La verola com a primera “malaltia global” no va estar sola. Es pot entendre per malaltia global no només la que té un àmbit planetari (pandèmia si s’estén per brots, endèmia, si es converteix en una constant), sinó la malaltia o trastorn que es propaga i evoluciona associada al procés de globalització. L’anomenat “intercanvi colombí” (concepte que podríem estendre a l’Oceania, tan desconeguda per al món antic com Amèrica fins al s. XVI) va inaugurar les malalties global tals com les entenem avui en dia en intensificar i sistematitzar els contactes entre tots els continents (les possibilitat que pandèmia mundial -desbordant la definició continental, poc rellevant biològicament- anterior amb efectes greus, sembla més baixa, tot i que en aquest museu explorem alguna possibilitat). L’intercanvi colombí va afectar totes les dimensions de l’activitat humana, culturals, polítiques, econòmiques i també va tenir un component biològic molt important. Es ben conegut el tràfec d’espècies agrícoles en els dos sentits (tomates o panís per all o blat), però ho és molt menys (tot i alguns esforços divulgadors recents) la anada i vinguda de microorganismes associats a les poblacions (amb llurs microbiota, viroma, genètica i cultures de la salut) dels dos mons. Aquest intercanvi fisiològic associat a la connexió entre dos ecosistemes fins llavors molt aïllats, es va convertir en un primer moment en una mena de “guerra immunològica” on l’espectre de major diversitat de la microbiota del vell món jugà a favor de les seves poblacions, que resistiren les malalties americanes i oceàniques molt millor que les poblacions del nou i del novíssim món respecte a les afeccions que portaren els europeus. Sense dubte aquesta “derrota immunològica” fou crucial per a la conquesta d’Amèrica i, sobretot, per la seva colonització; avui en dia, el pobles “indígenes” o “aborígens” són una minoria, sovint ínfima, en les regions derrotades (la immensa majoria de la població és criolla, descendent dels nous arribats), al contrari del que passa en el Vell Món, Aquest resultat no és extensible a altres regions. A l’Àfrica, per exemple, també fortament implicada en el nou intercanvi i obrint-se lentament a Europa a través del sinistre tràfic d’esclaus, però sense cap mena de colonialisme fins finals del s. XIX, el resultat del contacte entre sistemes immunitaris i ecosistemes sanitaris -molt més comunicats històricament, tot i la membrana del Sàhara i del mar- fou gairebé oposat, es parla de “la tomba de l’home blanc”, tot i que també acabés desembocant en una colonització, molt més breu i amb efectes ben distints, però. De fet, l’intercanvi colombí fou molt complex i s’entroncà sense solució de continuïtat amb la globalització madura de l’imperialisme i el postcolonialisme. En el camp immunològic, per exemple, la verola no estigué sola. Tant en una direcció com en una altra, es produïren “moviments” que reclamen un estudi perquè poden ser claus per fer front a la construcció d’una salut global necessàriament diversa. Algunes possibilitats: comparació epidemiològica dels itineraris de les malalties compartides des d’Europa i el Vell Món (no només la verola, el xarampió, per exemple), de les compartides des del Nou Món (revisar la discussió sobre la sífilis, la febre groga…), o les que es veuen afectades pels canvis culturals i d’estil de vida (les “malalties de civilització”, com ara podria ser la tan discutida hipertensió en les poblacions afroamericanes).