Els antivirals són medicaments emprats en el tractament de les infeccions víriques. Poden ser específics o d’ampli espectre, però, a diferència dels antibiòtics (actius enfront de bacteris), normalment no destrueixen els virus, sinó que bloquegen la seva reproducció en alguna de les fases del seu cicle. Es distingeixen dels viricides, productes que destrueixen els virus però fora de l’hoste, de l’individu infectat. Són uns fàrmacs recents, que es començaren a investigar als anys 60, avançant sobretot en la recerca sobre la SIDA des de mitjans dels 80s. Tot i aquest desenvolupament, la major part dels protocols només recorren a l’administració d’antivirals en casos d’infeccions greus que no milloren amb tractaments simptomàtics. En l’àmbit de la COVID-19, l’adopció d’antivirals ha estat progressiva i molt variable segons sistemes nacionals i fins i tot centre de salut. En general se’ls està usant com sistema per escurçar o optimitzar les hospitalitzacions dels casos amb complicacions greus, un rol complementari molt diferent del de les combinacions antiretrovirals (TARGA) enfront del VIH-SIDA, que s’han convertit en el pivot que ha permès cronificar la malaltia i recuperar expectatives de qualitat i esperança de vida acceptables per a les persones malaltes. Sens dubte, la SIDA i la COVID-19 són afeccions ben diferents, en part perquè la primera afecta directament al sistema immunitari i la segona, amb efectes més específics, es concentra en el sistema respiratori. Això l’apropa a les grips i la seva experiència, però els fàrmacs provats, en la majoria en estat d’estudi, poden haver estat emprats contra la grip (monulpiravir), el VIH (ritonavir) o l’Ébola (remdesivir, el més estès). La incorporació d’antivirals ha estat fins ara lenta, escassa i molt selectiva, donada la seva eficàcia limitada i els seus possibles efectes secundaris. Per altra banda, el camp d’estudi dels antivirals i de la seva connexió amb teràpies simptomàtiques, es podria beneficiar d’una recerca complementària sobre el potencial dels remeis i usos de les medicines tradicionals i complementàries, sobretot en contextos de forts dèficits del sistema assistencial, com ara l’Àfrica al sud del Sàhara. Tot i “l’oblit” en aquest sentit de la indústria farmacèutica o la poca iniciativa de l’OMS, cal destacar l’activitat innovadora de laboratoris africans, nigerians per exemple, en aquest sentit.