mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Det er viktig å ha troen på det man holder på med, som representanten Nesvik var inne på, men overmot er farlig. Det fikk Odd erfare forrige uke da de trodde seieren var sikret med ledelse mot Rosenborg. Odd ble, som vi alle vet nå, desimert i løpet av kvelden, og det vil også Aalesunds Fotballklubb bli i kveld. Overmot var også det som skapte finanskrisen – spekulanters overmot. Den krisen som ble skapt av spekulasjonsøkonomien er ikke over. Nå rammer den industrien, og verfts- og leverandørindustrien er spesielt hardt rammet. Før finanskrisen rammet oss, hadde denne næringen gode tider. Aktiviteten lå på et uvanlig høyt nivå, noe som har blitt beskrevet godt av næringsministeren. Men overinvesteringer og finanskrise har ført til at bedriftene nå opplever en ordretørke som kan føre til oppsigelser og true mange lokalsamfunn som er helt avhengige av disse arbeidsplassene. Næringen selv regner med ny oppgang, men det kan ta tid. I mellomtiden kan vi miste arbeidsplasser i distriktene. Men ikke nok med det: Vi kan også miste sterke høyteknologiske miljøer som er viktige for videreutvikling av norsk industri. Derfor har Regjeringen satt inn tiltak for å støtte denne næringen. Og derfor er det viktig at vi overvåker utviklingen nøye, og hele tiden vurderer nye tiltak. Under finanskrisen kom leverandørindustrien til Regjeringen og ba om større rammer for GIEK. Regjeringen reagerte raskt og klarte på den måten å redde flere bedrifter fra en svært vanskelig økonomisk situasjon. Det ble også satt i verk flere andre tiltak, som næringsministeren har informert godt om. Mer fleksible regler for bedriftsintern opplæring og for permittering er viktige tiltak for å holde på kompetansen i bedriftene, og det er svært viktig for industrien. I en situasjon med overkapasitet er det også viktig å vurdere behovet for radikal innovasjon og omstilling. Verfts- og leverandørindustrien er en høyteknologisk bransje med høy kompetanse på alle nivåer i organisasjonen. Denne industrien har derfor et stort potensial for å utvikle grønn teknologi og bidra til å nå våre klimamål, som vi alle setter høyt. Norsk verfts- og leverandørindustri har potensial til å bli verdensledende innen miljøvennlige skip og miljøvennlig offshore energi. Flere bedrifter har allerede i dag produkter og prosjekter innen grønn teknologi, men det er fremdeles en lang vei å gå på dette området. Det er viktig å komme i gang med denne utviklingen i en situasjon der det er overkapasitet i bransjen. Den muligheten må vi vite å bruke. En slik satsing krever godt samspill mellom næringen og det offentlige virkemiddelapparatet. Her må vi både se på miljøkrav og på støttetiltak, og SV vil være en pådriver i dette arbeidet.
Jeg har lyst til å følge opp spørsmålet til Ulf Leirstein, fordi jeg føler at han fikk et svar som jeg har hørt tidligere. Det er jo varslet nedtaking av budsjettet over lang tid, og det gjøres jo også nå. Men på ett område skjer det ingen ting, og det gjelder effektivisering av byråkratiet. I Norge har vi et byråkrati som kan drifte en befolkning som er langt, langt større enn den norske. I et tidligere svar til meg, og nå til Ulf Leirstein, angående effektivisering, svarte statsråden at effektivisering av det offentlige byråkratiet var noe som foregikk hele tiden, og at det ble gjort. Når vi leser i tidligere statsbudsjett – og i revidert, for den saks skyld – så kan vi ikke se mye til det. Budsjettene øker jevnt og trutt, år etter år, til drift av byråkratiet. Hvordan harmonerer dette med at man sier at man stadig har en effektivisering? I en privat bedrift ville man ha sett dette som en nedtaking av kostnadene til byråkratiet. Kan vi se en forandring på dette, når får man gjennomført en effektivisering i fremtiden?
I 2009 rykte Torbjørn Røe Isaksen og Ine M. Eriksen Søreide ut i Aftenposten og sa at dei ønskte å overføre konkurransekulturen som finst i sporten, til skoleundervisninga. Røe Isaksen sa den gong: «Konkurranser er gøy og skaper entusiasme. I dag dyrker vi enere i idretten, men ikke i skolen. Vi ønsker at de som gjør det bra på skolen, skal bli påskjønnet.» Sidan den gong har mykje skjedd, bl.a. har debatten om karakterar til niåringar rasa – ein debatt som, etter denne representantens meining, høgresida tapte. I den nye regjeringserklæringa ligg dette kravet skjult bak uklare formuleringar, men vi veit at det i regjeringa er ei djup tru på at konkurranse skapar ein betre skole. Vi veit også frå andre land, frå elevar, lærarar og forskarar at dette kunnskapssynet ikkje skapar betre læring – det skapar dårlegare læring, også for einarane. Testar og eksamenar gjer at undervisninga handlar om å svare rett etter boka, ikkje nødvendigvis å kunne noko og kunne bruke det til noko. Så kor har ein det frå, dette test- og konkurransekunnskapssynet? Er det kanskje slik at drivkrafta bak Røe Isaksens tru på å kåre første- og sisteplassar strøymer nettopp frå hans idrettsinteresse – at ein ønsker å skape ein skole som ikkje er til for dei som er der, men for oss som ser på? Den komande perioden kjem til å bli eit oppgjer mellom høgresidas puggeskole og SVs kunnskapsskole.
Representanten Hagebakken sa at han hørte et klart svar fra statsråden. Det er jeg helt uenig i. Hun minnet mest om en konservativ banksjef på 1980-tallet. Liberalisering av åpningstidene kom for mange år siden, nemlig på 1980-tallet. Slik hørtes statsråden ut. Det er et viktig tema representanten Høie her tar opp. Hvem er til for hvem? Politikerne, staten og kommunene er til for Norges befolkning. Det må vi kunne slå fast alle sammen. Selv om enkelte konservative banker har beveget seg i riktig retning – i en positiv retning – når det gjelder utvidelse av åpningstidene, i en mer brukervennlig retning for dem som ønsker å benytte bankens tilbud, er det en grunn til at bankene har gjort dette. De ønsker å gi bedre service til brukerne, og dette bør statsråden ta innover seg. For noen år siden fikk vi ikke kjøpt ferskt brød på lørdager. Alle butikker stengte kl. 13 på lørdager. Det har forandret seg kraftig. Nå får vi til og med kjøpt ferskt brød på lørdager – sågar på søndager. Det skjer en positiv utvikling i samfunnet på det området, og det er der vi, kommunene og staten må følge etter. Det private næringsliv og de som er ansatt der, går lenger og lenger i å vise fleksibilitet når det gjelder utvidede åpningstider. Det skyldes ikke at man ønsker å jobbe ubekvemt, men at man ønsker å gi best mulig tilbud til brukerne og kundene. Den tanken bør vi få inn i offentlig sektor også. I kommunene er de fleste tilbudene nå basert på selvkostprinsippet, og det må bety at innbyggerne nå må kunne forvente, forlange, et bedre tilbud, ikke som vi ofte hører, at kommunene ikke bare har begrenset åpningstid, men at de også enkelte dager helt har stengt mottaket av telefoner. Og hva er begrunnelsen for det? Jo, interne møter og stort arbeidspress. Det er ikke noen grunn for å stenge innbyggerne ute fra kommunen – akkurat som om ikke de private har arbeidspress og interne møter! Men de klarer allikevel å opprettholde et tilbud til brukerne. Det har noe med prioritering å gjøre. Denne utfordringen må vi ta med størst mulig alvor med tanke på brukerne. Jeg synes at statsrådens innlegg var defensivt. Hun ser ikke problemene. Her må vi vise større vilje. Vi må ha vilje og evne til å korrigere og prioritere åpningstider som er mer tilpasset et moderne arbeidsliv og familieliv.
Selv om jeg er innbygger i Helse Midt-Norge, har jeg faktisk ikke tenkt å blande meg inn i diskusjonen mellom de to representantene for Sør-Trøndelag. Flere ganger har statsråden pekt på Riksrevisjonens rapport knyttet til Helse Midt-Norge og St. Olavs Hospital. Riktignok er det tallene fra 2005 som Riksrevisjonen har foretatt en gjennomgang av. Statsråden har fra denne talerstolen forsterket kritikken ytterligere, slik jeg oppfattet innlegget hennes. Da må jeg stille statsråden følgende spørsmål: Vil dette få noen konsekvenser for dem som har styrt i Helse Midt-Norge? Jeg spør, i og med at man fra Stortingets talerstol nå retter en rimelig heftig og kraftig kritikk mot dem som hadde ansvaret i 2005. Noen av dem har faktisk ansvaret i dag. Jeg synes vi bør kunne få en forklaring på dette, fordi kritikken er blitt så kraftig gjengitt fra denne talerstolen.
Jeg må bare få lov til å begynne med å replisere til Fremskrittspartiet: Det er ikke slik at Fremskrittspartiet synes det har vært et behov for å få ned antallet grunnløse asylsøkere. De har syntes det har vært et behov for å få ned antallet asylsøkere. Og dette er to vesentlig forskjellige standpunkter. Jeg står for det første standpunktet. Jeg har et par ting som jeg fremdeles føler behov for å utfordre ministeren på, for jeg føler at det ikke svares grundig nok på de spørsmålene jeg stiller. Derfor stiller jeg dem en gang til. Det ene spørsmålet mitt dreier seg om hurtigprosedyre. Er det slik at statsråden mener at det vil bli vesentlig dyrere å behandle de – hvor mye var det? – 84 sakene som har kommet i løpet av første kvartal, dagen etter, istedenfor å behandle dem senere, la oss si to uker senere, fire uker senere, som er den praksis som man ligger på i dag? Er det slik at man mener at det vil bli vesentlig dyrere å behandle dem raskere i en slik saksprosedyre? Det kan jeg ikke forstå. Jeg mener at det må være et logistisk spørsmål. Det andre spørsmålet er om politisk styring. Jeg synes det er fascinerende at statsråden svarer såpass åpent og ærlig på det som er Signe Øyes spørsmål, og dermed bekrefter det som er påstanden fra Senterpartiet og SV i innstillingen til Stortinget, nemlig at man ønsker å overvåke de positive vedtakene, fordi man mener at det allerede eksisterer en asymmetri i systemet i dag. Men jeg synes det er interessant. Hvis man bare ønsker å sørge for å få prøvet alle vedtak som man synes er tvilsomme, to ganger, er dette et greit utgangspunkt. Men hvis man ønsker og har ambisjoner om en sterkere politisk styring, må det for en statsråd være akkurat like interessant om Utlendingsdirektoratet legger seg på en for streng linje, som om de legger seg på en for positiv linje. Men det er altså ikke statsråden interessert i å få undersøkt og få rapportering om, og det synes jeg er besynderlig, og jeg vil understreke det som er Senterpartiets og SVs poeng. Jeg vil bare understreke det som er kommet fram i debatten, nemlig at det finnes et stort mindretall, bestående av Arbeiderpartiet og Senterpartiet, som ønsker å styrke de humanitære organisasjonenes rolle i en stornemnd, som vi alle er positive til, men vi ønsker altså å styrke de humanitære organisasjonene. Så er det det siste spørsmålet som statsråden ikke svarte på. Det går på partsinnsyn. I meldingen sier man at man er enig i det som står i rapporten om at det her må gjøres noe i forhold til partsinnsyn. Det er bra. Men det er altså 14 måneder siden denne rapporten kom. Det som er spørsmålet mitt til statsråden, er: Er det slik at det har skjedd noe i Utlendingsnemnda – i og for seg i UDI også, men det er jo Utlendingsnemnda som omhandles spesielt i rapporten – som styrker partsinnsyn og uttaleretten til dem som er klagere i prosessen? Hvis ikke: Hva slags konkrete ting er det statsråden har tenkt å gripe fatt i?
Når representanten Arnstad i innlegg etter innlegg og spørsmål etter spørsmål utfordrar dei andre partia, må eg seie at det er litt interessant å sjå bakover i historia. Når det gjeld jakta i vinter, er spørsmålet kven som har lagt rammene for jakta som føregjekk i vinter? Er det den sittande regjeringa som nettopp har tiltredd, eller er det regjeringa som Arnstad sjølv satt i, og som faktisk viste seg å ha ei kjempeutfordring? Senterpartiet var den største utfordringa når det gjaldt tiltak, og når det gjaldt signal til forvaltinga om å få eit meir effektivt uttak, ei forvalting som no har fått desse signala. Då er spørsmålet: Kva har endra seg i vinter sidan Senterpartiet sjølv var ein del av dei som la føresetnadene for at jakta skulle lukkast?
Det er viktig å finne seg en plass i livet, har jeg forstått. La meg si tusen takk til Stortinget, slik at jeg gjør det uttrykkelig klart at vi er glad for at det har blitt behandlet så fort at det får det vedtaket som det får. Jeg synes også at det er veldig spennende at vi får en debatt, og hvis Arbeiderpartiet blir inspirert til å være med på den, er det også veldig flott. Men jeg minner om at de tingene som jeg pekte på i mitt innlegg, stort sett var en respons på den kritikken som Arbeiderpartiets representant først tok opp i denne debatten. En behøver ikke bli overrasket over at det da blir en ordveksling etterpå, men det er bra at Arbeiderpartiet engasjerer seg. Det som skjer, er viktig. Det er viktig at vi bevilger mer penger. Samferdselsdepartementets budsjett har økt fra rundt 41 mrd. kr i 2013 til over 60 mrd. kr i 2016. Det vitner om en satsing. Vegvesenets budsjett på riksveisiden er for første gang over 30 mrd. kr i 2016 – en økning så stor at en del rød-grønne politikere mente at det var uansvarlig høy vekst på veisiden. Når noen sier at vi bare følger Nasjonal transportplan, er det litt rart. Jeg minner også de som mener at jernbanen er viktigere enn vei, om at vi faktisk måtte ha redusert årets budsjett for jernbane etter budsjettforliket med nærmere 3 mrd. kr for å komme ned på det nivået som Arbeiderpartiet hadde lagt opp til i Nasjonal transportplan. Så det skjer litt mer enn det som var planlagt. Ikke minst handler det om måten vi organiserer samferdselssektoren på. Grunnen til at vi gjør endringer i måten vi organiserer vei, jernbane, havnene og losordningen på – alt dette – er at faglige råd vi får utenfra, sier at ting er ikke optimalt organisert i dag. Jeg hadde faktisk trodd at Arbeiderpartiet, etter å ha styrt landet i åtte år, ville hatt noen konkrete forslag, som de gjerne ikke hadde fått flertall for i regjeringen, men som de i hvert fall tok med seg i opposisjon og prøvde å ta inn gjennom Stortinget, for å påvirke organiseringen av offentlige oppgaver, som veibygging er. Vi hører altså ingenting utover at de er stolte av at de fikk E6 og E16 Filefjell som en egen post i statsbudsjettet. Men det er akkurat de to postene som har skapt litt bry, fordi Vegvesenet ikke fritt kan omprioritere pengene til de prosjektene uten å gå via Stortinget. Alt det andre er ting som Arbeiderpartiet selv har tatt opp i avisene, at det ikke var godt nok organisert mens de styrte. Men de har ikke kommet opp med noen alternative forslag. Da er det ikke rart at vi får en debatt. Det hadde vært veldig flott om vi også fikk noen forslag fra opposisjonen, sånn at vi hadde hatt noe å bryne oss mot, utover en misnøye.
På vegne av Thore A. Nistad og meg selv har jeg den ære og glede å fremme forslag om reduserte bompengesatser på riksvei 5, Fjærlandsveien, mellom Fjærland og Sogndal.
Jeg vil ta tak i det siste først, om det at Fremskrittspartiet er veldig opptatt av å innføre straffereaksjoner. Ja, vi er det eneste partiet som er virkelig opptatt av det, for resten av Stortinget tenker kun i retning av forebygging og det som jeg kaller reparasjonsarbeid. Jeg synes ærlig talt at det er på sin plass at ett eneste parti i Det norske storting også konsentrerer seg om det som har med straffereaksjoner å gjøre. Som det har vært sagt fra denne talerstolen tidligere i dag, er det altså slik at det er enkeltgrupperinger, enkeltgjenger og enkeltpersoner som står for store deler av kriminaliteten. Da synes jeg det er litt merkelig at vi ikke skal være samstemt i å luke ut disse elementene, slik at de 98 pst. av ungdommen som er flott og oppegående, og som oppfører seg på en skikkelig måte, ikke skal bli skadelidende på grunn av de enkeltpersonene og -grupperingene som går rundt og ødelegger samfunnet på den måten. Ellers synes jeg også det er litt artig at Kristelig Folkeparti nå er på banen her i forhold til straff. Jeg viser da til et oppslag i «Avis 1» i Oslo, hvor det går fram av uttalelser fra, så vidt jeg forstår, Lars Rise fra Kristelig Folkeparti at de nå også ønsker å gå i retning av Fremskrittspartiet ved å gå inn for straffetiltak mot foreldrene rett og slett. Dette er et forslag som Fremskrittspartiet har fremmet tidligere, men som flertallet i Stortinget, inkludert Kristelig Folkeparti, har stemt imot. Det er klart at vår kamp for å innføre straffereaksjoner før eller senere vil få utslag, men jeg er stygt redd for at situasjonen ute i gata men hensyn til barne- og ungdomskriminaliteten har forverret seg atskillig i forhold til dagens situasjon. Når det gjelder alkohol og rus: Alkohol er en lovlig vare, og det er en aldersgrense på 18 år for øl og vin, og på 20 år for brennevin. Før de tidspunktene ligger ansvaret fortsatt på foreldrene i forhold til å regulere hvorvidt ungdommene skal ha tilgang på alkohol eller ikke.
Det budsjettet som Stortinget i dag skal vedta, utmerker seg spesielt ved at kommunesektoren til neste år vil bli liggende med brukket rygg. De rammer som stortingsflertallet vedtar for kommunene, gjør dem overhodet ikke i stand til å levere den velferden til befolkningen som ikke minst partiene som sitter i Regjeringen, har lovt ved valg. Det har vi her i Stortinget daglig fått beskjed om fra ordførere og kommunepolitikere over hele landet, ikke minst fra Høyre- og Kristelig Folkeparti-ordførere. Og de kutt som stortingsflertallet pålegger kommunene å gjennomføre, vil ramme de svakeste hardest – kutt i eldreomsorgen, kutt i hjemmehjelpen, hjemmesykepleien og sykehjemsdriften, kutt i grunnskolen, i barnetrinnet og i ungdomstrinnet, i rammetimetall, i læremidler, i vedlikehold, høyst nødvendig oppussing av gamle skolebygg som skal gi elevene et forsvarlig inneklima, økt foreldrebetaling for SFO og for leirskoleopphold. Utdanningsforbundet i Nordland har presentert en oversikt for grunnskolen i Nordland, hvor det fremgår at det nå foreligger forslag om å legge ned 20 skoler i fylket, og det er bare for Nordland. Tar vi landet under ett, vil tallet bli det mangedobbelte. Høyre gikk til valg på mindre skatt og mer til skole. Høyre lovte at fikk de makt, skulle de tilføre skolen mer penger. Vi skulle få en storstilt satsing på skolen. Nå er det udiskutabelt det stikk motsatte som skjer. Det får som konsekvens betydelige kutt i grunnskolen, nedbemanning og nedlegging av skoler. Hvordan kan Oddvard Nilsen forklare at det er så stor forskjell mellom liv og lære, mellom det Høyre ved valg sier de skal gjøre, og det som blir resultatet når de kommer til makten?
Svaret på det siste spørsmålet tror jeg trygt vi kan overlate til landsmøtene i Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet å ta stilling til, og på basis av det de vedtar, er jeg helt overbevist om at vi skal finne noe som landet trygt kan leve med og som er langt, langt bedre enn hva Fremskrittspartiet vil være i nærheten av å komme fram til. Men jeg kan ikke slippe det første. Fremskrittspartiet har en nestleder som offentlig har erklært at han skal reise rundt i Norge og vinne stemmer på å så tvil om FNs klimapanel. Da Al Gore og Pachauri fra klimapanelet fikk nobelprisen, holdt Fremskrittspartiet på med å latterliggjøre dem, være satiriske og morsomme på deres bekostning, istedenfor å framholde dem. Det gir simpelthen ikke politisk mening å plage skattebetalerne i Norge med en rekke dyre forslag for å iverksette klimatiltak, hvis man ikke engang vet om man er enig i at det må iverksettes slike tiltak.
Marit Arnstad var olje- og energiminister i sentrumsregjeringa. En av de viktigste sakene hun jobbet med, var å sette ned foten for et forurensende gasskraftverk. Der gjorde hun en god innsats, og så vidt jeg har forstått, har man også sentralt stått ved det standpunktet senere. Nå kommer både Marit Arnstad og jeg fra et fylke som heter Nord-Trøndelag, som er Senterpartiets flaggskip. Og de sitter også i fylkesregjering. Det den fylkesregjeringa toner desidert høyest, er nettopp å få bygd et gasskraftverk med dagens teknologi. Marit Arnstad var inne på at Senterpartiet var partiet for sunt bondevett. Mitt spørsmål til Marit Arnstad blir derfor: Er det det sunne bondevettet i Nord-Trøndelag som gjelder i denne saken, eller er det det sunne bondevettet som man uttrykker sentralt? Og er Marit Arnstad bekvem med den situasjonen at samme parti i Nord-Trøndelag så sterkt ønsker å få bygd ut et forurensende gasskraftverk?
Mange av oss nykommere på stortingsbenken har med oss noen førteorier eller fordommer om hva som skjer i og rett utenfor stortingssalen, sammenliknet med hva vi har erfaring med fra kommunestyre- og fylkestingssaler. I mitt første innlegg synes jeg det er greit å si litt om hva slags fordommer jeg har med meg. For det første har jeg med meg en forestilling om at det er mer samtale og refleksjon lokalt og regionalt enn det er i denne salen. For det andre mangler det sentralt – nå er jeg en del av det – en grunnleggende forståelse av – jeg har nesten lyst til å kalle det – skjebnefellesskapet mellom kommuner og fylkeskommuner og sentral stat. Det er greit nok med trontale, og det er greit nok med debatter i denne salen, men skal dette bli gjennomført, skal dette bli praktisk, god politikk, er en avhengig av at det samarbeides tett og godt med kommuner og fylkeskommuner, og selvsagt vice versa – i og for seg ikke bare med de tre forvaltningsnivåene, men absolutt også med arbeidsliv og med alt samfunnsliv. Det har vært flere gode innlegg om det i debatten så langt. Vi kunne faktisk kalle det kanskje et sømløst samfunn – eller en kontinuerlig samfunnsdugnad. Det var den andre fordommen jeg har med meg. Den tredje fordommen går på – og det har vi fått noen gode eksempler på – at mye av den politiske uenigheten oss imellom ikke går så mye på framtid og virkemidler for å nå framtid, men det går på oppfatninger om nåtid. Hva er det som har skjedd med disse fordommene mine så langt i dag? For det første dette med debattkultur: Der er jeg skuffet. Nei, unnskyld. Jeg er positivt overrasket. Det har vært veldig gode og reflekterte og respektfulle debatter, ikke minst dratt i gang ved Høyre-leder Erna Solberg i hennes kommentar til statsministeren. Siv Jensen derimot er jo en som bygger opp under og bare forsterker de fordommer jeg hadde på forhånd. For det andre, og det gjelder den fordommen som går på samfunn i samhandling: Det har vært flere gode innlegg her som nettopp har påpekt at kommuner og fylkeskommuner er nødvendige for å få god samfunnsutvikling. Men det er fortsatt mye å hente her, det tror jeg bestemt. Selv har jeg som utgangsposisjon at det er utrolig mye som kunne bli gjennomført av nasjonale prioriteringer om en bare gav mer av både penger og tillit til kommuner og fylkeskommuner, og at en utvikler nye reformer sammen med kommuner og fylkeskommuner. En slik drøm, eller en stor ambisjon, som jeg selv har som stortingspolitiker, er følgende: Partnerskap er mote innenfor alt offentlig, og ikke minst på det nasjonale nivået er understreket at alt offentlig bør inngå partnerskapsavtaler. Men sentral stat har til nå på en litt sånn imponerende måte unndratt seg den type arbeidsformer. Det bør en prøve å gjøre noe med i denne perioden.