Som alle andre filosofiske skoler og idéhistoriske perioder er eksistentialismen svær at afgrænse eller definere fuldstændigt. Akademikere diskuterer stadig, hvad og hvornår eksistentialismen helt præcist var og er.
Eksistentialismen betegner både det historiske kulturfænomen, som Sartre og slænget gjorde populær i Paris – og siden andre dele af den vestlige verden – i efterkrigstiden (fra lige efter Anden Verdenskrig til 60’erne). Men eksistentialisme er også en særlig måde at tænke på indenfor filosofien. Jean-Paul Sartre var den første tænker, der selv accepterede ‘eksistentialist’ som varedeklaration for sine tanker.
Ifølge filosofihistorikeren Frederick Coppleston samler Sartre hele den eksistentialistiske skole omkring læresætningen “eksistensen går forud for essensen”, som han selv står bag.
Ideen er, at for mennesket gælder det – i modsætning til ting eller dyr – at livet først får mening, *efter* det er født. En hammer er udset og designet til at være en hammer, længe inden den bliver lavet. Faktisk er dens essens eller funktion hele planen bag, at den bliver til og får en eksistens. Mennesket derimod skal først blive til, før det kan finde ud af, hvad meningen med eksistensen er.
Det betyder også, at mennesket ikke kan undgå at være frit – det er “fordømt til frihed”, som Sartre skriver. I den frihed ligger, at mennesket skal finde ud af, hvem det er, og hvad der har værdi for det. Det gælder altså om at leve så autentisk som muligt, i så god overensstemmelse med sig selv som muligt.