Do Afriky přišli předkové dnešních zeber před pěti miliony let. Tváří v tvář novému prostředí se začal jejich vzhled postupně měnit. První Evropané, kteří vstoupili na půdu afrických savan, tak mohli žasnout nad velkými stády černobílých koní prohánějících se po rozlehlých pláních. Člověk se pak stal obdivovatelem i zhoubou afrických koní „v pyžamu“.
PRUHOVANÉ MASKOVÁNÍ Při slově zebra se každému ihned vybaví pruhy. Krásné černé a bílé pruhy, které se na zebřím těle pravidelně střídají a tvoří tak velice dekorativní vzor. Výrazné pruhování je ale ve skutečnosti dokonalým maskováním. Ve vyšší trávě nebo mezi větvemi keřů splývají pruhy s okolním prostředím. Za soumraku se zase opticky slijí v jednolitou šedavou plochu a ukryjí nehybně stojící zebru mezi stíny přicházející noci. Jasné pruhy, které probíhají kolmo k podélné ose těla, navíc velmi účinně rozbíjejí tvar a obrys zebřího těla. Lovící predátor pak vnímá spíše změť čar a skvrn než lákavou kořist. Tuto fintu používá mnoho pestře zbarvených živočichů ve všech prostředích naší planety. Pestré korálové ryby, černobílí tapíři a nádherně zbarvené žáby jsou důkazem, že tento šaškovský převlek skutečně funguje. Nejsilnější trumf pruhovaných koní však lovící lvice zaskočí, až když si v jejich stádě chtějí vybrat svoji oběť. Šelmy pomocí svého citlivého čichu zebry objevily a opatrně se doplížily na dohled pasoucí se skupiny. Místo jednotlivých zvířat však vidí jen velkou pruhovanou skvrnu. Zebry ve stádě dokonale splývají a je těžké poznat, kde jedno zvíře končí a druhé začíná. Pruhovaná podívaná pokračuje zdánlivě bez přerušení od jednoho kraje stáda ke druhému. Horký vzduch, který se tetelí nad savanou, lovcům jejich úkol ještě více komplikuje. Upnout pozornost na jedno zvíře je téměř nemožné. Lvice tedy vyrážejí z úkrytu a doufají, že se jim podaří odehnat jednu ze zeber z ochranné masy stáda. Kopytníci se plaší, ze všech sil prchají z dosahu lvích drápů a nad celým stádem se vznášejí mračna prachu. Pruhy pádících zeber tančí dravcům před očima a prach zvířený hromadným úprkem slouží pronásledovaným zvířatům jako kouřová clona. Když zebry poběží svojí nejvyšší rychlostí šedesáti kilometrů v hodině a udrží sevřenou formaci, mají slušnou naději, že si protentokrát zachrání život. Pruhy však nechrání zebry jen před dravci. V tropické Africe žije moucha tse-tse, která přenáší na člověka obávanou spavou nemoc a na zvířata obdobnou chorobu zvanou nagana. Její původci, prvoci rodu Trypanosoma, se do těla hostitele dostávají s krví, kterou se mouchy živí. Tito mikroskopičtí trapiči se běžně vyskytují v krvi nejrůznějších kopytníků včetně domácích koní. Jedinou výjimku tvoří zebry. Ty onemocní naganou jen velice zřídka. Pokusy v laboratořích přesvědčivě ukázaly, že mouchy tse-tse sedají na pruhované objekty jen velmi neochotně. Je tedy možné, že pruhovaný šat zeber mate i okřídlené přenašeče nákazy a odrazuje je od náletu na zebří stáda. I když zdálky vypadá jedna zebra jako druhá, zblízka je pruhování každé z nich poněkud odlišné. Stejně jako v případě lidských otisků prstů se nenajdou ani dvě zvířata, která by měla naprosto stejné vzorování. Tyto rozdíly mohou pomáhat zebrám poznávat členy vlastního stáda a odlišit je od vetřelců z okolí. Stejně tak mohou pruhy ukázat ostatním zebrám ve stádu, na kterém místě na těle potřebuje pruhovaný kůň od jiné zebry pomoci při čištění srsti. Nápadný zebří úbor tedy poskytuje svým nositelům neocenitelné služby hned na několika frontách.
STÁDA NA PLÁNÍCH Prvním cestovatelům, kteří navštívili africké savany, se naskytl pohled na obrovská stáda antilop a zeber. Za příznivých podmínek se v dobách, kdy ještě člověk nevybíjel velká africká zvířata, skutečně mohla vytvořit tisícihlavá stáda těchto zvířat. Základní jednotkou zebří společnosti však vždy byla malá rodinná skupinka klisen s mláďaty chráněná jedním silným hřebcem. S výjimkou zeber Grévyho žijí v podobných malých rodinách obě zbývající skupiny zeber, tj. zeber horských a stepních. Uvnitř takového stádečka panuje pevný řád a každá ze zeber dobře ví, kde je její místo. Výsadní postavení zaujímá vůdčí hřebec a nejsilnější klisna. Další příčky si rozdělí ostatní členové stáda. V takto stanoveném pořadí se také zebry stěhují z místa na místo. Vůdčí hřebec při pochodu uzavírá skupinu a chrání svůj harém před záludnými útoky zezadu. Zatímco vládce harému čelí nebezpečí, rozhoduje první klisna o většině záležitostí každodenního života. Právě ona určuje, kterým směrem se stádo ubírá, kde se zastaví na pastvu či k odpočinku a kdy zamíří k napajedlu. Koneckonců v mnoha lidských rodinách jsou úlohy rozdané podobným způsobem. Být hřebcem ve stádě stepních zeber znamená nést nelehký životní úděl. Jakmile výrostci pohlavně dospějí, musejí opustit mateřské stádo a přidat se k některé z mládeneckých tlup, které se potulují po okolí. Zatímco klisny žijí pod neustálou ochranou hřebců a do smrti požívají výhod života ve stádu, mladí samečkové se již od dvou let svého věku musejí postarat sami o sebe. V mládeneckých skupinách si udržují jednoduchou hierarchii založenou na věku a síle. Když dovrší šestý rok, začnou se pánové na ženění snažit o získání vlastního stáda. Potulují se mezi zavedenými harémy a číhají na svoji příležitost. Mají dvě možnosti, jak dojít svého štěstí. Rychlejší z nich je převzetí stáda od původního vůdčího hřebce. Každý z vůdců si však své hájemství zuřivě brání. Protože zebří hřebec zůstává při plné síle ještě po patnáctém roce života, je pro mladíka velkým štěstím, když narazí na skupinu se starým nebo zraněným vůdcem, kterého dokáže přemoci. Ještě větší náhoda je potkat stádo bez pána, který zahynul při jeho obraně před dravci. Mladíci mají naštěstí ještě druhou možnost - mohou se pokusit odlákat mladé klisny, dcery harémového vůdce, pod svoji ochranu. Právě dorostlé klisny si při hledání svých ochránců neberou žádné servítky. Svoji první říji dávají najevo zvláštním postojem s rozkročenýma zadníma nohama a ocasem na stranu. Svým vyzývavým postojem osamělé svůdníky k jejich snahám nepokrytě provokují. Po nějaké době nakonec jeden z ctitelů uspěje a svou vyvolenou si odloudí. Položí tak základ budoucího stáda. Postupně k němu bude obdobným způsobem přidávat další přírůstky. Hřebci zeber Grévyho zvolili jinou taktiku. Místo na svaly vsadili při lákání svých partnerek na „majetek“. Neobhajují si harém, ale domovský okrsek. Teritorium si značí hromadami trusu, které mohou být téměř půl metru vysoké a zabírají plochu několika čtverečních metrů. Vábí k sobě skupinky klisen toulajících se kolem a na svém území se s nimi páří.
VRAŽDĚNÍ NEVI“ÁTEK Život vůdčího hřebce stepních zeber je tedy plný nástrah a rizik. Může padnout za oběť šelmám při obraně potomstva, nebo ho může každým okamžikem vyhnat silnější kandidát. Musí proto využít svůj čas co nejlépe a zplodit za své vlády co nejvíce potomků. Jen tak vyhraje svůj evoluční závod a předá do následující generace dostatek svých genů. Když přebere stádo od předchozího vůdce, musí nový hřebec vyřešit jeden zásadní problém. Většina klisen je březích nebo vodí hříbata. Všechna mláďata, ať již narozená nebo nenarozená, jsou však potomky předchozího prvního milovníka. Pro současného vůdce tedy nepředstavují nic jiného než překážku jeho vlastních reprodukčních snah. Protože je v neustálém ohrožení, nemůže si dovolit čekat, až všechna hříbata dorostou. Zebří klisna je většinou březí déle než rok a deset dalších měsíců potom hříbě kojí. To je pro netrpělivého plemeníka příliš dlouhá doba. Musí vychovat své potomky co nejdříve. Svoje dilema řeší šokujícím způsobem - z mírumilovného býložravce se stane krvelačný vrah. Bez výčitek začne systematicky zabíjet hříbata, která zplodil jeho předchůdce. Kromě toho také nutí klisny, aby potratily zárodky, které nosí ve svém lůně. Uvolňuje tak místo svým vlastním genům. Pro klisny to není nejlepší obchod, protože hříbata nesou jejich geny a matky navíc vložily velké úsilí do vývinu a výchovy svých potomků. Pořád je pro ně však lepší rychle a v klidu zabřeznout s novým vůdcem, než před ním nepřetržitě chránit svůj nynější dorost. Ve světě živočichů vítězí vždy takové chování, které je pro svého nositele nejvýhodnější. Každá cesta, která vede k většímu úspěchu při rozmnožování, je cestou dobrou. Zabíjení cizích mláďat neboli odborně infanticida je tedy jen jedním ze způsobů prosazení vlastní rodinné linie. Pomáhá hřebci prosadit vlastní vlohy stejně účinně jako například oddaná ochrana vlastních hříbat před šelmami.
RVOU SE JAKO KONĚ I když patří zebry mezi plaché vegetariány, dokážou mezi sebou hřebci svádět divoké bitvy. U zeber stepních a horských spolu soupeří o nadvládu nad stádem a u zeber Grévyho zase o vlastnictví svého domovského okrsku. Klání zebřích samců je tvrdým soubojem. Oba sokové při něm používají všechny své zbraně a veškeré zkušenosti, které za léta života v savaně shromáždili. Jejich srážky mají svá pravidla a soupeři si také mohou vybrat z několika bojových taktik. Každý souboj začíná výzvou. Hřebec nasadí svůj nejzarputilejší výraz. Zvedne hlavu vzhůru, vycení zuby a uši mírně sklopí dozadu. Oba sokové kolem sebe krouží a čekají na protivníkův první výpad. Nejmírnější formou boje je přetlačovaná krky. Hřebci stojí proti sobě nebo vedle sebe a snaží se jeden druhému přitlačit krkem hlavu k zemi. Jak se v nich začíná rozmáhat bojovný duch, začnou se po sobě ohánět silnými zuby. Kousnutí rozlíceného hřebce je velice silné a bolestivé. Každý z bojujících se snaží zasáhnout přední nohy soupeře. Končetiny patří mezi nejcitlivější části koňského těla a zchromlý protivník je prakticky vyřazený z boje. Aby si křehké nohy chránili, zakusují se do sebe hřebci někdy vkleče. Silným kopnutím dokáže zebra v zoufalství prorazit lebku i lvovi. Svá kopyta se při souboji nerozpakují použít ani soupeřící samci. Vzpínají se proti sobě na zadních a předníma nohama do sebe buší jako kladivy. Mohou také vyhazovat zadníma nohama a snažit se zasáhnout protivníka do hlavy nebo do boků. Obratní bojovníci přitom ještě stačí svého soka pokousat. Ve chvíli, kdy slabší z hřebců uzná převahu vítěze, boj končí. Pán harému odežene poraženého od stáda a jde si vychutnat vítězný pocit.
NENÍ ZEBRA JAKO ZEBRA Území, na kterém se zebry zabydlely, zahrnuje celou třetinu afrického kontinentu. Můžeme se s nimi setkat v suchých savanách východní Afriky pod saharskou pouští i na travnatých vrcholcích v Jihoafrické republice. Není tedy nijak překvapující, že se na tak velké ploše vyvinuly tři rozdílné druhy černobílých koní. Nejlépe se od sebe dají rozeznat - jak také jinak - podle svých pruhů. Nejseverněji žije zebra Grévyho (Equus grevyi). Nese jméno po francouzském prezidentovi Grévym, který dostal jedno z těchto zvířat darem od habešského císaře Menelika. Je největší ze všech zeber. Vzrostlý hřebec může v kohoutku měřit sto šedesát centimetrů a váží pak přes čtyři sta kilogramů. Zebry Grévyho se mohou pochlubit velmi elegantním pruhováním. Jejich husté a tenké pruhy pokrývají celé tělo včetně hýždí a nohou. Pouze břicho těchto zeber je čistě bílé. Zebra horská (Equus zebra) z jihozápadní Afriky má široké pruhy na těle i na nohou. Odborníci rozeznávají dva poddruhy horských zeber. Zebra kapská (Equus zebra zebra) má bělavou podkladovou barvu a hodně široké pruhy, zatímco hojnější zebra Hartmannové (Equus zebra hartmannae) má základní barvu o poznání tmavší. Obě horské zebry mají pod krkem zřetelný kožní lalok. Nejrozmanitější jsou zebry stepní (Equus burchellii), které obývají zbytek území mezi horskými zebrami na jihu a zebrami Grévyho na severu. Některé poddruhy mají mezi širokými černými pruhy zřetelné hnědé mezipásy. Jiné rasy zase nemají pruhované nohy. Když se tyto dva znaky zkombinují, vyjde přibližný klíč k rozeznávání stepních zeber. Zebra Böhmova (Equus burchellii boehmi) má nohy pruhované až ke kopytům a nemá hnědé mezipásy. Podobně vypadá i zebra bezhřívá (Equus burchellii cuninghamei). Jak již její jméno napovídá, dospělým jedincům tohoto poddruhu chybí hříva. Nohy zebry Chapmanovy (Equus burchellii chapmanni) jsou pruhované méně zřetelně, zato hnědé mezipásy jsou těžko k přehlédnutí. Zebra damarská (Equus burchellii antiquorum) pruhy na nohou již téměř ztratila a i na hýždích tmavé pruhy téměř splývají s podkladem. I ona se však může pochlubit hnědými mezipásy. Bílé končetiny bez proužků a hnědavou podkladovou barvu měla zebra Burchellova (Equus burchellii burchellii), která je však již téměř sto let vyhubená. Ještě dříve podlehla lidskému barbarství zebra kvaga (Equus quagga), která měla pruhy jen na hlavě a hrudi a zadní část jejího těla byla jednolitě hnědavá. Dříve považovali vědci kvagu za samostatný druh, více než sto let po jejím vyhubení však analýza DNA z několika zachovalých kůží prozradila, že patrně patřila do příbuzenstva stepních zeber. Nejlepší vodítko k rychlému zařazení zebry k jednomu ze tří druhů je její zadek. Zebry Grévyho mají na hýždích husté tenké pruhy a na kořeni ocasu širší tmavý podélný pruh. Horské zebry mají na zadku široké pruhy a nad kořenem ocasu kresbu jemných proužků, které připomínají strom. Stepní zebry mají široké pruhy na hýždích, „stromek“ nad ocasem jim však schází. GENOCIDA PRUHOVANÝCH KONÍ Ulovit zebru je pro šelmu těžký úkol. Zebry jsou plaché a mají vynikající sluch. Když se dají na úprk, musejí lovci napnout všechny síly, aby je dostihli. Navíc musejí za běhu úspěšně rozluštit pruhovaný optický klam. Jako by ani takováto ochrana nestačila, najímají si zebry ještě pomocné stráže svého bezpečí. Rády se pasou ve společných stádech s pakoni, pštrosy nebo žirafami. Daleký rozhled žiraf a pštrosů spolu s ostrými smysly pakoňů představují další pojistku včasného úniku. Jakmile kdokoli z takového smíšeného stáda postřehne nebezpečí, dá se na útěk a varuje tak i ostatní býložravce savan. Existuje však jeden nepřítel, proti kterému je i takováto několikastupňová obrana málo platná. Člověk se svými zbraněmi, auty a domácími koňmi se stal zhoubou zeber, které po miliony let zdobily africké savany. Holandští osadníci Búrové pořádali v devatenáctém století krvavé zebří masakry. Využívali toho, že se zebra v běhu unaví mnohem dříve než kůň. Štvali tak zebří stáda napříč savanou a pro zábavu probodávali za jízdy pádící kopytníky šavlemi. Stejně bezohledně používali i svých pušek. Když se jim začalo zdát, že zebry vypásají kvalitní trávu jejich dobytku a jejich vybíjení nepostupuje dost rychle, zaháněli celá stáda pruhovaných koní do propastí. Pro mrtvá zvířata přitom neměli bezohlední lovci téměř žádné použití. Z jejich kůže šili pytle na obilí a domácí trepky. Celý zbytek mrtvoly nechali napospas supům. Podobnou zhoubu znamenaly pro stáda na pláních lovecké výpravy bohatých šlechticů. Při takovém vydařeném safari zůstaly po jediném dni radovánek ležet na zemi tisíce padlých zvířat. Decimování některých druhů šlo tak rychle, že to překvapilo i na slovo vzaté odborníky. Toho, že z přírody mizí zebry kvagy, si zoologové povšimli, až když bylo pozdě. Poslední divoký exemplář padl kulkou z pušky v roce 1878. Protože nikdo s ničím takovým nepočítal, nenamáhali se chovatelé ani založit chovná stáda v zoologických zahradách. Přestárlé kusy chované v zajetí se nemnožily a poslední kvaga v londýnské ZOO přežila své divoké příbuzné o pouhých šest let. Celému lidstvu tak v upomínku na kdysi nejhojnější jihoafrickou zebru zbyly jen tři fotografie a několik vydělaných kůží a lebek, které považují dnešní muzea za své nejcennější exponáty. Stejný osud potkal i zebry Burchellovy, zatímco obě formy horských zeber unikly vyhubení jen o vlásek. Doslova v hodině dvanácté schválila jihoafrická vláda zákon na ochranu posledních čtrnácti zeber kapských. Díky přísné ochraně a pečlivému sledování jich dnes ve třech desítkách národních parků, rezervací a farem v Jihoafrické republice žije již více než tisíc. Podobně se zvyšuje i počet divoce žijících zeber Hartmannové. Národní parky v dalších zemích se staly útočištěm řady poddruhů stepních zeber, kterým proto nehrozí bezprostřední riziko vyhubení. Naproti tomu počet posledních zeber Grévyho v Keni a Etiopii nepřestává klesat a poslední sčítání již hovoří o pouhých třech tisících těchto krásných zvířat. Je tedy načase, aby se lidé začali k pruhovaným koním zdobícím africké savany chovat mnohem ohleduplněji. Jen tak se s nimi ve volné přírodě budou moci setkávat i nadále.