Du er placeret direkte mellem to af de mest tabubelagte emner, man kan grave frem af Pandoras æske. Nærmest ingen tør tale om de forbudte følelser i forbindelse med at få bonusbørn, og ikke særlig mange har det rart med at skulle forsvare, at de ikke ønsker at få børn selv. Jeg kan godt forstå, at du føler dig godt og grundigt mast. Jeg tror til gengæld også, at mange af de svære følelser, du kæmper med, er hjemmehørende i dig selv og ikke så meget, som du tror, i omgivelserne. Din familie har kendt dig i 15 år, så de ved godt, hvem du er. Du har fra begyndelsen tonet rent flag og sagt det, som det var til din mand. Børn skulle ikke være en prioritet i dit liv. Det er en meget ærlig og klar udmelding. Jeg synes ikke, man er forkert, hvis man fravælger børn. Jeg synes naturligvis, at man som i alle mulige andre af livets forhold skal gøre sig umage med at forstå hinanden. Det virker til, at din mand har forstået dig, og nu kommer turen måske til, at du accepterer, at han er skrupforelsket i sine børnebørn, og derfor kan du måske bare en gang imellem prioritere dikke dikke-halløjet og den del af familien. Ellers synes jeg, du skal fortsætte, som du før har gjort. Meld ud, hvor du står. Du har travlt, du følger med hos babyerne, så godt du kan, men dit arbejde fylder. En anden ting er, at det er vigtigt, at man kan udtrykke glæde på andres vegne. Både din mand og hans døtre er i gang med at opleve noget meget stort for dem. Det kan du anerkende. Morfar kan godt passe børnene selv, og han kan få et vidunderligt forhold til sine børnebørn, og det skal du bakke ham 100 procent op i. Men hold op med at se på dig selv som en, der SKAL presse følelser ud, du ikke har. Du har været meget ærlig. Tak for at bringe et vanskeligt emne på bane.