Els riscos comuns a las 3 tècniques són: canvi de sensibilitat a la pell, cicatrització anòmala i poc atractiva que pugui precisar correcció quirúrgica, asimetria mamària o necrosis cutània.
En aquells procediments que impliquen pròtesis, la durada de la simetria resulta més difícil, donat que els canvis de pes propis del pas del temps causaran variacions entre el pit no reconstruït i el que porta l’implant.
En la tècnica d’expansió tissular és possible l’extrusió de l’implant (de l’expansor o de la pròtesis de silicona posterior) degut a la falta d’una capa de teixit adequada o a una infecció; i per tant pot ser necessària una operació per extreure’l del tot. També la intolerància al material.
En la reconstrucció amb Latissimus dorsi la recuperació pot ser lenta i el sacrifici del múscul dorsal ample pot provocar dificultat en la pràctica de l’exercici físic que requereixi mobilització activa important del braç corresponent. A més, pot existir necrosis del penjall total o parcial. La complicació més freqüent és la formació i acumulació de líquid (serós) estèril a la zona donant (esquena) que pot infectar-se i/o provocar sofriment de la pell suprajacent, motiu pel qual s’haurà de drenar les vegades que siguin necessàries mitjançant una punció.
Són riscos específics del DIEP: l’alteració de la sensibilitat, les cicatrius anòmales, la necrosis cutània abdominal, el pneumotòrax o les asimetries mamàries.
A més, les tres tècniques requeriran cirurgia reconstructiva de l’arèola i del mugró.
Els riscos específics d’aquesta intervenció són l’alteració anòmala de la cicatriu, la necrosis del mugró i l’alteració de la pigmentació de l’arèola.