim. kaivoslaissa tai perintökaaressa säädetyn oikeuden).
Käytännössä valtausperiaate näyttäytyy siten, että se, joka esiintymän paikallistaa, saa etuoikeuden hakea lupaa esiintymän hyödyntämiseen – se ei tarkoita, että hyödyntämisluvan automaattisesti saa, mutta sitä saa ensimmäisenä hakea. Valtausjärjestelmään liittyy kiinteänä osana kiinteistön omistajalle maksettava korvaus. Valtiolle ei siis hyödyntämisestä makseta korvausta, ellei valtio ole maanomistaja.