Ingen mennesker kan lide at blive taget for givet, og jeg kan godt forstå, du er frustreret. Jeg oplever ikke, det handler om hverken tid eller økonomi, når du beskriver situationen, men derimod anfægter du, at der er en forventning til dig og din hustru, som aldrig er blevet italesat eller værdsat, men bare taget for givet. Du spørger indledningsvis, hvor meget man kan kræve, og mit svar er, at man som minimum skal have respekt og anerkendelse for de ting, man gør for andre. I har nok desværre vænnet dem til, at I bare er til rådighed. Det har stået på længe, og jeg beundrer jeres store indsats. Det er virkelig prisværdigt og givende for både jer og børnene. Stor ros. Men I er nødt til at åbne munden. Somme tider kommer vi til at ”opdrage” vores nærmeste til, at de bare kan tage for sig af vores resurser. At vi har uendelige kræfter, som de kan bruge af, og at vi ikke behøver noget til gengæld. Det er det, jeg kalder en ”selvhenter”. Og tro mig. jeg ved. hvad jeg taler om. Jeg har gjort det så mange gange i mit eget liv og er endt med at føle mig udnyttet og ked af det. Jeg er ret sikker på, at din bror og hans kone er meget lykkelige for jeres hjælp og omsorg. Jeg tror, de som mange andre hårdtarbejdende småbørnsforældre svømmer hundesvømning i en travl hverdag, og så tænker de ikke på andet end at overleve. Sæt dig ned med din bror. I har en tæt relation. I er vokset op sammen. Fortæl ham, hvordan du har det. Jeg kan se, du har prøvet, men det var en samtale, der tog udgangspunkt i det praktiske, nu må du tage udgangspunkt i jeres relation og tale ind i følelserne omkring at blive tage for givet på den måde. I er brødre og skal behandle hinanden med respekt. Du respekterer ham og hans familie. Nu må han vise, han kan gøre det samme. Fortæl ham, hvad det ville betyde for dig. Jeg er nemlig ikke sikker på, han ved det.