Da World Trade Center raste sammen på direkten foran en hel verden, ble det tydelig for alle hvor utrolig sårbart et moderne samfunn er for terror og aksjoner gjennomført av folk som verken frykter eget eller andres liv. Den tiden da stormaktene tok hver sin side i konflikten rundt omkring i verden, er endret, og den kalde krigen er slutt. Det nye trusselbildet er borgerkriger, brudd på menneskerettigheter og konflikter innenfor nasjonalstater som raskt kan spre seg til andre verdenshjørner. 11. september kan skje igjen, er beskjeden til det amerikanske folk. De får beskjed om å være på vakt, men samtidig om å leve som normalt. Hva kan vi gjøre for å minske sjansene for at vanvittige terrorangrep skjer igjen? Første, andre og tredje bud er å tenke langsiktig. Vi må spørre oss: Vil det vi gjør i dag, bekjempe terror på sikt og føre oss nærmere en fredelig verden? Eller løser vi dagens problemer på en sånn måte at det skapes nye konflikter, som rekrutterer nye terrorister og som blir til voldelige aksjoner og nye lidelser om fem eller ti år? Den pågående krigen i Afghanistan er et eksempel på hvordan verden har blitt mer utrygg fordi konflikter ikke er løst med tanke på framtida, ja til og med med gambling med framtida som en uttrykt og nødvendig risiko. Jimmy Carters rådgiver, Brzezinski, sa det slik til det franske ukemagasinet Le Nouvel Observateur i 1998: «Hva er viktigst for verdenshistorien, Taliban eller Sovjet-imperiets sammenbrudd? Noen opphissede muslimer, eller Sentral-Europas frigjøring og slutten på den kalde krigen?» Knapt noen ville finne på å si noe lignende i dag. Men det understreker viktigheten av å tenke mange skritt framover hvis man virkelig har kampen for fred og mot terror for øye. For det som har skjedd, er jo at USA med åpne øyne har finansiert og trent de miljøene som i dag har utført terrorhandlinger, mot USA og mot andre land i verden, fordi målet på kort sikt helliget middelet. Med åpne øyne har altså Pakistan og USA aktivt rekruttert, støttet og finansiert Taliban og bin Laden. Nordalliansen, som i dag framstår som en viktig alliert, var det Russland, India og Iran som støttet. La meg også minne om: På samme måte var jo også Saddam Hussein i sin tid en viktig alliert for USA, da konflikten dreide seg om krig mot Iran. I dag er det ingen som betviler at Saddam Hussein er en av verdens mest brutale diktatorer. Å tenke langsiktig betyr at man ikke kan glemme de land og områder som lider under ekstrem fattigdom og grove brudd på menneskerettighetene – og så først komme på dem igjen hvis CNN nevner dem, eller fordi det smeller. Etter at Sovjet trakk seg ut av Afghanistan, har landet vært glemt og forsømt av verdenssamfunnet i over ti år. Da Taliban inntok Mazar-e Sharif i august 1998, ble nesten 6 000 mennesker slaktet, omtrent like mange som ble drept i New York. Den gangen var det små notiser i verdenspressen, og de fleste av oss visste ikke engang hvor Mazar-e Sharif var. Talibans grusomheter mot egen befolkning ledet ikke til noen aksjoner for å styrte et undertrykkende regime. Dersom de midlene som brukes i dag til krigføring i Afghanistan, var brukt til humanitær bistand i det tiåret som har gått, kunne store lidelser vært unngått. Og dersom den politiske interessen som Afghanistan i dag får, hadde vært investert i å få på plass et mer demokratisk regime lenge før, kunne grove brudd på menneskerettighetene vært unngått. Man kunne unngått regimer som huser terrorister. Og dette gjelder ikke bare for Afghanistan, det gjelder på mange områder i verden som i dag er glemte konflikter. Det er rett og slett sånn at når det smeller, er det som regel for sent. En veldig viktig oppgave for verden, for FN og for alle land er å drive forebyggende arbeid, der vi inngår i en global kamp for menneskerettigheter også i de land som ikke har verdens øyne mot seg. Utgangspunktet for det må være at hvert menneskeliv på jorda har lik verdi uansett hvor det fornedres eller drepes. Slik er det ikke i dag. En bred internasjonal allianse har så langt stått sammen i kampen mot terrorisme. USA har mange på lag, blant dem Saudi-Arabia, Tyrkia og andre land som ikke respekterer elementære menneskerettigheter, og der folkelige og demokratiske bevegelser ikke kan arbeide fritt. Blant befolkningen i disse landene har bin Ladens agitasjon et nedslagsfelt. Det er stor fare for at det eneste stedet der mange av dem kan samles for å diskutere, er i moskeene. På denne måten kan mangel på demokrati føre til at opposisjon mot undertrykkende regimer blir mer ekstrem, religiøs og fundamentalistisk enn i samfunn som er åpne for demokratisk debatt. Verdenssamfunnet og USA må derfor legge et stort press på disse landene for å få på plass en demokratisk utvikling. Enkelte konflikter i verden roper på en rettferdig løsning av sin egen grunn og for å hindre gjenklang for terroristenes agitasjon. Den mest alvorlige og presserende situasjon er for palestinerne. De som kan legge et mest effektivt press på israelerne, er nettopp USA. Jeg er glad for at Jagland var så klar i dag i forhold til å understreke nettopp denne konflikten. De overgrep som palestinerne utsettes for, er grove brudd på menneskerettigheter, og det skapes selvsagt ekstreme motreaksjoner. Det er en fare for Israel og i neste omgang for USA selv. Den norske regjering må derfor på en helt annen måte enn det statsminister Bondevik har varslet til nå, legge press på Israel for å trekke seg ut av okkuperte områder og forhandle fram en rettferdig fred med palestinerne. En verden med store forskjeller og ekstrem nød kan aldri bli en rettferdig verden. Det betyr ikke at terrorisme kan forklares med fattigdom. Men det betyr at terror kan få større nedslagsfelt, og at kriger, konflikter og folkevandringer i sin tur også er en trussel mot oss. USA har ikke stilt opp for en mer rettferdig verdensordning. Listen er lang over de internasjonale konvensjonene som de enten trenerer, ikke underskriver eller ikke ønsker skal effektueres. Listen er også lang over hvor mye penger de faktisk skylder FN, som er den som kan ta et internasjonalt grep på den verdenssituasjonen som i dag eksisterer. En viktig jobb som Norge må gjøre, er å utfordre USA og presse USA til å stille opp på internasjonale forpliktelser. Jeg skulle mange ganger ønske at jeg var totalpasifist eller kunne stole blindt på USA og George Bush i ett og alt. Det hadde vært et enklere liv, og jeg hadde sluppet mange vanskelige avveininger. Halvparten av Norges befolkning, biskoper og store deler av Kultur-Norge har vært imot krigføringen i Afghanistan eller krevd bombestans da den startet, ikke fordi vi er naive, eller fordi vi støtter terror. Vi har protestert mot krigføringen fordi den rammer sivile i et land som er rammet av humanitære katastrofer fra før, og ikke minst fordi krigshandlingene kan føre til ny rekruttering til terror. Resultatene av dette kan vise seg om noen år, og resultatene for dem som skal overta en urettferdig verden etter oss, er det ingen som kan garantere for i dag, men det er mange som har tatt sjansen på å gamble. Det er ingen grunn til å ha blind tillit til at USA vet hva de gjør. De rekrutterte som kjent selv bin Laden da Sovjet var hovedfienden. I dag fremmer vi to forslag som jeg gjerne vil ta opp. Det ene er for å utfordre Regjeringen til å kjøre en selvstendig og kritisk rolle i forhold til de diskusjonene som nå kommer om hva slags løsninger som skal på plass i Afghanistan. Vi kan ikke som ett av få land i verden stille oss slik i de vanskelige avveiningene at vi blindt tar alle forslag som kommer framover fra USA, som god fisk. Tvert imot må vi lojalt stille opp under det FN-sporet som mange nå jobber for. Det andre er et forslag som bl.a. Bispemøtet har fremmet, om å avholde en spesialsesjon i FN-regi.