mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg takker for svaret. Jeg velger å ta utgangspunkt i det som Skolverket selv sier i sin pressemelding om denne undersøkelsen. Overskriften på den pressemeldingen er: «Valfrihet leder till skolutveckling, men också till segregation.» Så Skolverket er rimelig klar. Selv om statsråden prøvde å tone det ned, så er Skolverket helt klar på at de har hatt en utvikling i Sverige som har skapt segregasjon. Så da har jeg lyst til å gå videre, til statsråden. Statsråden har tidligere i forhold til en del komparative studier vært opptatt av at skolen vår, den offentlige skolen, ikke klarer å jevne ut sosiale forskjeller. Det er ett av de problemene som vi har. Men er dette veien å gå, når de svenske privatskolene, slik Skolverket selv sier, fører til økt segregering? Det er bestemte sosiale grupper som søker til private skoler. Dette vil jo da være med og forsterke det problemet som statsråden selv har beskrevet som ett av problemene til den offentlige skolen. Ser ikke statsråden dette problemet?
Det er litt vanskelig å forstå om opposisjonen, og særlig representanten Ib Thomsen, misforstår med vilje, eller om man faktisk misforstår. Dette er komplisert, så jeg kan i og for seg forstå det hvis det er en de facto misforståelse. Men poenget er i alle fall at det som nemnda har vurdert, og som representanten Thomsen etterlyser handlekraft i forhold til, gjorde vi noe med allerede 1. januar 2009. Så har praksis til dels vært noe uklar fra Navs side, og det har vi rettet opp i. Vi har skrevet brev til Nav, og det er nå en helt tydelig praksis som Nav skal rette seg etter, som dreier seg om tilfeller der man reduserer stillingen utover 20 pst. Så la oss nå legge den ballen død og heller diskutere om vi skal ha et regelverk som ikke legger opp til fleksibilitet overhodet, og nå vil jeg be representanten Ib Thomsen lytte nøye: Dersom man ønsker et helt rigid regelverk overfor bidragsmottaker, ja, så mener jeg at da må Fremskrittspartiet og Høyre klart slå fast at det også skal gjelde for bidragspliktig. Representanten Horne var inne på det så vidt, men svarte ikke på mitt spørsmål knyttet til om det også skal gjelde ved bidragsevnevurdering, der man i dag tar hensyn til eventuelle nye barn i et nytt forhold, nettopp fordi man ser at det kan være viktig å sikre at bidragspliktig har god nok anledning til å forsørge alle barna sine. Derfor er dette et regelverk som i utgangspunktet skal ta hensyn til barna, ikke til likestilling mellom foreldrene. Det er ungenes beste som er utgangspunktet her, og det mener jeg at vi må få en skikkelig vurdering av, slik at vi ikke gjør endringer som faktisk rammer barn. Som det også er blitt sagt, er det mange grunner til at man kan velge å redusere med 20 pst., det trenger ikke å være nye barn. Men det som er helt klart, er at i regelverket i dag har man rett til å ta ut 80 pst. foreldrepenger, slik at man kan være hjemme et år. For mange vil det da være slik at hvis den regelen faller bort for dem, i de tilfeller der man har skilt seg, vil det være problematisk for mange fordi de ikke vil ha fått barnehageplass i mellomtiden. For noen kan det være slik at de må være hjemme med barnet uten inntekt, med den følge at bidraget til den bidragspliktige forhøyes – altså helt uten at det var intensjonen fra forslagstillerne i denne salen. Dette er komplisert, og derfor er det viktig å sette seg nøye inn i det. Jeg vil særlig anbefale Fremskrittspartiet – og særlig representanten Thomsen – om å gjøre det.
Det er helt riktig det som både statsministeren og undertegnede har sagt: Dette er et viktig område for regjeringen. Det er viktig å hjelpe flere inn i arbeidslivet. Vi ønsker gjennomføringskraft. Derfor er det også sånn som jeg sa til representanten Ropstad: Parallelt med at vi jobber med en stortingsmelding som skal være konkret og presis, legger vi frem – for å unngå forsinkelser, for å gjøre de viktigste grepene, de grepene som etterspørres blant attføringsbedriftene, tiltaksaktører og, ikke minst, ungdommen selv, og sørge for at man får et enklere tiltakssystem, færre stoppunkter og kortere ventetid – saker om forbedringer direkte for Stortinget. Vi jobber med å legge frem disse sakene, vi er i gang med jobbingen. Sakene kommer fortløpende til Stortinget i forholdsvis nær fremtid.
Jeg ønsker å stille kommunal- og regionalministeren følgende spørsmål: «Det er ingen spesielle krav til utforming og størrelse på trapper og dører i omsorgsboliger. For blant annet ambulansepersonell kan dette være et stort problem. Hva kan statsråden gjøre for å få disse boligene mer fleksible?»
Representanten Korsberg og eg kjem frå same landsdel, same fylke, same by, til og med same øy – og heiar på same fotballag. Men i denne salen er vi ganske langt frå kvarandre, kanskje så langt som vi kan komme. Landsdelen vår er avhengig av direkte satsingar. Desse satsingane har regjeringa no kutta kraftig i. Enkelte er fjerna heilt, enkelte er kutta med ein tredjedel osv. Som plaster på såret har ein i staden bevega seg over på skattekutt, avgiftssenkingar, men vi veit at dette tilfører ikkje landsdelen vår og fylket vårt særleg mykje. Vi veit f.eks. at når det gjeld formue, vil berre halvparten her komme tilbake med tanke på det innbyggjartalet vi har. Dette vil favorisere dei store byane. Spørsmålet mitt til representanten Korsberg er: Trur han at bortfallet av dei satsingane som har vore i landsdelen vår, med det plasteret på såret som har komme med avgiftssenkingar, vil vere positivt for Troms?
Selv om det ifølge siste taler har vært en mannebefengt debatt, synes jeg debatten har vært god – hvis jeg får lov å si det slik. Jeg tror ikke at kjønn skal være avgjørende for verken visjoner eller ambisjoner på vegne av Oslo-politiet når det gjelder situasjonen for borgerne i Oslo. Det tror jeg vi kan legge til side. Det jeg synes har vært bra, er at det har vært engasjement i debatten. Jeg opplever selvfølgelig at det er nyanser i den oppfatningen man har her om det som skjer på utsiden. Det er vel helt naturlig at når man sitter i posisjon, forsvarer man det man har gjort. Når man er i opposisjon, ønsker man å påpeke de mangler som posisjonen ikke har gjort nok med. Det er vel en del av den politiske dynamikken som vi må forvente i en debatt som dette. Jeg håper samtidig at denne debatten kan medvirke til fokus på de utfordringer som gjenstår for Oslo. Jeg regner med at statsråden ikke er ferdig med jobben sin i Oslo – på ingen måte, håper jeg. Jeg håper også at dette ikke ender opp med å bli en debatt hvor vi skal sette Oslo på den ene siden og resten av landet på den andre siden. Jeg håper vi heller kan fokusere på de uløste oppgavene i det ganske land, og at Oslo og resten av landet får sine rettmessige bevilgninger for å gjøre nettopp den jobben. Det beste som kunne skje, var at vi slapp å ha denne typen debatter – og spesielt etter kl. 16, så vi kunne avsluttet i rett tid. Når det ikke skjer, forteller det meg at engasjementet er så stort, og det er så viktig å ta denne debatten på en god måte, at vi gjør det når vi må det. Jeg skal ikke på nytt gå inn og drive retorikk om tall. Jeg håper og tror vi har en felles ambisjon for politiet i Oslo, som gjør en kjempejobb innenfor de rammer de faktisk har. Utfordringen er at de kan gjøre en enda bedre jobb hvis de får fylt opp alle de vakante stillingene. Hvis vi gir dem det nødvendige armslag, kan de ta vare på og gjøre den jobben vi alle forventer av dem.
Vi er klare på at man, hvis man blir utsatt for urimeligheter, selvfølgelig skal kunne reise sak om det. Men det er en vesensforskjell her: Vi er klare på at rettsstaten har noen grunnleggende prinsipper, og det er at hvis noen ønsker å gå til søksmål på vegne av en, må man ønske det selv. Vi er imot at noen skal kunne gå til søksmål på vegne av andre som ikke ønsker det selv.
Jeg må forsøke i denne saken å svare for eierskapsforvaltningen til Statoil. Det er andre selskaper i min portefølje, men det er Statoil vi diskuterer nå, og da har jeg lyst til å adressere én ting: Staten er ikke eier i Statoil alene. Det er også minoritetsaksjonærer, som har en ganske viktig, men også streng beskyttelse i allmennaksjeloven. Det er bra. Jeg mener at det er viktig at vi som eiere, en av flere eiere i Statoils tilfelle, har store forventninger til miljøstandarder og miljøambisjoner – ambisjoner og standarder for samfunnsansvar, etikk osv. – når det gjelder de selskapene vi er eiere i. Så tror jeg at jeg må la det bli med det, i og med at dette er en sak som flere statsråder nok har en mening om.
Jeg håper representanten Rise tillater at jeg sier at det ligger en slags nyfrelst lettelse over representanten Rises innlegg her i dag, for jeg tror faktisk at mange i Kristelig Folkeparti har vært like mye i tvil og like bekymret som det SV var da krigshandlingene i Afghanistan satte i gang. Det har mange i andre partier også vært – mange i Senterpartiet og også mange i Arbeiderpartiet. Og så har man nå kommet i en situasjon der representanten Rise og andre blir mest opptatt av å oppsummere at vi nå har lyktes. Vel, vel, det er vel kanskje litt tidlig å gjøre denne debatten til den store seiersdebatten om at man faktisk har lyktes. Det er riktig at Taliban-regimet er i ferd med å nedkjempes, men hva som blir alternativet i Afghanistan, er avhengig av at verdenssamfunnet nå stiller opp. Det er riktig at bin Ladens nettverk i Afghanistan nå er under press. Men det er altså ikke sånn at bin Laden er tatt ennå. Mange av de vesentligste innvendingene som SV har hatt mot disse bombeaksjonene, er like aktuelle nå. Har det styrket rekrutteringen til terrornettverk i andre deler av verden, eller har det ikke? Har det bidratt til å øke legitimiteten i argumentasjonen som faktisk er fremført i forhold til terroraksjonen mot USA, eller har det ikke? Da må representanten Rise faktisk gjøre seg opp en selvstendig mening, for det er jo ikke sånn at det er ukjent for Kristelig Folkeparti eller noen andre at det som nå er under diskusjon, er: Skal vi gå videre? Er det Irak som står for tur? Er det Sudan som står for tur? Er det Somalia som står for tur? Er det Jemen som står for tur? Da må Kristelig Folkeparti ha et helt selvstendig syn på følgende: Er nå oppskriften i kampen mot terrorisme at man bomber videre i nye land? Bringer det verden nærmere fred og sikkerhet?
Ein etter ein kjem dei opp på talarstolen og proklamerer at alt som går bra i dette landet, er eit resultat av handlekrafta til den nye regjeringa. Eg er sikker på at dersom vi andre menneskelege her i salen berre hadde halde kjeft og late den blå-blå sjølvtilfredsheita få lov til å utfalde seg fritt og hemningslaust, hadde dei også tatt æra for den nydelege sommaren vi har hatt, for så fine somrar var det jo ikkje under dei raud-grøne! Denne sjølvtilfredsheita er eit symbol på det som er Noregs eigentlege fiende. Overdriven tru på eigne evner førte til hybris i det antikke Hellas. Det var straffa frå gudane for dei som mista kontakten med verkelegheita og fortapte seg i seg sjølve og si eiga fortreffelegheit. Ja, vi er eit land med stor rikdom, god velferd, fordeling og likestilling – bygd på ein samfunnsmodell som alle amerikanarar ville kalla sosialistisk. Men nei, det betyr ikkje at alt som står på spel, er kven som har æra for historia, og kven som har sørgt for det gode sommarvêret. Kontakt med verkelegheita må bety å sjå dei alvorlege utfordringane Noreg og verda står overfor, og audmjukt jobbe saman for å løyse dei. Fordi vi har store ressursar, har vi også moglegheiter til å satse og til verkeleg å risikere noko for framtida vår. Kva om det var utgangspunktet for næringspolitikken? Da kunne vi ha møtt velferdsutfordringa, med éin av tre eldre og potensielt pleietrengjande i framtida, gjennom å revolusjonere både bruken av teknologi og måten å organisere helse og omsorg på – ikkje med småprosjekt her og der, ikkje med pilotprosjekt innan telemedisin eller e-helse, men gjennom ei nasjonal storsatsing som både skaper betre og meir menneskevenleg velferd og samtidig løftar ei IKT-næring som vi veit vi kjem til å trenge i framtida. Innanfor utdanning ville ei meir offensiv satsing kunne skape ei meir tilpassa læring og hjelpe elevane til betre læring. Innanfor industrifeltet, der det går føre seg ei enorm utvikling internasjonalt når det gjeld digitalisering av industriprosessar, har Noreg stilt seg på utsida. Innanfor det marine feltet er det verkeleg mogleg for Noreg å vere verdsleiande når det gjeld berekraftige løysingar, men der vel ein å selje seg ut av oppdrett og auke utsleppa. Eg håper vi kan bevege oss ut av dette tilbakeskodande og sjølvopptatte året, sjå framover, løfte blikket og kanskje tore å verkeleg satse noko som land.
Det er riktig, som representanten Solvik-Olsen sier, at det er stor enighet i Stortinget om CO2-håndtering og nødvendigheten av å ta et av verdens viktigste miljøspørsmål på alvor. Jeg er glad for at Stortinget har en felles forståelse av det. Når det gjelder rammevilkår for selskapene og industrien, er det en viktig betingelse at de er opptatt av CO2-håndtering, fordi vi skal være en industri som er framtidsrettet. Med hensyn til de konkrete søknadene må de behandles slik det er vanlig når vi behandler søknader om utslippstillatelser.
Jeg er veldig fornøyd med mye av den jobben som nå blir gjort på tvers av departementene; jeg tror det er helt nødvendig for å få til det vi ønsker. Dette er et vanskelig område, som vi har hatt veldig lite kompetanse på i Norge. Jeg synes at statsråden tar det på alvor og har gjort en jobb som vil være viktig framover. Det har nettopp blitt gjort en undersøkelse i Sverige med en kartlegging av seksuelle overgrep mot barn. I henhold til det vi vedtok under behandlingen av St.meld. nr. 40 for 2001-2002, om at vi ønsker en utredning, tror jeg at det er ganske viktig for å sammenlikne de ulike nordiske landene. Det kommer også en rapport fra Nordisk Råd nå dette året, hvor man har sett på og kartlagt barns oppvekstvilkår i de ulike landene, så det hadde vært veldig, veldig nyttig om Norge nå hadde fått dette på plass. Vil statsråden ta et slikt initiativ?
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg forstår det slik at statsråden vil legge ytterligere vekt på å få et synlig politi, og det trengs vel. For 20 år siden var butikkran en sensasjon. Nå er det en alminnelighet. Smugling og organisert kriminalitet, som statsråden var inne på, og mer vold og skyting bidrar til at man står overfor en helt ny situasjon. Men jeg må si at jeg reagerer på at statistikken for tyveri, ifølge avisartikler, nå er tenkt tatt ut av offentliggjøringen hos politiet. Enkelte livnærer seg ved å stjele matvarer i butikker og selge dem videre til bl.a. restauranter. Smugling merkes godt i form av billige varer i enkelte butikker. De ærlige kjøpmennene taper på dette. Mener statsråden at det bør være et spesialpoliti som tar seg av den organiserte kriminaliteten, og at vi har tilstrekkelige strafferammer på området?
Ansatte i offentlig sektor utgjør en stor andel av det norske arbeidsmarkedet. Et velfungerende arbeidsmarked inkluderer selvsagt også en velfungerende offentlig sektor. Konkurransepolitikk er en etter mitt syn vesentlig forutsetning for et velfungerende næringsliv og arbeidsmarked bl.a. for å fremme kvalitet, produktivitet og verdiskaping. Men i den siste tiden har det etter mitt syn vært litt stille omkring konkurranseutsetting som et positivt virkemiddel for offentlig sektor. Nå har Regjeringen sittet siden 2001 og har sammen med Fremskrittspartiet hatt flertall for å kunne oppnå vesentlige ting på det området som konkurranseutsetting representerer. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Er statsråden så langt fornøyd med det som Regjeringen har oppnådd av konkurranseutsetting i offentlig sektor, og vil man eventuelt jobbe aktivt langs spisse linjer videre framover?
Under pressekonferansen om forvaltningen av Statens pensjonsfond gjorde statsråden det til et hovedpoeng at en høyere andel aksjer i Statens pensjonsfond – Utland på sikt vil gjøre at handlingsregelens 4 pst. vil utgjøre mer penger, fordi avkastningen på aksjer historisk sett aldri har vært høyere. Så la hun til: Dette vil innebære at vi kan bruke mer penger på velferd. Dersom man aksepterer statsrådens resonnement, nemlig at avkastningen vil bli høyere, og at dette tillater mer bruk av penger på velferd, hvorfor velger da statsråden allerede i årets reviderte budsjett å bruke mindre enn det handlingsregelen tillater? Hvorfor betyr enda høyere avkastning at vi kan bruke mer penger på velferd i fremtiden, når vi ikke engang kan bruke den avkastningen som handlingsregelen i dag gir?
Jeg kan egentlig bare vise til mitt første svar, for disse spørsmålene skal vi gå igjennom. Men det var viktig for meg å si hva som var bakgrunnen for at vi går gjennom dette. 2008 var et utrolig turbulent år for alle som har plasseringer. Særlig for dem som skal tenke langsiktig, er det viktig at de endringene man gjør, har et langsiktig perspektiv. Men som jeg sa, skal vi vurdere justeringer nå i løpet av dette året, og jeg kommer gjerne tilbake til representanten Flåtten med dette.
Det vi først og fremst har tatt utgangspunkt i når vi diskuterer ombud, er om den svenske løsningen for en ombudsfunksjon er noe som vi også kan benytte oss av. Det er et par grunner til det. Den ene er at vi vet at det er alvorlige mobbesaker også i Norge, men det er ingen som har nådd fram i rettssystemet med denne typen saker. Jeg ønsker selvfølgelig ikke mange av denne typen saker, men det er ikke noe godt tegn at vi vet om grove overgrep hvor man ikke når fram. Det aktualiserer at vi ser på om lovverket er godt nok, men også at man får muligheten til å få hjelp et sted, også juridisk hjelp, hvis man er i en ekstremsituasjon knyttet til mobbing. Det er det som er utgangspunktet. Men så har representanten Dagrun Eriksen helt rett i at fylkesmannen har en viktig rolle her, som jeg ikke er sikker på om alle vet om. Jeg skal absolutt bidra til å skape mer oppmerksomhet rundt at det er et sted du kan forvente å få hjelp.
Det som ligg til grunn, er at vi ønsker å få eit verkemiddel for å kunne imøtegå den internasjonale fiskerikriminaliteten, der fleire aktørar jobbar saman over lengre tid for bl.a. å øydelegge ressursgrunnlaget. Det er ei viktig sak som regjeringa i denne omgangen har lagt vekt på.
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Det er klart at det fra norsk side påligger et spesielt ansvar, både som leder i Sikkerhetsrådet i denne perioden og fordi Norge historisk har hatt en rolle å spille. Det betyr at Norge har en mulighet. I denne situasjonen betyr det at man ikke må sidestille partene i denne konflikten. Det betyr at man må være veldig klar på at det er en okkupasjonsmakt og også et okkupert folk. Jeg setter pris på at utenriksministeren nå så klart sier at man skal se på de økonomiske forhold knyttet til selvstyremyndighetene. Det er klart det er vanskelig å se for seg at man skal kunne få noen stabil utvikling så lenge de palestinske selvstyremyndighetene kontinuerlig ydmykes og heller ikke har økonomisk evne til å kunne rydde opp på en skikkelig måte, eller – for å si det slik – å bygge opp igjen det som er ødelagt gjennom krigen. Og dette er i grunnen mitt siste spørsmål til utenriksministeren: Israel har ødelagt mye infrastruktur betalt med internasjonale penger, også betalt med norske penger, ikke minst det statistiske sentralbyrået i Palestina. Hvordan vil norske utenriksmyndigheter håndtere dette? Vil det være aktuelt, som jeg vet EU nå vurderer, å søke erstatning fra Israel for de pengene som er investert?
Jeg håper i hvert fall at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er enige om én ting – det koster penger å behandle folk. Helseministeren er veldig stolt av at helseforetakene greier å holde sine budsjetter. Egentlig burde han vært stolt av de 270 000 pasientene som står i kø, for det er takket være det at de venter, at budsjettene holdes. Regjeringens bevilgninger er ikke styrt etter behov. Når Fremskrittspartiet i budsjettbehandlingen spør om hvilke mål man har for å få ned antall ventende, får vi til svar at man ikke har noe mål for det. Når vi spør om målet for å kutte i ventetiden, har man ikke et eget mål for det. Men jeg lurer på om helseministeren i hvert fall er enig i en så enkel konklusjon som at økte bevilgninger gir lavere ventetid og mindre utbetalinger av sykepenger, som igjen kunne behandlet enda flere mennesker?
Når disse skolepolitiske debattene noen ganger har en tendens til å bli litt rosenrøde og litt for mye preget av enighet, er det godt at vi har representanten Wickholm til stede. Han var ikke så veldig interessert i å snakke om regjeringens tilnærming til Tidsbrukutvalget, men veldig interessert i å snakke om Siv Jensen. Vi setter selvfølgelig stor pris på at Truls Wickholm er opptatt av hva Siv Jensen mener. Det er jeg også. Han utfordrer oss på at Fremskrittspartiet mener at alle barn i den norske skolen skal ha rett til tilpasset opplæring. Det har vært en kamp fra høyresiden, ofte med Fremskrittspartiet i spissen, om at man skal få slått fast det prinsippet at barn, uansett hvilket nivå de ligger på faglig sett, skal bli møtt av en skole som tar deres kvaliteter og utfordringer på alvor. Hvilke begrep man bruker rundt det, kan selvfølgelig diskuteres, men dette er helt grunnleggende for Fremskrittspartiet. Vi vil ha en skole som ser alle barna med de kvalitetene de faktisk har, og som legger undervisningen til rette ut fra disse kvalitetene. Nettopp derfor er det viktig å frigjøre tid for det pedagogiske personalet i skolen, lærerne, for å skape en utdanningssituasjon som ser alle barna, for å sørge for leksehjelp for dem som sliter, og for å sørge for at de som ligger langt foran, får ta fag på et høyere nivå. Så får jeg bare notere meg at den enigheten vi hadde i forrige uke rundt disse utfordringene og denne problematikken – som selv statsråd Tora Aasland sa seg enig i – kanskje ikke var så åpenbar likevel. Så til Aksel Hagen, som sier at konkurranse gir mer byråkrati. Jeg regner jo med at SV kommer til å gå til valg i alle norske fylkeskommuner mot retten til fritt skolevalg. Det er kanskje ingen overraskelse, men jeg gleder meg til den valgkampen. Når man sier at konkurranse gir mer byråkrati, må jeg si at vi har sett det motsatte i det siste: Det er til og med noen som har kuttet så mye byråkrati at de har glemt å forholde seg til en lov eller to. Slik skal det selvfølgelig ikke være. Men konkurranse mellom offentlige aktører, som det primært vil være, og mellom offentlige og private aktører vil først og fremst ikke skape mer byråkrati, men mer mangfold i skolen, og bidra til å skape en skole som ser alle elevene – uansett hvilke forutsetninger de har. Så kunne jeg tenke meg at statsråden – med hensyn til forslag nr. 5 fra Høyre – redegjorde litt for hvordan hun har tenkt å holde Stortinget orientert om det videre arbeidet, og ikke minst for resultatet av dette arbeidet, før jeg konkluderer med om jeg vil anbefale Fremskrittspartiets representanter å stemme for eller imot det forslaget.