Els problemes de salut mental històricament van ser ignorats i arraconats fora de la societat. Fins fa només poques dècades, molt poques, es van incloure dins el sistema de salut i els vam anar posant noms. Certament, això ens ha estat útil en algunes circumstàncies. També els estem incorporant dins el sistema social, en el qual encara tenim molt més camí a recórrer.    En els darrers anys, a mida que hem anat avançant en aquesta pandèmia, amb les onades, les persones infectades, les vacunes i, malauradament, el nombre d’ingressos i de persones que ens han anat deixant, s’han anat evidenciant més clarament els seus efectes en la salut mental de la ciutadania. I tot això ens està dibuixant un panorama cada dia més confós, que fa més difícil posar nom al patiment emocional i, encara més complex, buscar-ne solucions. Unes solucions que sovint s’allunyen de les mans de la medicina i són cada cop més a prop de l’entorn social i comunitari de la persona.   Possiblement cada dia veiem més patiment emocional que costa de classificar com a trastorns mentals amb els manuals de sempre. Persones que possiblement estan a la frontera, entre la salut mental i el diagnòstic. Una àmplia frontera que inclou situacions molt diverses, per a les quals sovint busquem nom. Però potser no cal buscar-n’hi, perquè si el trobes, potser llavors voldràs trobar una pastilla. I en molts casos la pastilla potser no farà falta o, si més no, només de forma transitòria. El que realment fa més falta és molt acompanyament, molta comprensió i menys egoisme, molta empatia i poca competitivitat, un sou digne per a tothom, cap desnonament, menys capitalisme salvatge i més mirada humanista.   Quan aquesta societat que estem construint entre totes i tots treballi realment per fer un món millor, on les persones tinguem un present tranquil·litzador i expectatives de futur, molt probablement la salut mental de la població millori, perquè el patiment emocional simplement es farà petit.   Necessitem fer salut mental comunitàri. Necessitem una mirada conjunta i posar en valor que tots i totes som agents de prevenció i alhora de suport en salut mental. Hem de ser conscients que cadascú de nosaltres tenim un paper en la millora de la salut mental de la nostra comunitat, perquè la comunitat som: des de la persona que fa voluntariat a una associació, a qui fa castells o està a la banda municipal del seu poble, a la que despatxa al forn de la cantonada, al cambrer del bar del barri, a qui entrena un equip de bàsquet aleví, a l’oficinista que té un equip de treball per coordinar, a l'empresària que té uns treballadors i treballadores pels quals vetllar, als publicistes que envien missatges a la ciutadania, al regidor de cultura d’un ajuntament, a l’alcaldessa d’un petit poble de costa, a qui ostenta més o menys poder a les administracions públiques del nostre país.   Tots i totes tenim la nostra responsabilitat de fer un país on valgui la pena viure, on la ciutadania pensi que les seves vides val la pena que siguin viscudes. I també està clar que algunes persones tenen més responsabilitat que altres en encarar i potenciar aquest enfocament. Un gir de valors que comenci a enterrar el capitalisme i a posar en valor el bé comú hi ajudaria, segur.     Elisenda Ferrer Directora d’Incidència, Comunicació i Aliances de Salut Mental Catalunya