La rutina ajuda molt en el dia a dia de tota la família, i has de fer el possible perquè la persona afectada entri dins d’aquesta rutina. En el nostre cas, intentàvem seguir sempre els mateixos horaris, fins i tot els caps de setmana, per evitar que, per exemple, se saltés el dinar perquè havia esmorzat tard.\r\rHavíem de fer sis àpats al dia: esmorzar, piscolabis a mig matí, dinar, berenar, piscolabis a mitja tarda i sopar. El piscolabis (o «tente», com en dèiem) podia ser un suc, un cafè descafeïnat amb llet, un beure o, fins i tot, havíem arribat a menjar llaminadures! Aquesta rutina, que coneixíem la nostra filla i nosaltres, s’havia de complir sempre i no era negociable, encara que al principi sempre ho intentés. A mi em va ajudar molt programar tots els àpats amb antelació per poder complir les indicacions que ens havien donat des del centre. No podíem fer plats únics, sempre havíem de preparar primer plat, segon plat amb acompanyament i postres. D’altra banda, sempre menjava acompanyada, i tots els que estàvem a la taula menjàvem el mateix que ella, i així no podia comparar. No podia deixar res al plat, però adaptàvem les quantitats raonables que podia menjar, tenint en compte que feia sis àpats al dia.\r\r \r | En tot moment vam  donar compliment a les indicacions del personal sanitari d’Itaka (Àrea de Salut Mental de l’Hospital Sant Joan de Déu Barcelona), sense cap negociació possible amb la meva filla en relació amb el menjar, ja que aquest trastorn et demostra que t’has de mantenir ferm en tot moment i no cedir com a pares, per molta llàstima que sentis envers la teva filla i la situació que pateix.\r\rA casa, ens distribuíem les funcions prèvies a l’àpat. El meu marit cuinava seguint les indicacions dels professionals de l’hospital (el menjar havia de contenir proteïna, carbohidrats i vegetals) i jo em dedicava a parar taula. I vam canviar el lloc dels àpats de la cuina al menjador per poder menjar tots tres plegats.  \r\rUn cop teníem preparats els plats dels tres a la cuina –important destacar que tota la família menjàvem el mateix, cosa que abans no era així–, els portàvem alhora a la taula. No sortia cap plat abans que l’altre, perquè la meva filla no anticipés el moment del menjar. \r\rDesprés de menjar, ho anotava tot en un full de control que ens havia facilitat l’hospital. En definitiva, el que em donava més seguretat era seguir en tot moment les indicacions dels professionals, sense qüestionar-les en cap moment.\r\r