Det er svært at give krisen sin retmæssige plads i sit liv. Den første impuls er altid at komme væk fra noget og måske fortæller den mig faktisk at jeg skal gå tættere på. Ofte mangler jeg rummet til det. Det kræver for meget i mit liv at stoppe op og sætte alting på hold for at kunne reflektere og varetage det spørgsmål der er dukket op. Derfor tror jeg sådan noget som en Vision Quest er livsvigtig. At give mig selv pladsen og sætte mig sammen med nogen som holder mig fast på intentionen og som deler spørgsmålet. At have tid nok til at gennemgå det fra start til slut – hele processen. At tage det alvorligt.
For det er en vigtig og alvorlig sag. Det at markere og forberede en overgang fra en tilstand til en anden – fra én måde at være i livet på til en anden. Fra et niveau af oplevelse til et andet. Fra at være barn til at blive voksen - noget vores kultur desværre totalt forsømmer at anerkende nødvendigheden af. Muligheden af at møde mig selv og se mit bullshit i øjnene. Lægge de hensyn jeg udøver for at beskytte mine overbevisninger og vaner lidt fra mig og lade livet åbne sig og strømme gennem mig som brusende floder igennem en bjergkæde.
Mærke at jeg er en del af naturen. Uden sentimentalitet men som en åben invitation. Naturen som er så generøs og tilbyder sig uden at forlange noget til gengæld. Som en manifestation af den kærlighed som befinder sig udenfor min hoveddør hele tiden. Når døren åbner sig kan jeg måske opdage at kærligheden også har været indeni hele tiden. Som et kald. Et lydløst råb som kræver en enorm indsats af mig at døve for at jeg kan bibeholde overbevisningen om at jeg har styr på det! Indtil panseret bliver så tyndslidt at jeg hører det og må bøje mig.
Questen er en intention om at forsøge at åbne et rum indvendigt. At forsøge at stille mig til rådighed for noget. At lade noget strømme igennem. At træde til side.