mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg føler et sterkt behov for å ta ordet, for det er altså sånn at lederen for landets nest største parti snakket usant i sted da hun holdt sitt hovedinnlegg. Hun sa at forskjellene har økt. Det er ikke riktig. Det er godt dokumentert gjennom den rapporten Fordelingsutvalget nettopp framla, at forskjellene økte dramatisk under den forrige regjeringen, under høyreregjeringen, der Fremskrittspartiet hadde sterk innflytelse og et sterkt ansvar for den politikken som ble ført, mens under vår regjering er fordelingen bedre, og den er blitt bedre under vår regjering enn under den forrige. Det er også sånn at antallet sosialhjelpsmottakere er blitt lavere. Det er gått ned fra 129 000 mennesker i 2005, til 110 000 i 2007. Tallene for 2008 og 2009 kommer snart. Men det er viktig å vite én ting, og det er at de største grepene som vi har gjort når det gjelder fordeling, de største grepene som er gjort både i forhold til formuesskatt og arveavgift, og som er gjort for å løfte minstepensjonene og innføre bostøtte, er grep som vises i tabellene fra og med i år. Det viktigste grepet vi har gjort for de folkene som har minst, er å øke minstepensjonen og doble den. Den skal nå opp på 145 000 kr. Den har økt med 16 000 kr. Det hjelper alle de som er trygdede, og som har vært minstepensjonister, og enslige forsørgere. Det andre viktige grepet vi har gjort, gjelder sosialhjelpsatsene. En stor del av dem som i dag mottar sosialhjelp, er folk som enten har vært trygdede med lave trygder, eller folk som er sosialhjelpsmottakere, langtidssosialhjelpstakere, og som nå kan gå over på kvalifiseringsstønad som fases inn i vår by, Oslo, senest i løpet av året – den skal være på plass da. Det betyr et enormt løft for de folkene som har minst. I tillegg vet vi at fra 1. juli i år styrker vi bostøtten, som altså den forrige regjeringen, under Erna Solberg, svekket når det gjaldt barnefamilier. Det kommer 50 000 nye mennesker innunder bostøtteordningen fra og med 1. juli. Dette er store og viktige grep, og da nytter det ikke for partilederen i landets nest største parti å stå her og si at forskjellene har økt, for de har blitt mindre i løpet av den tiden som er gått. Det er en ting jeg synes er påfallende, og som jeg gjerne skulle hatt både Lars Sponheim og Dagfinn Høybråten på banen for å snakke om, og det er det enkle som går på omfordeling. For alle fattigdomsmål som brukes, alle lavinntektsmål som brukes, enten det er EUs eller det er OECDs, handler om fordeling, de handler om rettferdig fordeling, og de handler om hvor mye man har i forhold til medianen, eller gjennomsnittet av befolkningen. Da er det altså påfallende at verken Venstre eller Kristelig Folkeparti noen sinne snakker om omfordeling og rettferdig fordeling. Uten det får man ikke til å avskaffe fattigdom, og man får ikke til en rettferdig fordeling – når skatteletten går til de aller rikeste, som vi ser det ligger forslag om i dag også.
Jeg har ikke sittet lenge på Stortinget, men jeg har sittet fire år i Trondheim bystyre. Der gjorde vi det bolde å rekommunalisere en del tjenester, som det borgerlige flertallet privatiserte og anbudsutsatte i årene før de rød-grønne tok over. Det vi ofte fikk høre da fra den borgerlige opposisjonen, var at det rød-grønne flertallet satte ideologi foran fornuft, at ideologien var viktigst og ikke de gode løsningene. Det kan vi jo stille spørsmål ved. Jeg tror helst det er andre veien. En gjennomgang f.eks. av konkurranseutsettingen av oppgavene til Statens vegvesen viser at kostnadsøkningen der har vært 50 pst. over det som har vært prisveksten ellers i anleggsbransjen. Det har ikke gitt noen gevinst med den markedsutsettingen. Det er ikke slik at de borgerlige kan vise til at konkurranseutsetting og privatisering gir mer effektive offentlige oppgaver. Så har denne debatten vist én positiv utvikling, synes jeg, og det er den nyvunne kjærligheten som de borgerlige partiene viser til toget. Det er jo en kjærlighet som ikke kan sies å ha vært like mye til stede da de borgerlige selv hadde flertall i Stortinget, da de selv styrte landet og representanten Hareide var statsråd. Men det er selvfølgelig veldig positivt at de borgerlige nå mener at den voldsomme økningen de rød-grønne har stått for i investeringer på jernbanesiden, ikke er nok. Det er en ganske annen holdning fra de borgerliges side enn det de selv hadde sjansen til å demonstrere i sine fire år med regjeringsmakt.
Jeg har en alvorlig utfordring i å se sammenhengen i Arbeiderpartiets energipolitikk. I forrige sak sa Arbeiderpartiets talsperson at man styrte energipolitikken i Norge etter Soria Moria-erklæringen, og det måtte vel være tilfredsstillende i massevis. Og så er det sånn at NVE, Norges vassdrags- og energiverk, er en etat som forvalter energipolitikken i Norge på vegne av Regjeringen. Men i denne saken sier man altså at når NVE på bakgrunn av Soria Moria-erklæringen sier nei til både det ene og det andre, på bakgrunn av politiske signaler, ønsket om CO2-håndtering, ønsket om å opprettholde verneplaner, osv., er det ikke Regjeringen som sier nei. Hvis jeg skal tolke Marianne Marthinsen i forrige sak, har ikke Regjeringen noen energipolitikk i det hele tatt, for det er det NVE som har. Men Asmund Kristoffersen er altså av en annen oppfatning. Så jeg kunne gjerne tenkt meg både å få svar fra en av Arbeiderpartiets representanter på hvem det er som forvalter Arbeiderpartiets energipolitikk, og hvem det er som har forstått og misforstått disse forholdene.
Når statsråden skal nevne bedrifter han har besøkt, nevner han de største i kanskje noen av de mest sentrale strøkene av landet. Det kunne jo da være interessant å høre om statsråden har vært i Nord-Norge, om han har vært oppe i Østerdalen eller i fjellregionen, for å spørre småbedriftene der om noe av det som er problemet. Det er jo diskusjonen om den differensierte arbeidsgiveravgiften og det at regjeringen har akseptert at hele transportsektoren er tatt ut, som er problemet, for det er der de store ulempene er. Når statsråden sier at man skal jobbe for at det skal være likt utgangspunkt, må han sikre at ikke varetransporten og posten blir dyrere, strømmen blir dyrere og bussen bli dyrere for alle som er etablert i Distrikts-Norge. Vil statsråden jobbe for at transportordningen kommer inn igjen?
Som eg sa i mitt fyrste svar, er det lite sannsynleg ut frå alt vi veit om ulv – og for så vidt andre rovdyr – at ein vert utsett for åtak frå rovdyr. Men frykta for det kan opplevast som reell. Og eg kan ikkje uttale meg, for det vert ei subjektiv oppfatning, som kvar enkelt får gjere opp for seg. Men det som er forferdeleg viktig, er nettopp at vi får spreidd den kunnskapen som vi har. Og det har departementet sett av vesentlege ressursar til, både rein informasjonsspreiing og ikkje minst for å få til ulike konfliktdempande tiltak – ikkje fordi ein fryktar åtak, men fordi vi ser at det i periodar kan vere nødvendig for at folk skal få tryggleik. Denne drosjeløysinga kan vere eitt konfliktdempande tiltak som gjer at ein føler at ein kjem seg ut av situasjonen. Men på sikt meiner eg at det er ingen grunn til at ein ikkje skal ha både bulyst og livskvalitet i dette landet, sjølv innanfor rovdyrsona.
Eg les litt ut av det spørsmålet at ein har ei grenselaus beundring for moglegheita politikken har til å styre og detaljstyre, og at det liksom skal løyse alle utfordringane. Det trur ikkje Framstegspartiet. Vi ser sjølvsagt ikkje vekk ifrå at politisk vilje og politiske vedtak påverkar ting i samfunnet, slik er det. Men vi synest ikkje at det er føremålstenleg å bruke politiske vedtak for mykje til å detaljstyre busetjing eller slike ting. Vi trur dette skal skje mest mogleg ved ei naturleg utvikling. Det trur vi vil vere mest berekraftig. Det trur vi vil vere det som vil skape mest tilfredsheit og best resultat. Når det gjeld distrikta, er det snakk om store ressursar, og då er det viktig å leggje til rette for at dei får utvikla seg på ein god måte – både når det gjeld olje og fisk.
Cowboyretorikken har ikke bare nådd Israel og Ariel Sharon, den har nådd representanten Morten Høglund også. Fremskrittspartiet foreslår nå å stoppe all økonomiske støtte fra Norge til de palestinske selvstyremyndighetene på ubestemt tid. Norge har de siste årene bevilget betydelige midler for å styrke fredsbestrebelsene i Midtøsten og bidra til en stabil økonomisk og politisk utvikling i det palestinske området. En slik utvikling vil bidra til en mer likeverdig situasjon mellom israelerne og palestinerne. Dette vil Fremskrittspartiet endre på nå, etter å ha kjøpt Sharons retorikk om at palestinerne er terrorister som må straffes og fjernes. Det vi har sett de siste dagene, er dessverre ikke noe nytt, men en ny runde på voldsspiralen i Midtøsten. Yasir Arafat har konsekvent tatt avstand fra sjølmordsaksjonene og bidratt kraftig til fredsløsninger over lang tid, sjøl om han antagelig på mange måter kunne gjort mer. Voldsspiralen må nå skrus ned, ikke opp, og det er israelerne som nå må ta et initiativ og handle klokt. Den klokskapen består ikke i å ydmyke Arafat overfor palestinerne gjennom å bombe politistasjonene i Arafats nabolag. Den klokskapen består ikke i å ydmyke palestinerne gjennom å pløye opp flyplassen i Gaza. Klokskap ville det være dersom Israel stoppet de stadige ydmykelsene og likvidasjonene og trakk seg ut av de okkuperte områdene. Jeg vil spørre Høglund hvordan han tenker seg at denne konflikten skal løses. Hva slags alternativ har Høglund til et palestinsk sjølstyre i en palestinsk stat, og hvilke mål tror Høglund at vi oppnår dersom vi fjerner de bevilgningene som palestinerne så sårt trenger for å skape seg sitt demokrati?
Noko av det som er problematisk i forhold til eit regjeringssamarbeid med Arbeidarpartiet, er EU-saka og EØS-problematikken, men òg miljøpolitikken. Det ein òg merkar her i dag, er at Sylvia Brustad pressar på for at Regjeringa ikkje skal vera så nøye på dei konsekvensutgreiingane ein skal ha i Barentshavet, men sørgja for at det kjem ei sak raskt, slik at ein kan få setja i gang. Det er stikk i strid med det bl.a. SV står for, og det er beklageleg at ein gjentek dette tempobehovet. Mitt første spørsmål er: Skal ein byggja ut og gå vidare i Barentshavet same kva konsekvensutgreiingane seier? Det andre spørsmålet går på det som representanten Brustad var inne på i forhold til straum. SV har der utfordra Regjeringa med konkrete tiltak for mindre straumavhengigheit, meir til vind- og bioindustri, meir til vassboren varme osv. Vil Arbeidarpartiet vera med på eit slikt konstruktivt spor, eller vil dei halda fram med å konkurrera med Framstegspartiet om å vera ein miljøversting?
Kan jeg gjøre det her? – Jeg skal da ta opp Fremskrittspartiets forslag.
Det er jo ikke noe nytt at man har konflikt når det gjelder vern. Trillemarka føyer seg bare inn i rekken. De områdene som miljøvernministeren ikke klarer å verne, verner Natur og Ungdom med miljøvernministerens velsignelse og økonomiske støtte. Det store problemet ved vernesaker er at man kjører over lokaldemokratiet. Man overkjører grunneierne. Man stopper næringsutvikling i de distriktene og de områdene som blir vernet. Hvorfor tar ikke statsråden hensyn til grunneiere, lokale eiere og næringsutvikling i verneprosesser, men bare overkjører lokaldemokratiet fullstendig?
Det er absolutt målsettingen og per nå er det ingen grunn til å tro at vi ikke får det til. Vi må huske at vi her egentlig gjør veldig mange nye ting på en gang, og det betyr at det alltid er en risiko for at ting ikke går som en ønsker, men det er ingen indikasjoner på det ennå. En har gjort en veldig god og rask jobb der Vegvesenet og Jernbaneverket sammen har utarbeidet planer, involvert lokale aktører – både politikere, naturvernorganisasjoner, kulturminneorganisasjoner og lignende – og fått gjort kompromissene fortløpende. Det finnes fortsatt folk som vil ha omkamp, men ikke i den grad som det gjerne har vært i så store prosjekter tidligere. Så har vi i det videre arbeidet nå, når vi har valgt traseer og sånne ting, fått dem til å koordinere jobben og løse ting fortløpende underveis. Vi gjør det også slik at mange ting gjøres parallelt istedenfor i rekkefølge. Det betyr at en kan spare opp mot fire–fem år på planleggingssiden, og foreløpig ser det ut til å gå bra.
Den debatten om utanriksministeren og forsvarsministeren sine utgreiingar som vi hadde for ei stund sidan, var ikkje minst prega av representantane frå Høgre, som skrytte – oppfatta eg det som – av SV sin innverknad på norsk sikkerheits-, forsvars- og utanrikspolitikk. Det er eg veldig glad for. Eg slapp å skryte av oss sjølve, og ingenting er betre enn at andre gjer det. Når det gjeld FN-mandat og grunnlaget for dei, skal det alltid vere ein debatt. Det einaste sikre ein kan seie om slike ting, er at makt er rett, makt gjev rett. Det er det som er problemet. Dersom vi skal få til det som er målet, å få ein FN-leidd verdsorden, må det liggje eit betre grunnlag til grunn, og vi må ikkje la FN bli pressa til å gjere vedtak som ein eigentleg ikkje vil gjere.
Dagen i dag startet med at man snakket om sine egne alternative budsjetter, og posisjonen kom med sin hyllest til Regjeringens budsjett. Ja, det var en fruktbar debatt. Det var interessant å høre hvorfor man hadde gjort akkurat de og de grepene for å møte utfordringene som kommer i tiden framover. Så snudde altså debatten helt om. Avslutningsvis har debatten vært mer preget av at f.eks. senterpartister – om de så er fra Sogn og Fjordane eller andre steder – har gått inn og tolket andres program. Det blir sjelden fruktbart. Ja, vi har til og med hørt representanten Lundteigens hyllest av det russiske landbruket. Jeg er litt usikker på om det er det inntrykket som den enkelte av oss har av den russiske måten å drive landbruk på. Jeg skal bruke den lille taletiden som er igjen, til å oppsummere noen av de utfordringene som jeg ser, og som jeg håper at vi kan få gjort noe med. Norges næringsliv skal i framtiden bygges på små og mellomstore bedrifter. Det er det næringslivet som i all hovedsak skal bære nasjonen Norge framover. Det er der det store mangfoldet er, og det er der vi virkelig må sørge for gode rammevilkår. Jeg tviler ikke på at når det gjelder de store og tunge bedriftene, vil det alltid være stor tilslutning, det vil komme pakker, man vil sørge for å hjelpe til, men vi må ikke glemme de små og mellomstore bedriftene, som ikke har disse store, tunge talsmennene i hver enkelt bedrift. Derfor må vi snakke om den bransjen. Jeg ser mørke skyer for skipsindustrien, både på leverandørsiden og på verftssiden. Problemet er at de som merker dette først, er de små bedriftene som skal levere til industrien. Det er de som får merke det først. Det er ikke verftene. Verftene kommer i neste omgang. Men den lille bedriften får svi med en gang. Vi har store utfordringer. Jeg respekter at regjeringspartiene hyller sine egne – det skulle bare mangle. Noe annet ville virkelig ha bekymret meg. Men det er bedre å la de enkelte partiene tolke sine egne programmer enn å tro at man vet så mye bedre selv.
Bare noen korte bemerkninger fra en som bruker denne veien forholdsvis ofte, og som dessuten er fra et av fylkene som veien berører. For meg og svært mange er dette en gledens dag når det gjelder selve utbyggingen. Det er en veistrekning med stor trafikk – mye av trafikken består av lastebiler, en blanding av norske og utenlandske vogntog. Dette tilsier at veistrekningen ofte er utsatt for ulykker, og skadene er relativt ofte av alvorlig karakter. Når man har en årsdøgntrafikk på godt over 20 000 kjøretøy, må veien være av en tilsvarende karakter for å møte denne utfordringen. Det har det manglet mye på på enkelte strekninger. Derfor er det svært positivt det som nå skal skje. På sikt vil også veien bli en miljøgevinst, da det i dag ofte blir køer når trafikken er som størst, med de ekstra miljøbelastninger dette gir. Enkelte trafikanter blir også noe stresset og tar sjanser, som igjen i noen tilfeller fører til ulykker. Når det gjelder finansieringen, har tidligere fremskrittspartirepresentanter tatt for seg den. Jeg må si at å legge stor del av kostnadene over på bilistene, er feil. Det riktige må være at staten tar den hele og fulle finansieringen. Dette har Norge råd til. Ellers har jeg tidligere tatt opp nettopp E6 i Stortingets spørretime flere ganger, som f.eks. 15. februar 2006, nettopp på grunnlag av alle de ulykker som har vært på denne veien. For eksempel i Hamar Arbeiderblad av 25. januar 2006 kunne vi lese om nok en alvorlig dødsulykke. Og i VG av 7. februar 2006 kunne vi lese at «12 liv kunne vært spart» ved en utbygging. I tillegg ville vi spart ca. 1 milliard kr – alt dette i henhold til beregning fra Maskinentreprenørenes Forbund. Mange av ulykkene ville vært unngått ved bl.a. midtdeler, da mange ulykker skyldes at kjøretøy kommer over i feil kjørebane. Mellom 1989 og 2005 ble 18 drept, 40 alvorlig skadd og 137 lettere skadd bare mellom Minnesund og Dal. Dette tilsier at en utbygging er på sin plass – bare synd at den kommer så sent, og at det ikke blir en større utbygging mens vi er i gang.
Ja, Norge forholder seg selvsagt skikkelig, fornuftig og saklig til alle regimer, uansett hvilken farge de har. Men det er ikke uinteressant ut fra en utviklingspolitisk synsvinkel om et regime kommer til makten på et utvetydig program å løfte de fattige i sitt land opp og sørge for at naturressursene i landet kommer alle innbyggerne til gode, ikke bare en rik, liten elite. Det vi nå ser i Latin-Amerika, er at en utviklingsmodell som var dominerende på 1980- og 90-tallet, og som man kan kalle – for å bruke et veldig bredt begrep, det er mange nyanser i det – en nyliberalistisk utviklingsmodell, vender nå Latin-Amerikas velgere ryggen til på veldig mange forskjellige måter, til fordel for regimer som har som ambisjon å løfte opp landets fattige. Så får vi se om de vil lykkes med det eller ikke. Det er i alle fall ikke uinteressant for Norge, og spesielt ikke for denne regjeringen, å kunne hjelpe regimer med å løfte opp de virkelig fattige. Latin-Amerika er et område hvor det er en veldig, veldig rik liten elite i en del land, men samtidig en utrolig og grell fattigdom.
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «I innstillinga til Nasjonal transportplan er overføring, så vel person- som godstransport, fra veg til jernbane nevnt en rekke ganger som målsetting. For tida reduserer NSB Gods sitt tilbud på mange strekninger. Det medfører en utvikling i motsatt retning av hva regjering og stortingsflertall ønsker. Hvilke tiltak, eventuell endring i rammebetingelser, vil Samferdselsdepartementet foreslå for å forhindre reduksjon av gods på jernbane og oppnå målsettinga om økt godstransport på bane?»
Nei, det er eg ikkje einig i. Eg trur at Noreg er tent med at vi har elevar som har eit godt kunnskapsgrunnlag, og som vert prøvde i det i begge skriftspråka. Ein betydeleg del av befolkninga skriv minoritetsskriftspråket, og begge to er viktige. Mi eiga personlege erfaring er at eg har hatt nynorsk som hovudmål og bokmål som sidemål, og at den opplæringa eg har hatt i bokmål, og det at det har vore ein del av skulekvardagen, er nyttige ting som eg tek med meg. Eg jobbar med språk i det daglege, og eg jobbar mykje med bokmålstekstar og folk som skriv bokmål. Det trur eg har vore nyttig kunnskap å ha med seg frå skulen. Det same trur eg gjeld den andre vegen. Så eg meiner vi fortsatt skal ha elevar som både vert prøvde i begge skriftspråk og får opplæring i begge skriftspråka i framtida.
Det forundrer SV litt at Arbeiderpartiet dramatiserer kommuneøkonomien så mye, men har såpass lite å by på sjøl. Det som har forbauset oss og som vi er bekymret over, er spesielt den store snuoperasjon Arbeiderpartiet har gjort i forhold til fylkeskommunenes økonomi og sjukehusoppgjøret. Hva er det som har skjedd? I Dagsavisen i går skrev fylkesordfører Ragnar Kristoffersen, Arbeiderpartiet i Akershus, om et lite raust og lite ryddig oppgjør. Så sent som i april var Arbeiderpartiet enig med SV i at tidligere underskudd fra sykehusdriften ikke skal trekkes inn i fylkeskommunale budsjett fra 2002. Det skjer nå. Nå får man gjort om dette underskuddet til en langsiktig gjeld som man skal dra med seg i mange år og betale på, og som kommer til å stenge for nødvendig låneopptak f.eks. i videregående skole, som er helt nødvendig. Hva i all verden er det som har skjedd med Arbeiderpartiet i denne viktige saken, og mener de at dette opplegget er raust og ryddig?
Ordningen med privatisteksamen innebærer at alle skal ha mulighet til å få dokumentert sin fagkompetanse. Dette er en viktig mulighet både for dem som tidligere ikke har fått et fullverdig vitnemål, for dem som ønsker å ta et fag de ikke har hatt tidligere, og for dem som ønsker å forbedre en eller flere karakterer. Det blir stadig flere som melder seg opp til privatisteksamen. Kunnskapsdepartementet ba derfor Utdanningsdirektoratet i fjor om å gjennomgå ordningen med privatisteksamen og vurdere om det er behov for endringer. Direktoratet besvarte oppdraget i desember og kom da med en rekke forslag. Disse forslagene er ikke ferdig utredet, og de har ikke vært på høring. Forslagene er nå til vurdering i departementet. Dersom konklusjonen blir at disse forslagene bør utredes nærmere, vil direktoratet få oppdrag om dette. Dersom det etter en slik utredning er aktuelt å foreslå endringer i dagens ordning med privatisteksamen, vil forslagene bli sendt på høring. Jeg er opptatt av at privatistordningen skal fungere godt og etter hensikten, og at det fortsatt skal være mulig å få dokumentert kompetansen sin på denne måten. Det er derfor viktig med en grundig vurdering av om det er behov for å foreta endringer i dagens ordning.
Generaladvokatens uttalelse er et innspill til domstolen, så man kan ikke ta for gitt at domstolens avgjørelse vil være sammenfallende med generaladvokatens anbefalinger. Datalagringsdirektivet har, som representanten Skei Grande er klar over, vært gjenstand for en engasjert og omfattende debatt i Norge, der avveiningene mellom hensynet til personvernet på den ene siden og hensynet til kriminalitetsbekjempelse på den andre siden har vært blant hovedtemaene. Nå er også representanten Skei Grande godt kjent med at Stortinget i etterkant av denne debatten har fattet sitt vedtak om implementering av datalagringsdirektivet i Norge. I den implementeringen har Norge tatt høyde for flere av de betenkelighetene som generaladvokaten gir uttrykk for, f.eks. er lagringstiden i Norge fastsatt til seks måneder, mens direktivet tillater en lagringstid på opptil to år. Videre har Norge gitt konkret anvisning på for hvilke straffbare handlinger trafikkdata kan innhentes, noe som er i samsvar med generaladvokatens merknad om at begrepet «alvorlig kriminalitet» må defineres nærmere. Det er også for så vidt tydelig i generaladvokatens uttalelse at en gjennom nasjonal lovgivning kan reparere de manglene direktivet som helhet har. Noen av de tiltakene ligger på mange måter inne i Stortingets beslutning. Når det gjelder regjeringens syn på generaladvokatens uttalelse, tar vi den til orientering. Men regjeringen forholder seg til Stortingets vedtak om å innføre datalagringsdirektivet.