Først vil jeg takke interpellanten for å reise en viktig debatt, en debatt som jeg tror at ikke bare regjeringen skal jobbe sterkt for, men at hele Stortinget og alle politiske partier bør ha høyt på agendaen. Det er bred politisk enighet i Norge om store deler av integreringspolitikken. Alle som har lovlig opphold, skal bosettes i en kommune og starte livene sine i den kommunen. Det er et hovedmål at innvandrere blir en del av fellesskapet, kan forsørge seg selv og får brukt ressursene sine. Derfor må vi legge til rette for at innvandrere lærer norsk og deltar i arbeidslivet. Og som interpellanten også var inne på: Alle har en plikt til å bidra og bidra til å forsørge seg selv. Jeg er enig i at mye går bra og går den rette veien. Mange innvandrere og norskfødte med innvandrerforeldre gjør en viktig innsats i arbeidslivet, satser på utdanning og deltar aktivt på mange samfunnsområder. Men alt er ikke rosenrødt, det er også flere utfordringer. Flyktninger og mange familieinnvandrere trenger spesielle tiltak i en overgangsfase, slik at de blir i stand til å delta og klare seg selv i Norge. Vi må forutsette at den enkelte har mulighet til – og ikke minst et ønske om – å være selvforsørgende og stå på egne bein. Å stille krav til noen, betyr også å ha respekt for dem. Det er et par hovedutfordringer jeg har lyst til å ta tak i. Et trygt bosted og en god bolig er grunnleggende. De fleste innvandrere som kommer til Norge, er arbeidsinnvandrere. De må finne bolig uten hjelp fra stat og kommune, eller de kan komme og bo hos familiemedlemmer som allerede har en bolig. Mange kommuner rekrutterer i dag innvandrere for å opprettholde innbyggertallet i kommunen. Flyktninger som har lovlig opphold, er i en helt annen situasjon. De trenger hjelp til å bosette seg i en kommune. Som kjent er det altfor mange som bor i mottak og venter på en kommune å bosette seg i. Alle er enige om at ventingen er uheldig for hele integreringen. Bosettingsarbeidet er derfor høyt prioritert, og mange kommuner gjør nå en stor innsats. Det har hittil i år blitt bosatt flere enn det ble på samme tid i fjor. Jeg er opptatt av å finne ut hva vi skal gjøre for at kommunene skal kunne ta imot flere. Jeg har stor respekt for de kommunene som sier nei, men samtidig er det også min oppgave å lytte til de utfordringene som kommunene har. Økte kommunale utgifter og mangel på egnede boliger er gjengangere fra kommunene. Vi har allerede forenklet integreringstilskuddet og økt satsene for 2014. Dessuten er Husbankens tilsagnsramme til utleieboliger utvidet med 220 mill. kr gjennom RNB. Stat og kommune må klare å løse denne oppgaven i fellesskap. Målet er at kommunene, slik som i dag, på frivillig basis skal bosette alle som har fått opphold. Dette er i tråd med den nye samarbeidsavtalen som staten har med KS. Videre har kommunalministeren og jeg sendt brev til alle landets kommuner for å spørre om de kan ta imot flyktninger. Noen små kommuner har for første gang sagt ja til å bosette, etter at de fikk det brevet. Antall bosatte i perioden januar–april i år tyder på at det vi har satt i gang, begynner å virke. I tillegg har jeg satt ned et statssekretærutvalg, som skal vurdere om det er aktuelt med ytterligere tiltak som kan øke bosettingen. Det har vært mye snakk og mye debatt de siste månedene om bosetting, men vi må også ha på plass god integrering. Kommuner som lykkes med integrering, lykkes også med bosetting. Rapporter fra SSB viser at det er altfor store forskjeller mellom de enkelte kommunene. For to uker siden fikk Hammerfest kommune Bosettingsprisen for å ha bosatt mange flyktninger over flere år. Hammerfest ser på flyktningene som en ressurs, som kan dekke lokalsamfunnets behov for arbeidskraft i både privat og offentlig sektor. Jeg tror det er viktig at kommunene i større grad ser behovet for arbeidskraft i sammenheng med muligheten for å bosette flyktninger. Mange kommuner har et slikt behov, og dekker det med arbeidsinnvandring. Vi vet at arbeidsinnvandrere går rett til en jobb, og de trenger ikke spesielle tiltak i starten, utover mulighet til norskopplæring. Seinere, hvis de mister jobben, ser vi at behovene kan endre seg. Arbeid er nøkkelen til å forsørge seg selv. Nyankomne flyktninger og mange familieinnvandrere trenger imidlertid kvalifiseringstiltak for å komme inn i arbeidslivet. Norskopplæring er det viktigste, men det er ofte ikke nok. Det gjelder spesielt kvinner med liten eller ingen formell utdanning fra hjemlandet. Nye tall fra SSB viser at 63 pst. av dem som avsluttet introduksjonsordningen i 2011, var i arbeid eller utdanning i 2012. Men bare 53 pst. av kvinnene har kommet seg ut i arbeid eller utdanning etter introduksjonsprogrammet. Vi forventer at også disse kvinnene skal delta i arbeidslivet på lik linje med andre. Derfor legger vi stor vekt på å videreutvikle introduksjonsprogrammet for nyankomne flyktninger og på å forbedre opplæringen i norsk og samfunnskunnskap. Det er viktig at disse ordningene gir deltakerne kunnskap som er relevant for å komme seg ut i arbeid. I arbeidet med grunnleggende kvalifisering bør kommunene styrke samarbeidet med lokalt næringsliv. Samarbeidet mellom Choice-hotellene og kommuner som Oslo, Kristiansand og Trondheim er et godt eksempel på dette. Regjeringen er i gang med å utvikle en helhetlig politikk for livslang læring, som skal forebygge at mennesker faller utenfor arbeidslivet og samfunnet ellers. Tiltak for raskere godkjenning av medbrakt kompetanse vil også bli vurdert inn i det arbeidet. Politikken vil bli presentert gjennom en stortingsmelding som flere departementer samarbeider om. I regjeringsplattformen sier vi at vi skal styrke og målrette tiltaket Ny sjanse for å øke andelen minoritetskvinner som deltar i arbeidslivet. Det er det tiltaket som i dag heter Jobbsjansen, og hjemmeværende kvinner er en prioritert målgruppe. 60 pst. av deltakerne som avsluttet i 2013, gikk over i arbeid eller utdanning. Det er en klar økning fra året før. Så vet jeg at det sikkert er flere kritikere som kommer til å si at dette er et tiltak som Fremskrittspartiet har stemt imot. Men det står helt klart i plattformen at dette er et tilbud som vi skal arbeide videre med, og det er helt klart at når rapportene viser så gode resultater, skal også jeg som statsråd være den første til å satse på dette prosjektet. Interpellanten var inne på Rælingen kommune. Rælingen kommune har klart å få det til. 86 pst. av dem som var ferdig med introduksjonsprogrammet, kom seg ut i arbeid eller utdanning. Når det ofte er små kommuner som klarer å få dette til, må vi være flinkere, sammen med både IMDi og kommunene, til å ta lærdom av de som klarer å lykkes. Det å få det ut til de kommunene som sliter, blir en viktig måloppgave for meg nå framover. Det som Rælingen kommune også har gjort, er at de har lagt inn foreldreveiledningskurs som obligatorisk i introduksjonsprogrammet. Når vi vet om de utfordringene som veldig mange minoritetsfamilier også har når det gjelder barnevernet, er det viktig at vi også satser på foreldreveiledningskurs for denne gruppa. Jeg har også tatt tak i forsøket med gratis kjernetid i barnehager. Forsøket har bidratt til å gi mange barn bedre norskkunnskaper. Kommunene Oslo, Drammen og Bergen, som er med i forsøket, har signalisert at de ønsker å målrette ordningen bedre, f.eks. ved å knytte deltakelse til foreldrenes inntekt. Det er også nevnt i RNB, og vi vurderer nå sammen med de aktuelle kommunene hvordan dette kan gjøres innenfor gjeldende økonomiske rammer. Regjeringen ønsker å mobilisere frivillige organisasjoner, slik at de i mye større grad bidrar positivt til at innvandrere og barna deres deltar i samfunnet. Det er viktig at kommuner og organisasjoner jobber sammen om bedre integrering i lokalsamfunnet. Et eksempel er Norske Kvinners Sanitetsforening, som bidrar til at innvandrerkvinner treffer andre kvinner for å praktisere norsk, lære om norsk kultur og bygge et nettverk. Regjeringen vil ha kontakt med ulike miljøer og organisasjoner, også med dem som ikke er blant de mest synlige i en mangfoldig befolkning. Som et ledd i dette, vil det hvert år bli holdt en nasjonal dialogkonferanse, med bl.a. lokale innvandrerorganisasjoner. Den første blir nå til høsten. Mange departementer har oppgaver med stor betydning for integreringspolitikken, særlig Kunnskapsdepartementet og Arbeids- og sosialdepartementet, men også mitt departement, som har koordinerings- og samordningsansvaret. Vi skal sikre at innsats og tiltak på ulike samfunnsområder når det gjelder opplæringstilbud, arbeidsmarkedstiltak og velferdsordninger, henger godt sammen, sikrer bedre integrering og gjør at vi unngår stønadsfeller. I regjeringens politiske plattform er det ambisjoner om en offensiv integreringspolitikk, som omfatter både tilbud fra det offentlige og krav til den enkelte. Jeg regner med bredt politisk samarbeid på dette området, til fordel for innvandrerne og samfunnet.