mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Det står feil i papirene – der står det Rannveig Kvifte Andresen. Men det er – som jeg sa, tror jeg – Karin Andersen som er forslaget vårt, ved siden av Audun Lysbakken.
SV tilhører flertallet i komiteen som har behandlet dette forslaget og avvist behandlingen av det nå. For egen regning vil jeg også tillegge noen momenter. Jeg har hatt den, skal man si, blandede glede å høre representanten Christian Tybring-Gjedde argumentere hardt for hvorfor det er viktig at det norske folk skal tjene penger på atomvåpenproduksjon. Det er en grunn til at det finnes en ikkespredningsavtale, det er ikke tilfeldig, og det er fordi vi har sett den måten atombomben har virket på i verden. Den har hatt helt umenneskelige konsekvenser i generasjoner etter generasjoner. Dette er en type våpen som vi altså ikke er interessert i skal brukes. Vi har prøvd å gjøre en jobb internasjonalt og bidra på den måten vi kan for å sørge for at man heller gikk i motsatt retning. Istedenfor å bidra til produksjon og utvikling av nye typer teknologi innenfor atomvåpen, skulle vi gjøre det motsatte, nemlig arbeide for videre nedrustning. Da er det ganske spesielt at Fremskrittspartiet, som var det eneste partiet her på Stortinget som var villig til å gå til krig mot et land som angivelig utviklet denne type våpen – altså Irak – fordi man var så oppsatt på å hindre utbredelsen av dette våpenet, nå er interessert i at det norske folk istedenfor skal investere pengene sine i produksjon av dette. Verden ser på utbredelsen av masseødeleggelsesvåpen som et destabiliserende element i dag. Vi bør jobbe for å understøtte de prosesser som finnes i verden for å stoppe produksjonen av atomvåpen og masseødeleggelsesvåpen. Dette er også et arbeid som er videreført gjennom vårt arbeid mot klasebomber og landminer internasjonalt. Jeg mener at denne debatten er en debatt som det norske folk har godt av å høre mer av i årene som kommer. Hvis det er slik at Fremskrittspartiet vil arbeide for at norske folks penger skal brukes til investering i klasebomber, landminer og atomvåpen, ser jeg fram til denne debatten videre i årene som kommer.
Jeg vil takke helseministeren for svaret og understreke at jeg er godt fornøyd med den raske reaksjonen som helseministeren også har vist i dette tilfellet. Den tragiske historien ved Oslo legevakt, hvor en pasient ble innbrakt med truende hjerteinfarkt og av en vekter ble henvist til venterommet med en kølapp i hånden, er nesten ikke til å tro. Hendelsen er klart i strid med gjeldende lovverk, og viser en menneskebehandling og en faglig medisinsk oppførsel som er totalt uakseptabel. Jeg er enig med Aftenpostens leder av 10. oktober 1999, hvor det anføres følgende: «Men det er ikke nok at man evaluerer rutinene. Disse skandaløse forhold må det simpelthen ryddes opp i, og det må skje øyeblikkelig.» Jeg er så enig, så enig. Mitt oppfølgingsspørsmål til helseministeren blir da: Vil helseministeren medvirke til at de ansvarlige ved slike hendelser får en personlig reaksjon som merkes, i tillegg til at en påser at rutinene blir endret?
Det er et helhetlig og bredt engasjement mot reklame i skolen. Foreldre, elever, lærere, Forbrukerombudet, Forbrukerrådet, reklamebransjen, Barneombudet osv. har gitt statsråden entydige signaler. En veileding – som hun nå utarbeider – er ikke nok for å forhindre den økte kommersialiseringen og det økte presset mot skolene våre når det gjelder reklame. I bunn og grunn handler reklameforbudet i grunnskolen om kvalitet – om å sikre kvaliteten i skolen. Har vi ikke råd til å gi elevene våre skolemateriell som er reklamefritt, kan vi ikke kalle oss en kunnskapsnasjon. Min utfordring til statsråden er: Vil hun konkret jobbe for å fremme noe som er mye mer forpliktende enn en veiledning? Vil hun komme med et forslag om reklameforbud i grunnskolen og i den videregående skolen? Det er absolutt nødvendig og på tide å innføre dette.
Sjømannskirken har stadig større betydning for beredskap og sykebesøk og sosialsaker i utlandet, men gapet mellom det faktiske antallet stillinger de har, og det de får i statlig støtte, blir stadig større, til tross for at de får økte arbeidsoppgaver. Sjømannskirken har søkt om å få fem årsverk, men blir avspist med 0,72. Nå er Kirkens menn og kvinner gjerne fromme personer. De står ikke på barrikadene, sånn som heismontører og flyveledere og politifolk, men det fratar vel ikke kirkeministeren ansvaret for å sørge for rammer som gir muligheter til å rekruttere og beholde personell. Hva skyldes Regjeringens manglende anerkjennelse og støtte til det arbeidet som Sjømannskirken gjør?
Kristin Halvorsen tar nå like mye feil i det meste av det hun nå sier, som hun tok da hun sa at hun ikke trodde at bombingen av Afghanistan ville gi positive resultater. Jeg tror faktisk at våre velgere har satt stor pris på at vi under forhandlinger med regjeringspartiene nettopp har stått veldig klart fast på at vi må oppnå noe reduksjon i og ha som endelig målsetting å fjerne avkortingen av pensjoner for gifte pensjonister at vi skulle ha Aricept inn på blå resept at vi ikke ville akseptere 3,5 pst. økning i de generelle egenandelene i helsevesenet at vi ville ha nettolønnsordninger for rederier og bevare refusjonsordningen for sjøfolk at vi ville nulle ut alle avgiftsøkninger som fremdeles ligger i budsjettet at vi ikke ville gå inn for skjerping av bilbeskatningen og fjerning av flyttebilordningen at vi krevde 1 milliard kr i ekstra skattelettelse for dem med de laveste inntektene at vi krevde en reduksjon i elavgiften at vi krevde reduksjon i alkoholavgifter for å komme grensehandelen til livs at vi krevde mer penger til rettsapparatet, til politiet og til veibygging Jeg tror faktisk velgerne våre har satt pris på at vi har stått hardt på for å få det til. Og når vi – og her vil man ha Jens Stoltenberg som sannhetsvitne, og delvis Kristin Halvorsen selv – fikk et så dårlig og lite tilbud fra Regjeringen på disse sentrale ting for folk flest, kunne ikke vi gå inn for å støtte budsjettet. Det er helt klart som Kristin Halvorsen sier, at når statsministeren har stilt kabinettsspørsmål, vil deler eller hovedinnholdet i voteringsgrunnlaget bli utvidet til å dreie seg om noe langt mer enn budsjettet. Og det er klart at når vår gruppe på gruppemøtet i ettermiddag skal drøfte vår votering i kveld – som vi i alle tilfelle skulle ha gjort – vil det enkelte medlem selv avgjøre i hvilken grad kabinettsspørsmålet får påvirkning for stemmegivningen. Men det er faktisk også en hensikt med kabinettsspørsmål som system, og det er også måten i tilfelle å gjøre det på.
Først vil jeg gjøre foregående taler oppmerksom på at den høye prisen på kysteiendommer nettopp kommer av at det er begrensninger med hensyn til hvor mange av den type eiendommer som myndighetene i dag tillater at det bygges. Styring fører til høyere priser. Det burde en representant fra Vestfold ha fått med seg. Så til denne debatten. Jeg synes det har vært forstemmende å høre på en debatt hvor en statsråd fra Senterpartiet har fått SV som sin sterkeste allierte i spørsmål som gjelder eiendomsrett. Det synes jeg er trist. Jeg hadde trodd at Senterpartiet i denne type saker ville avveie dette til eiendomsrettens fordel og støtte opp om de synspunkter som Høyre og Fremskrittspartiet har i denne saken. På min replikk til statsråden svarte han at hovedformålet med boplikten er å få næringsutvikling og aktivitet på bygdene. Det er ikke det at den som eier eiendommen og som er tvunget til å bo på den, også skal drive den. Hovedformålet er altså at det skal være næringsutvikling og aktivitet på bygdene. Så kan man stille spørsmål om hva som bidrar til det. Bidrar det til aktivitet ute på bygdene hvis en advokat fra Oslo som tjener bra, får lov til å kjøpe seg et småbruk i Telemark, hvor statsråden kommer fra, og kanaliserer store deler av den inntekten han har fra annen virksomhet, inn i småbruket? Det må være åpenlyst at det ville være positivt for disse bygdene. Det er bare å vise til hva som skjer i vårt naboland Sverige. Der har grenseområdene til Norge vært fraflyttingsområder, mens nordmenn har funnet det formålstjenlig å kjøpe seg et torp, altså et småbruk, der. Det har blitt populært, og det har ført til at disse avfolkningstruede bygdene i Sverige har fått en ny vår og en vekst fordi nordmenn ønsker å investere av sine midler i disse eiendommene. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at det er 34 000 bolighus på landbrukseiendommer som i dag står ubebodd. Spørsmålet er da hvordan statsråden, gjennom å praktisere en streng boplikt, har tenkt å få lys i disse husene.
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg registrerer at det hadde et innhold som samsvarer med tidligere uttalelser fra og politikken til Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet bruker veldig mange ord og formuleringer for å presisere hvor viktig det er å få en sosialt riktig fordeling av ressursene. Seinest i statsminister Stoltenbergs tiltredelseserklæring ble dette viet stor oppmerksomhet. Nå er det altså slik, og jeg forstår det slik at statsråden bekreftet det og vil stadfeste og styrke det også i Arbeiderpartiets framtidige politikk, at fødselspengene fordeles etter en nøkkel der de med høyest samlet inntekt får tildelt de største overføringene. Realiteten er faktisk den at en to-inntektsfamilie med 500 000 kr i samlet inntekt ikke bidrar mer til de offentlige kassene enn en en-inntektsfamilie med 400 000 kr i inntekt. Hvis det er det statsråden mener med rettferdig fordeling i forhold til innbetaling, vil jeg gjerne utfordre statsråden på det. Når de tallene ligger på bordet, vil statsråden fortsatt være av samme oppfatning?
Norsk asylpolitikk er verken konsekvent eller streng. Konsekvensene av de avslagene som blir gitt i dag, er jo at folk allikevel får bli, så det kan man vel ikke kalle verken konsekvent eller strengt. Det dette spørsmålet handlet om, var ikke innvandringen til Norge som følge av EØS-avtalen. Det er innvandringen til Norge bl.a. knyttet opp mot den ikke-vestlige innvandringen. Det er det mye av disse beregningene handler om. Jeg oppfattet ikke at statsministeren svarte på hovedutfordringene i mine spørsmål overhodet. Beregningene som ligger til grunn, er altså knyttet til den ikke-vestlige innvandringen og slår fast, helt entydig, at vi vil bruke opp hele det norske oljefondet og verdien av norske Statoil-aksjer hvis dette får fortsette inn i fremtiden. Det er det jeg lurer på. Da synes jeg at statsministeren bør reflektere litt mer rundt konsekvensene av den politikken hans regjering har ført de siste åtte årene – som altså har gitt oss rekordhøy innvandring. Det er mulig at vi formelt har hatt en innvandringsstopp siden 1970-tallet, men den omgås jo på alle mulige måter.
I dag velger jeg å stille spørsmål til statsministeren. Statsministeren har med rette over lang tid uttrykt stor bekymring i forhold til den økonomiske uroen i EU. Vi registrerer også at den økonomiske uroen gir noe sosial uro i denne forbindelse. Vi registrerer at arbeidsministeren har vært på besøk i Brussel for å be om unntak for at spanske og greske arbeidstakere kan komme til Norge og jobbe under spanske og greske lønninger. Vi tapte saken om dagpenger. Nå kan en EU-borger kreve dagpenger etter ett dagsverk i Norge. Vi eksporterer stadig flere milliarder i trygdeytelser. Fra 1998 til 2008 doblet det seg fra 2,2 mrd. kr til 4,3 mrd. kr – det meste selvfølgelig til nordmenn som er bosatt i utlandet, men 34 pst. av denne eksporten av trygdeytelser er knyttet til korte arbeidsopphold i Norge. Det kommer mange bekymringsmeldinger. Man sier at oppimot 500 millioner mennesker nå har muligheten til å oppnå rett til norske velferdsgoder. Brochmann-utvalget har pekt på dette i mange sammenhenger. Kortversjonen fra Brochmann-utvalget er at norske velferdsordninger er under press. Rask opptjening av velferdsgoder og eksportmuligheter for arbeidsinnvandrere fra EØS-land øker presset på mange ordninger. Mitt spørsmål til statsministeren er: Når man har fokus på og forbereder seg på at den økonomiske uroen i EU også kan slå inn over Norge, vil man ha det samme fokuset på det økte presset på det norske velferdssystemet og våre velferdsytelser?
Jeg takker for svaret, og takker også for at Regjeringen tar denne saken med det dype alvor som saken rent faktisk har. Jeg har forståelse for at Regjeringen sammen med SFT og andre har behov for å bruke noe tid på å finne ut hva man skal gjøre i etterkant av dette. Men det dette med all mulig tydelighet viser, er at det ikke er mulig å gi garantier for nullutslipp i Barentshavet. Disse garantiene er gitt, det er stilt strenge miljøkrav fra myndighetenes side, og selskapene sier at vi skal klare det med nullutslipp. Men for tredje gang i løpet av kort tid viser det seg at det er umulig. Det er simpelthen umulig fordi man har med mennesker å gjøre, og man har med et meget vanskelig miljø å gjøre og også vanskelige forhold for øvrig i Barentshavet. Dette er etter mitt skjønn en god bekreftelse på hvorfor man skal være varsom med å gå inn i Barentshavet med ytterligere aktivitet. Mitt spørsmål til statsministeren er da følgende: Mener han at de eksemplene vi nå har sett i det siste, kan gjøre at myndighetene vil trekke tilbake de tillatelsene som er gitt for boring i Barentshavet, og at konsekvensene er så alvorlige at det kan bety at Statoil og andre som nå driver prøveboring, simpelthen får trukket tilbake tillatelsen av hensyn til det sårbare økologiske miljøet som er i Barentshavet?
Statsråden var inne på at det er viktig at dette er på plass fra starten av. Starten går i praksis på mandag. EØS-komiteens beslutning om å innlemme REACH i EØS-avtalen vil tre i kraft dagen etter at komiteen har mottatt EFTA-landenes meddelelse. Island har gitt en slik meddelelse. Da er det slik at dette vil tre i kraft dagen etter at de sender en slik melding til EØS-komiteen. Dette er viktig for norske eksportinteresser. Da er spørsmålet: Er det slik at statsråden antar at dette regelverket i praksis vil kunne tre i kraft fra 2. juni?
Jeg er glad for at helseministeren fra denne talerstol uttalte at han vil følge opp problemene rundt den vanskelige sykehusøkonomien, slik Stortinget ønsker. Jeg er imidlertid ikke så veldig opptatt av at dette skal skje hals over hode, og at man ikke bruker nødvendig tid til å gjennomgå dette. Sykehusene legger ikke fram sine regnskaper før i slutten av januar og i midten av februar. Skal man gå gjennom regnskapene for 1999, trenger man tid. Og for meg, og for oss, er det tilstrekkelig at man får den orienteringen i god tid før revidert nasjonalbudsjett. Mitt spørsmål til helseministeren går på fastlegeordningen. Ifølge Lægeforeningen mangler man pr. dags dato 545 allmennleger ute i kommunene. Det er liten grunn til å anta at mer enn mellom 50 og 100 allmennleger kan skaffes til veie i løpet av år 2000, slik at man i beste fall vil sitte tilbake med en manko på 450 leger når ordningen etter forutsetningen skal settes i gang 1. januar 2001. Jeg tror faktisk også at vedtaket om fastlegeordningen i seg selv har vært en medvirkende årsak til den avgang på allmennleger vi har hatt de seneste år etter at dette vedtaket ble gjort. Det er i hvert fall svært mange allmennleger som har kontaktet meg i den sammenheng. Da er mitt spørsmål til helseministeren: Er det forsvarlig å sette i gang denne fastlegeordningen fra 1. januar 2001 når man mangler opp mot 450 allmennleger? Og hva skal skje i forhold til de pasientene som da ikke har en fastlege – må de betale hele legerefusjonen selv?
Jeg har et spørsmål til justisministeren. Et viktig virkemiddel for å forebygge kriminalitet er nulltoleranse. Lovbrytere må se at kriminalitet, stor som liten, ikke aksepteres av samfunnet. Ikke minst er dette viktig overfor unge lovbrytere, noe som Storbergets eget parti har pekt på. I Politi-Norge har man lenge pekt på de utfordringene man har med alvorlig kriminalitet, trafficking, gjengkriminalitet osv. Ikke minst har Oslo hatt et av de verste årene på lang, lang tid når det gjelder antall voldtektssaker. Halvårstallene fra politiet viser også en kraftig økning i grove voldssaker. De viser videre at det store volumet fortsatt er vinningsforbrytelser, og her har man en oppklaringsprosent på skarve 18 pst. For ikke lenge siden slo justisministeren fast at han ville ha en bedre bruk av pengene som Oslo-politiet får. Han utfordret Oslo-politiet på å foreta bedre prioriteringer. Så langt har ikke justisministeren svart på hva han mener må gjøres, men han har derimot utfordret befolkningen i Oslo til å gjøre det. Konsekvensen av dette for Oslos del er at en må vurdere å sette et av verdens mest avanserte politihelikopter på bakken. Jeg regner videre med at det naturlige vil være å prioritere saker som gjelder sedelighetsforbrytelser, vold og unge under 18 år. Utover dette er politiets sjanser til å bekjempe kriminalitet minimal. Men jeg har sett at statsråden har gitt et signal om hva som bør prioriteres. Etter en heftig debatt om pågripelsen av en tyv uttalte han denne uken at den sivile vekterbransjen ikke skal bruke makt, det er politiets oppgave. Siden justisministeren også er minister for politiet, forventer jeg at han har satt politiet i stand til å løse disse oppgavene som han selv påpeker. Det virker ikke som det er slik når man leser i avisene om frustrerte næringsdrivende eller andre som ikke føler at politiet stiller opp når man trenger hjelp og forventer å få hjelp. Videre kan det jo heller ikke være slik at vi skal ha et frirom for folk som begår kriminalitet, hvis bare kriminaliteten er lav nok. Da blir spørsmålet mitt til statsråden: Hva skal terskelen være for å kunne forvente bistand fra politiet – skal det være en verdi på en hundrelapp, en femtilapp eller en tohundrelapp?
Jeg viser til Riksrevisjonens rapport om Norsk Tipping. Mitt spørsmål til statsråden er: På hvilken måte vil hun sørge for at Norsk Tipping driver innenfor lovlige rammer i framtiden?
Til det siste: Det gjelder selvfølgelig hele landet. Jeg ser ikke for meg mer bruk av vikariater og avløsning. Her må vi snakke om å opprette stillinger som er faste. Det er det som er problemstillingen nå, at man går i vikariat og er usikker på hvorvidt man er sikret jobb i politiet framover. Derfor velger dessverre også mange flotte unge mennesker som går ut av Politihøgskolen i dag, en annen karriere. Så er det litt artig, synes jeg, når Senterpartiet nå utfordrer på soningsoverføring. Her skryter man av at regjeringen skal overføre – sende ut –fanger til soning i opprinnelseslandet, f.eks. til Romania. Representanten Klinge og jeg har vært i Romania og sett på soningsforholdene der. Dem aksepterer man. Det som er standarden på soningen der, er langt under de soningsforholdene vi har i Norge. Når Fremskrittspartiet peker på at vi kan ha egne fengsler for utenlandske kriminelle i Norge, tror jeg vi har en lang vei å gå før vi kommer til en situasjon hvor standarden ligner på den som er i opprinnelseslandet.
Det er bra at regjeringen går igjennom mottakere av norsk bistand og kontrollerer for å få frem effektivitet. Norske frivillige organisasjoner opplever at de blir sjekket grundig, og slik skal det være. Så kom det frem under budsjetthøringen som komiteen hadde, at enkelte organisasjoner påpeker at den måten som de blir håndtert på ved f.eks. avdekking av korrupsjon eller misbruk, er langt strengere enn når tilsvarende skjer i en FN-organisasjon. Er det en praksis som statsråden er tilfreds med, og vil i så tilfelle statsråden jobbe for at det blir lik praksis, at vi behandler korrupsjon og misbruk likt, enten det skjer i den ene eller andre kanal for norsk bistand?
Det er nok lenge til et slikt høydepunkt igjen i en muntlig spørretime. Jeg vil gjerne stille spørsmål til statsråd Dåvøy om barnehageutbyggingen i Norge. Fra Regjeringen har det en rekke ganger vært forsikret om at de mål som ifølge Stortingets vedtak er satt om barnehageutbygging, skal nås. Senest i fjor ble det sagt at vi skulle nå målet om 12 000 plasser. Regjeringen forsikret om det så sent som på Bondeviks oppsummerende pressekonferanse rett før jul. Det reelle tallet viste seg å være i nærheten av 8 000, og det betyr at vi allerede har et betydelig etterslep i barnehageutbyggingen. Stortingets målsetting er 12 000 plasser også for i år. Det betyr at hvis vi skal ta igjen etterslepet, må vi bygge 16 000 plasser for å holde tritt med den utbygging Stortinget har bevilget penger til. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan går utbyggingen nå? Er det grunn til å tro at vi vil klare målsettingen på 12 000 plasser pluss 4 000 i år? Jeg har registrert at så sent som for en måned siden forsikret statsråden om at i hvert fall målet om 12 000 plasser skal nås.
Mitt spørsmål går til finansministeren. Norge har en av verdens høyeste bilavgifter. Av den grunn har vi også en av Europas eldste og mest forurensende bilparker. Jeg hadde håpet at omleggingen av avgiften som ble gjort, kunne ført til at befolkningen i Norge kunne kjøpe seg mer miljømessig riktige biler, og skiftet ut den gamle bilparken. Når jeg leser Dagens Næringslivs oppslag i går med uttalelser fra Torgeir Micaelsen, som er finansministerens partivenn og leder av finanskomiteen, ser jeg at avgiften skal gjøre et kraftig hopp til neste år. I Dagens Næringsliv i går sier Torgeir Micaelsen: «Vi må stramme til, og resultatet blir at «Standard-Passaten» vil bli dyrere. Biler større enn dette vil bli ilagt en luksusskatt.» Bakgrunnen for dette er selvfølgelig at man har en mindreinntekt på 3,8 milliarder kr fra bilavgiftene. Men jeg tør minne om at vi har et overskudd på statsbudsjettet til neste år på 172,2 milliarder kr. Det ligner ikke mye på forutsigbarhet for både forhandlere, importører og – ikke minst – dem som skal kjøpe seg bil. Jeg synes det er forunderlig at man kommer med dette nå, rett etter at man har sett hvordan Regjeringen har håndtert biodieselsaken. Slike uttalelser fra lederen i finanskomiteen kan føre til at folk hamstrer bil på slutten av dette året, og at salget går ned til neste år. Kan finansministeren avklare hva som faktisk kan skje? Kan han berolige befolkningen med at det ikke kommer en avgiftsøkning på vanlige, miljørettede biler?
Jeg er enig i statsministerens tilnærming til en dialog, som var svaret hans i siste replikk. Vi har ikke veldig gode erfaringer med omfattende boikotter fra de siste tiders hendelser i denne regionen, f.eks. boikotten av Irak. Men en dialog krever at man er veldig tydelig når det gjelder atomvåpen og menneskerettigheter, slik at dialogen blir et virkemiddel hvor man faktisk bruker den muligheten man har, til å påvirke situasjonen framover. Men det var ikke det jeg i utgangspunktet skulle ta opp. Jeg tror nemlig at de formuleringene Kjell Magne Bondevik i dag hadde om spørsmålet om EU, kommer til å ha historisk interesse, for jeg synes at han gikk mye lenger i å åpne for at hans eget standpunkt er under revisjon, avhengig av hva som nå skjer i dialogen framover. Derfor har jeg lyst til å følge opp med et spørsmål. Utenriksministeren er veldig klar i vurderingen av forholdet mellom EU og NATO framover. Han sa i redegjørelsen: «Vi kan risikere å bli ytterligere marginalisert.» Mener virkelig statsministeren at Norge i dag er marginalisert, og at det vi snakker om for framtidens mulige allianser, er grader av marginalisering av Norge?
Folk som er i jobb, har helt andre muligheter for å øke sin inntekt enn mennesker som er uføre. Det å være ufør handler om å ha en helse som gjør at man begrenses sterkt. Det er vanskelig å komme dit, og vi skal ha stor respekt for at man ikke selv velger sin helse. Grunnen til at SV kritiserer løsningen, er at den er usosial i sin form. 95 pst. av 300 000 kr er noe helt annet enn 95 pst. av 500 000 kr. Det å si at man aldri skal ha muligheten til å tjene mer på trygd enn på arbeid, betyr god skrivebordshåndtering, men dårlig praksis, for jeg må innrømme at det er svært, svært få tilfeller som ville tjent mer på trygd enn på arbeid. Men på grunn av de veldig få tilfellene går man løs på en ordning. Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti har kommet noen vei. Det er stor forskjell på 32 000 unger som i utgangspunktet ville blitt fattigere, og 4 000. Det vil merkes i folks liv.