I modsætning til mange andre historiske perioder er romantikken ikke kendetegnet ved nye opfindelser eller store krige, som henholdsvis industrialiseringen og oplysningstiden.
Romantikken er – måske meget passende – en blødere og mere abstrakt størrelse. Perioden, der starter omkring 1770 og slutter i midten af 1800-tallet, er først og fremmest defineret ved en ny måde at tænke på. Om mennesket, naturen, sandheden og, særligt, kunsten.
Den tager sit udspring i Tyskland, hvor digtere, forfattere og filosoffer gør op med den kolde fornuft, der er blevet ophøjet til den eneste sande værdi i oplysningstiden.
Her forsøgte forfattere, politikere og tænkere at anvende videnskabens nøgterne blik på virkeligheden til at sætte individet fri, indføre borger- og menneskerettigheder og afmontere de gamle institutioner, der ikke længere gav mening efter en rationel analyse af samfundet.
Det gik særligt ud over kirke og konger i Europa, ligesom det satte gang i Den Franske Revolution og Den Amerikanske Uafhængighedskrig.
Romantikerne tager ligesom oplysningstænkerne udgangspunkt i individet, det enkelte menneske. Men de mener ikke, at fornuften er det bedste middel til at forstå og indrette verden. De stoler i højere grad på følelserne.
I løbet af romantikkens lille århundrede vælter det frem med kunstneriske værker indenfor billedkunsten, litteraturen og musikken, som skildrer og fremmaner store følelser.