Tak for din personlige beretning fra dit liv. Det glæder mig, at det lykkes for jer at skabe kontakt, og at udfaldet var fredeligt og rart. Jeg kan se jer for mig, hvordan I har fundet sammen og sidder over en middag og fortæller historier og sammenligner træk i ansigt og krop og også karaktertræk i sjæl og personlighed. Det glæder mig. Desværre er det ikke altid så let. Jeg har ikke personlig erfaring med adoptionsfortællinger, men jeg kan godt forstå, at man har en længsel og en nysgerrighed, som man gerne vil have forløst ved mødet med det biologiske ophav. Og selvfølgelig søge svaret på det store spørgsmål, om hvorfor man blev adopteret væk. Det må være meget følsomt for alle. Og netop derfor skal man måske passe på, hvilke forventninger man har til sådan et møde. I dit tilfælde gik det rigtig godt, men i andre liv kan sådan et møde være forbundet med skam og ulykkelige hændelser, og så kan det være, man skal nå nænsomt frem. Måske nøjes med at have en forventning om at få et ansigt eller navn på sin mor eller far, og så må man se, om der med tiden kan skabes et bånd. Men alle har ret til at kende sin historie, og hvis man har en længsel om at søge, tror jeg ikke, man kan stoppe den. I forbindelse med dit brev stødte jeg på en forening, der hedder Adoption & Samfund, og det ser ud til, at man kan få rådgivning i foreningen i forhold til, hvordan man tackler sin søgen og sine adoptionsforhold.