Dette er på mange måter en merkelig innstilling, og særlig blir det merkelig når en hører på saksordførerens mange gode ord om intensjonen i forslaget. Og når man i tillegg avviser forslaget, blir det enda mer forbausende. Det er klart at det å konstruere en gjennomsnittskunde er vanskelig, det vet jo alle. Men tanken bak dette forslaget er at det faktisk finnes et gjennomsnitt, og det gjennomsnittet, ut fra samme type transaksjon, er det fullt mulig å sammenlikne mellom ulike banker. Det finnes faktisk noen banker som ikke har gebyr i det hele tatt, og det finnes noen banker som har masse gebyr. Og det er helt riktig, som saksordføreren sa og som det står i Dokument nr. 8-forslaget, at gebyrene er avhengig av tidspunkt, tjenester, i hvilket land man bruker tjenestene, osv. Dette er altså finansnæringens anliggende. Finansnæringen ønsker ikke at man skal oppgi denne typen gebyrer. Det er vanskelig å sammenlikne gebyrer. Nederst på kontoutskriften står de gebyrene man har, men det er først ved årsavslutning man ser hvor mye man faktisk har brukt i gebyr i løpet av et år. De fleste vil bli ganske forbauset hvis man tar seg bryderiet med å se nederst på slippen man får fra sin lokale bank, for da vil man se at man gjerne betaler 1 500–2 000 kr i løpet av et år i gebyr, mens en gjennomsnittskunde har hatt en renteinntekt på den samme kontoen på 200–300 kr. Poenget er at finansnæringen selv ikke engang ønsket å oppgi effektiv rente i sin tid. De kjempet med nebb og klør for at effektiv rente ikke skulle oppgis, og det er mange som ikke har den renten som oppgis som effektiv rente. Det finnes noen storkunder som har betydelig lavere rente, og det finnes enkelte dårlige betalere som har høyere rente. Men det finnes altså noe som heter effektiv rente, som er et konkurranseparameter som bankene er nødt til å forholde seg til. Enkelte banker henges kontinuerlig ut i tabloidpressen fordi de hele tiden er på rentetoppen, mens noen banker hele tiden er på rentebunnen. På samme måte hadde det vært mulig å lage konkurranse mellom bankene når det gjelder gebyr, og ikke henge seg opp i at en gjennomsnittskunde ikke eksisterer, for det vet jo alle sammen. Alt som går på gjennomsnitt i våre statistiske beregninger, finnes ikke i virkeligheten, og det vet også alle utmerket godt. Likevel finnes det et statistisk gjennomsnitt som det er mulig å forholde seg til i all offentlig statistikk. Poenget med dette var å lage et ytterligere konkurranseelement for bankene. For det vi vet, som saksordføreren også redegjorde for, og som står utførlig beskrevet i Dokument nr. 8-forslaget, er at alt egentlig peker i retning av at gebyrene skulle gått ned. Det gjør de altså ikke. Gebyrene går opp til tross for at alt – og jeg har pekt på fire særlig viktige poeng – egentlig tilsier at kunden skulle få billigere produkter, men det gjør ikke kunden. Det skyldes bl.a. at fokus er på renten og ikke på gebyr. Og hadde dette forslaget blitt vedtatt, ville det vært et vesentlig press på bankene for å få gebyret ned. Slik som situasjonen er i dag, sitter dessverre bankene med bukta og begge endene, mens forbrukeren faktisk er prisgitt det gebyret man har. Man endrer gebyrpolitikken fortløpende gjennom året uten at forbrukeren i samme grad er i stand til å orientere seg i dette markedet. Det er faktisk slik at veldig mange forbrukere opplever det å skifte bank som en ganske stor og dramatisk beslutning, man har et lojalitetsforhold til bank som kanskje er mye sterkere enn lojalitetsforholdet til mange andre produkter og tjenester man ønsker utført. Det gjør at særlig dette med et effektivt gebyr og en gjennomsnittsberegning som kunne ha målt konkurransefaktoren for bankene, hadde vært viktig. Derfor er det med stigende forbauselse jeg hører at saksordføreren i prinsippet er enig i alt som står i Dokument nr. 8-forslaget, men ikke er enig i konklusjonen. Det skal ikke engang vedlegges protokollen, men det skal avvises. Det betyr at bankene faktisk skal få alle fullmakter til å fortsette den ublue gebyrpolitikken som bankene nå har. Det betyr at stortingsflertallet i realiteten sier at den gebyrpolitikken som bankene har, kan fortsette, og at det er forbrukeren som har hele ansvaret – ved å lese det som står nederst med liten skrift, og ved å være oppmerksom på disse store endringene i gebyrpolitikken. Alle vet at dette ikke skjer. Dette forslaget som SV har lagt inn, er i utgangspunktet et initiativ fra Forbrukerrådet. Forbrukerrådet mener at dette er et godt forslag. Vi fra SV mener at dette er et godt forslag – for at noe makt skal føres tilbake til forbrukeren, for at man skal få relevant sammenlikning. Jeg registrerer til min store forbauselse at alle partier, bortsett fra SV, i denne sal er enig med banknæringen i at på dette felt skal bankene i realiteten ha fritt fram og forbrukeren fremdeles være kasteball. Jeg synes det er veldig skuffende, veldig nedslående, å se at justiskomiteen ikke har mannet seg opp til å si at dette er fullt mulig, dette vil skape en bedre og sunnere konkurranse i finansnæringen som vil komme forbrukeren til gode. Utgangspunktet for vårt forslag og dette engasjementet er forbrukeren og ikke banknæringen. Banknæringen har sannelig min hatt det godt nok som den har det, det er forbrukeren og den lille mann vi i dette tilfellet har vært opptatt av. Siden SV ikke sitter i justiskomiteen, vil jeg ta opp det forslaget som opprinnelig er stilt i Dokument nr. 8:48.