mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
På vegne av representanten Karin Andersen og meg selv vil jeg sette fram forslag om menneskerettigheter i eldreomsorgen.
Jeg mener at det viktigste vi kan gjøre, er å sørge for at vi får til mer effektivitet i denne sektoren. Det er en av grunnene til at regjeringen nå er i gang med å legge om kursen, f.eks. å åpne for større melkekvote, noe som vil ha betydning for Q-Meierienes produksjon på Jæren. Jeg har besøkt Q-Meieriene. De har mange av de store melkeprodusentene, som nå får mulighet til å øke sitt volum, noe som derigjennom gir Q-Meieriene mulighet til selv å kunne motta mer melk til å lage produkter av. Jeg mener også at når det gjelder import, er det med på å stimulere de norske bedriftene til å utvikle nye produkter. Vi ser at det ene selskapet importerte gresk yoghurt. Vi ser videre at da kommer et av de norske selskapene og lager nye produkter for å møte den konkurransen. Jeg mener at totalt sett har norske forbrukere fått et langt bedre vareutvalg de siste årene, og det er bra. Men det viktigste er å sørge for at vi øker effektiviteten og konkurransen.
Eg vil gjerne stilla utanriksministeren følgjande spørsmål: «USA har i lengre tid arbeidd med planar om å byggja ut eit rakettforsvar (National Missile Defense). Den endelege avgjersla om dette er overlaten til den nye amerikanske presidenten. Mange europeiske NATO-land har vore kritiske til dei amerikanske planane. Vil utanriksministeren ta eit initiativ overfor NATO-landa, slik at den nye amerikanske presidenten vil møta ei felles europeisk haldning om ikkje å gjennomføra planane om eit rakettforsvar?»
Arild Grande fra Arbeiderpartiet mente at han hadde definisjonsmakten på «ektefødt engasjement» innenfor kulturen. Jeg synes holdningen og freidigheten er ganske stor. Det betyr at vi andre ikke har det ektefødte engasjementet som denne Grande har. Det beklager jeg. Men jeg synes uttalelsen er kraftig. Er det kun Arbeiderpartiet som har definisjonsmakten på «ektefødt», og er det det ektefødte som skal styres fra Oslo? Det er spørsmålet fra meg. Når man vet at med Fremskrittspartiet og Høyre i regjering øker kulturbudsjettet med 6,8 pst. fra i fjor, er vel ikke det noen rasering av kulturen. Det betyr at denne regjeringen vil kulturen noe. Og denne prosenten som Grande stadig vekk refererer til, må man lete lenge etter for å finne. Jeg går ut fra at det er momskompensasjon, det er vedlikehold på Operaen, det er vedlikehold på Nationaltheatret, men det blir ikke mye kultur ut i kommunene for det, når man sprer det sånn. Det er viktig at pengene kommer dit de skal. Så mener man at Norsk Tipping, som har monopol, har de beste spillene, de minst vanedannende. Men at de spilleavhengige har tanker rundt at det stadig vekk er trekning i beste sendetid, at man har store annonser, store reklameplakater, store løsninger og store premier, det overser Arbeiderpartiet, fordi dette er monopolet som man har tro på. Vi ønsker å se på lisensordningen, som de har gjort i Danmark. Vi ønsker å se at vi kan få mer penger til frivilligheten, mer til idretten, og det må jo være vinn–vinn når vi kan innføre flere spill som er ikke avhengighetsdannende, men som samtidig genererer penger til idretten. Samfunnet vårt består av store og små fellesskap. Idrett og fysisk aktivitet har stor egenverdi og gir en bedre fysisk og mental helse. Hvorfor skal vi ikke gjøre alt for å skaffe penger til dette? Regjeringen vil gi gode rammevilkår for idretten og tilrettelegge for at alle som ønsker det – og det vil jeg gjenta, alle som ønsker det – skal kunne delta i fysisk aktivitet. Her fikk den forrige regjering kritikk. Topp- og breddeidretten skal leve i et samspill der begge utfyller hverandre for å gjøre idretten sterkere.
En replikk skal vel mest være spørrende kritisk, men jeg har nå først og fremst tenkt å være rosende, både i forhold til innlegget generelt og i forhold til – og det blir da spørsmålet mitt – om jeg oppfatter Lien riktig når han nærmest distanserer seg fra to av opposisjonens kritiske merknader. Det ene går på at regjering og storting i dag ikke skal detaljinstruere kommuner og fylkeskommuner i dette spørsmålet, men mer komme med en oppfordring og invitasjon til videre samarbeid. Jeg tolker Tord Lien slik at han mener det samme i innlegget sitt. Og det andre er at vi blir kritisert for at vi ikke kommer med konkrete pengesummer knyttet til dette, men derimot skriver – og det synes jeg er veldig fornuftig – «at regjeringen som prinsipp, gir kommunene økonomisk kompensasjon for nye oppgaver». Jeg hører Tord Lien som om også han er enig i den tilnærmingen som flertallet her har lagt opp til.
Jeg har stilt et spørsmål til statsministeren, som jeg forstår vil bli besvart av justisministeren, men jeg er glad for at statsministeren er til stede og får høre hennes svar. La meg først rette opp en feil i spørsmålet, hvor det i siste setning skal stå «ubetinget fengsel» istedenfor «betinget fengsel». Spørsmålet har da følgende ordlyd: «Statsministeren sa i sin nyttårstale at foreldre må reagere sterkt mot hærverk og vold. Vil statsministeren gå foran med et godt eksempel og sørge for at også samfunnet reagerer sterkt mot hærverk og vold, gjennom å foreslå en lovendring som gjør det umulig å idømme mildere straffer enn ubetinget fengsel for grovt hærverk, samt langt strengere minimumsstraffer for voldsutøvelse?»
Statsråden har avvist alle forslag som har kommet fra både Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre i denne sammenhengen. Likevel gis det uttrykk for at man ønsker mangfold, man ønsker valgfrihet, og man ønsker kvalitet. Da er mitt spørsmål: Da Fremskrittspartiet fremmet sitt forslag om samfunnskontrakt, skulle statsråden se nærmere på det, men ingenting synes å ha skjedd. Hvilke tiltak har regjeringen iverksatt for å sikre mangfold, kvalitet og valgfrihet? Og hvilke konkrete resultater kan den vise til som faktisk har gitt et økt mangfold, gitt en bedret kvalitet og en økt valgfrihet for brukerne?
Etter en rekke oppslag knyttet til kreftlegemidler det siste året har statsråden måttet snu trill rundt på sine standpunkter flere ganger, og det er jeg glad for. Imidlertid viser det seg med all tydelighet at det er behov for en fornyelse i legemiddelpolitikken. Den må ses i sammenheng. Hva er det som gjør at regjeringen har en slik intens motvilje mot å fornye den politikken nå?
Jeg er enig i den bekymringen som uttrykkes her når det gjelder konsekvensen av de anbudsrundene som nå har vært. Men vi står i et forhold hvor det på den ene siden er et ønske om å sikre kvalitativt gode behandlingsinstitusjoner. På den andre siden skal helseforetakene definere behov – konkret behov – og vi er forpliktet i forhold til en innkjøpsordning. Og så har vi diskusjoner rundt hvordan vi kan løse dette på en best mulig måte. Nå pågår det ankebehandling i alle helseforetak. Noen er ferdige, noen ikke, og det er vanskelig å gå inn og gjøre noe konkret når man er i den prosessen man er i. Men dette er en utfordring som vi i fellesskap er nødt til å løse i tiden framover.
Det er to ting som diskuteres i dag. Det ene er prinsippene bak Norges deltakelse internasjonalt når det gjelder militært personell, og det andre er kapasiteten og prioriteringene. Uansett om vi ikke kan få et helt klart definert antall Norge kan bidra med internasjonalt fra forsvarsministeren, snakker vi om rundt 1 000 pluss kanskje, ut fra hva slags karakter eventuelle oppdrag har. Når det gjelder prinsippene, er det høyst uklart for meg hva som gjelder for Regjeringen. Det som sies, både fra statsministeren og fra utenriksministeren, er at den generelle linjen Regjeringen har lagt opp til, er at vi først og fremst bør delta i FN- og NATO-ledede operasjoner. Det betyr at de to største bidragene Norge har vært med på i løpet av de siste årene, nemlig «Enduring Freedom» i Afghanistan og nå stabiliseringsstyrken i Irak, er i strid med det prinsippet både statsministeren og utenriksministeren selv legger til grunn. Hvordan henger dette sammen, og hvordan kommer dette til å bli fulgt opp i framtidige prioriteringer?
Det er alltid hyggelig å stifte bekjentskap med nye statsråder, så la meg aller først få gratulere med utnevnelsen som statsråd. Som også statsråden var inne på, er tolketjenesten nå til evaluering og vurdering, og det skal legges fram en rapport. Fortsatt er det mange som føler at tolketjenesten er utilstrekkelig, og at den, selv om mye er bra, også er fragmentert og fungerer uforutsigbart i mange situasjoner. For eksempel på sykehusene er det med dagens lovgivning slik at man ikke stiller krav til utdannet personell som skal drive tolking. Vi hører også at det blir store variasjoner i tolkingen, og i mange tilfeller, spesielt i sykehusene, får man ikke den nødvendige tolkingen. Vil statsråden sørge for og garantere at man heretter får en tolketjeneste som er basert på utdannet tolkepersonell?
Jeg synes det har vært en flott debatt. Det har vært sagt mye om selvmord. Jeg har lyst til å ha et kort innlegg om selvskading, for det er veldig ofte de samme faktorene som utløser selvmord, som også utløser selvskading. Jeg har tidligere fra denne talerstolen fortalt dere om mitt store forbilde nå for tiden, jenta som har kommet seg ut av heroinavhengighet. Men det å ikke ruse vekk alle følelser gjør vondt. Dette er ukjent terreng for henne. Selv små følelser føles sterkt, og både gode og vonde følelser overvelder henne. Så når dette blir for mye og hun ikke lenger har rusen å hjelpe seg med, kutter hun seg. Selv om det gjør vondt, virker smerten beroligende, for den flyttes fra hodet og hjertet og over til armen. Når hun blør, er det som om alle de vonde følelsene renner ut. På den måten får hun en følelse av å kontrollere frykt, panikk og tomhet. Med en arm full av dype kutt og en leilighet full av blodsøl søkte hun hjelp. Men i Norge ses ikke dype kutt på som et selvmordsforsøk, og hun ble avvist for akutt behandling. Dette skjedde i mai, og hun venter fortsatt på behandling. Etter inntaksmøte i august ble det klart at behandling tidligst kunne gis til våren. Dette viser at vårt helsevesen ikke ser den sammenhengen som interpellanten har tatt til orde for, nemlig at selvskading og selvmord i stor grad kan henge sammen. Da har vi jo en vei å gå. Selvskading er komplisert og mangfoldig og er vel ett av områdene vi kan kalle et uløst folkehelseproblem. Selvskading forekommer hyppig blant ungdom i Norge og andre land, men bare en mindre andel av selvskaderne får hjelp. Å oppdage problemene tidlig er viktig. Det er trist å tenke på at min helt kanskje aldri hadde blitt narkoman om hun hadde fått hjelp den gangen hun startet selvskadingen. Hun startet med selvskading, men endte opp med å ruse seg. I alle de årene hun ruset seg, opphørte selvskadingen – selv om mange nok vil mene at det å ruse seg også er en form for selvskading. Hennes behov for å kutte seg kom tilbake etter at hun sluttet å ruse seg. Dette mener jeg med all tydelighet viser hvor store behov for hjelp som ligger hos enkelte, men som samfunnet ikke gjør en god nok jobb med. Selvskading og selvmord er et stort, uløst problem, som jeg nå setter pris på at vi løfter opp på dagsordenen, og jeg håper at helseministeren ikke glemmer Stortingets store engasjement og bekymring for disse temaene.
Denne redegjørelsen fra Fremskrittspartiet for hvordan internasjonal miljørett er sydd sammen, er jeg nødt til å følge opp. Føre var-prinsippet betyr at tvilen skal komme naturen til gode. Det flertallet skriver her, er at naturen i dette tilfellet er kongekrabben. Det er ikke riktig. Naturen i dette tilfellet er økosystemet i Barentshavet, og det er den vi skal la tvilen komme til gode i denne saken. Dette er ettertrykkelig slått fast i konvensjoner Norge har ratifisert. Det bør bekymre saksordføreren, og det bør bekymre statsråden, at vi ikke har en forvaltning av denne introduserte arten, som er i tråd med konvensjonen om bevaring av biologisk mangfold, hvor det ettertrykkelig står at vi ikke kan sammenligne introduserte arter som kongekrabben – og snakke om bærekraftig forvaltning av en introdusert art – med torsk, som hører til i økosystemet i Barentshavet. Å legge føre var-prinsippet til grunn for forvaltning av kongekrabben betyr å forsøke å holde bestanden så lav som overhodet mulig, for den skal forvaltes som en introdusert art. Det er ettertrykkelig slått fast i Biodiversitetskonvensjonen, og det er den eneste måten man kan tolke et føre var-prinsipp på i omgang med dette. Jeg beklager den økologiske forvirring som er oppstått i behandlingen av denne saken.
Jeg tror det er mange av oss som har store forventninger til det nye mattilsynet. Mange land i Europa, også i EU, har fått nye mattilsyn de siste årene, og en av diskusjonene både i EU og i mange enkeltland, har gått på hvordan man skal sikre en størst mulig faglig uavhengighet i disse tilsynene. Hvordan skal vi sikre at ikke politiske interesser og næringsinteresser blir styrende, og at forbrukerne har tillit til de faglige råd som tilsynene skal gi? Den debatten har vi kanskje ikke i like stor grad hatt i Norge. Jeg vet at det er opp til Regjeringen selv å organisere sine tilsyn, men jeg vil likevel av nysgjerrighet få lov til å spørre statsråden: Er det riktig at Mattilsynet i Norge skal ligge under et næringsdepartement, eller bør det ligge under et uavhengig departement? Og hvilke tiltak har statsråden eventuelt tenkt å foreta for å sikre at det nye mattilsynet vil operere faglig uavhengig av næringsinteresser og andre politiske interesser?
Jeg registrerer at det i debatten om hvilke virkemidler som er virksomme mot terrorisme, har skjedd en viss utvikling her i salen det siste året, ikke minst hos enkelte av Høyres representanter. De militære virkemidlene synes å skli nedover på listen etter hvert. I april kom gjesteprofessor Jefrey Record ved den amerikanske hærens krigsskole med klar kritikk av Bush sin strategi mot terrorisme. Han sa at Bush med Irak-krigen åpnet en ny front i Midtøsten for islamistisk terrorisme, noe som har trukket oppmerksomhet og ressurser bort fra å sikre USA mot nye terrorangrep, og at dette har avsporet den globale kampen mot terror. Jeg vil gjerne ha representanten Christiansens syn på den kampen mot terror som har vært ført den siste tiden. Har krigen i Irak styrket eller svekket den internasjonale kampen mot terrorisme, eller har dette vært en feilslått strategi? Hva er det viktigste vi nå kan gjøre i Irak - fortsatt å ha tolv stabsoffiserer?
Fremskrittspartiet støtter forslaget fra Høyre og Venstre om å likebehandle uførepensjon fra private og offentlige tjenestepensjonsordninger. Ved behandlingen av Ot.prp. nr. 32 for 2006-2007 støttet Fremskrittspartiet gjeldende rett om at uførepensjon ikke skal supplere attføringspenger. Det gjorde vi av hensyn til å få lagt til rette for at mennesker skulle komme tilbake til arbeidslivet, noe som er til det beste både for den enkelte og for samfunnet. Vi påpekte i den forbindelse forskjellsbehandlingen mellom privat ansatte og ansatte i det offentlige. Vi er klar over at Regjeringen tar sikte på å legge frem en lovproposisjon i løpet av våren. Fremskrittspartiet frykter imidlertid at denne proposisjonen ikke i tilstrekkelig grad vil sikre reell likebehandling av offentlige og private ordninger. Likebehandling er et viktig prinsipp for Fremskrittspartiet, og vi støtter derfor forslaget om likebehandling av private og offentlige tjenestepensjoner når det gjelder adgang til uførepensjon under mottak av korttidsytelser fra folketrygden. I likhet med forslagsstillerne ønsker også Fremskrittspartiet å gjeninnføre skattefritak for de ansattes fordel ved arbeidsgivers dekning av utgifter til behandling eller helseforsikringer. Fremskrittspartiet er derimot overrasket over flertallets påstand om at det er «de mest ressurssterke arbeidstakerne som lettest oppnår at arbeidsgiver dekker behandlingsforsikring», noe saksordføreren, Jakobsen, også var inne på. Fremskrittspartiet tar avstand fra å inndele arbeidstakere i grupper av ressurssterke og ressurssvake. Når det i merknadene fra flertallet i komiteen nevnes ressurssterke arbeidstakere, må det også være ressurssvake arbeidstakere. Dette tar altså Fremskrittspartiet avstand fra. For Fremskrittspartiet representerer en slik påstand en fordomsfull holdning til vanlige arbeidsfolks evne og vilje til å prioritere egen helse. Fremskrittspartiet har tro på at den jevne arbeidstaker selv er i stand til å ivareta sine egne interesser på egen arbeidsplass, og vi mener lovverket må oppmuntre til at en slik prosess styrkes. Fremskrittspartiet mener videre at en gjeninnføring av skattefritaket vil styrke den sosiale profilen - og det er det motsatte av hva saksordføreren gav uttrykk for - ikke minst fordi arbeidsfolk ofte har de mest fysisk slitsomme jobbene og derfor ofte vil dra større fordeler av et slikt skattefritak.
Jeg er glad for at representanten Lønning har tatt opp dette spørsmålet, for det viser seg jo helt klart i debatten her i kveld at dette er et betimelig og viktig spørsmål. Det ble sagt her at man skal definere problemstillingene. Da vil det være naturlig å tro at de problemstillingene som den enkelte bestiller anser for å være et problem eller et felt som man ønsker nærmere belyst, vil bli det, mens andre felt kanskje vil bli stilt litt i skyggen. I tillegg skal vi tenke på at vi har ca. 60 forskjellige forskningsinstitutter i dette landet. Den store hoveddelen av dem er fristilte og får kun sin basisøkonomi dekket fra dette hus via Forskningsrådet, mens de andre er helt og fullt finansiert av et departement eller flere departementer i fellesskap. Det er ikke helt enkelt til enhver tid å se hva disse driver med, hvor fritt de driver, og hvor grunnleggende dyktige de er. Det skulle det også være morsomt å finne ut av. Nå har vi jo lest side opp og side ned i avisene om Reform 94. Det vi har lest, har ikke vært like hyggelig hele tiden. Men det som vi kanskje får håpe kommer ut av dette, er at Reform 97 ikke blir evaluert ut fra et overordnet ønske om å bevare «einskapsskulen» som den eneste riktige og rådende i dette land. For statsråden sa at Forskningsrådet har fått en bestilling fra departementet, og Forskningsrådet er ansvarlig for ledelse og utvelgelse av den enkelte forsker. Det høres tilforlatelig ut. Men kan det tenkes at Forskningsrådet også, for å tekkes departementet, til en viss grad vil velge den forskeren som er minst kontroversiell?
Jeg har i dag fulgt denne debatten med spenning for å høre hvilket budskap nærings- og handelsministeren hadde å sende til et næringsliv i krise. Men hva er det vi ser? Nærings- og handelsministeren skygger unna Stortinget på en så viktig dag – vi har kanskje den viktigste debatten i denne fireårsperioden. Hva slags signal er dét å sende ut til alle de bedrifter og alle de ansatte som er i krise? Det gir i hvert fall ikke håp om en aktiv næringspolitikk i fremtiden. Våre bedrifter er sterkt rammet. Bedrifter går konkurs. Det kommer nå varsler om dårlig inntjening. Vi får permitteringer og oppsigelser. Deretter kommer nedleggelser. Vi ser at eksporten er sterkt rammet. Vi ser også at alle næringer har utfordringer. Det er stor usikkerhet om fremtiden. Mange stiller seg også spørsmålet: Hva skjer – hvilken fremtid har det konkurranseutsatte næringslivet i Norge? Denne krisen kan ikke løses ved at vi ansetter alle eller flere i offentlig sektor. Nå er tiden inne for å føre en aktiv næringspolitikk, og at det ikke blir bare prat, som representanter for de rød-grønne partiene har kommet med siden forrige stortingsperiode, gjennom valget, og nå i denne perioden. En aktiv næringspolitikk handler om at man virkelig har vilje og evne til å satse på næringslivet, og at man kommer løpende med tiltak som gjør at næringslivet har tro på at Norge er et ledende næringslivsland. Det er vi dessverre ikke. Nå er tiden inne for å føre en aktiv gründerpolitikk. Vi må ha en aktiv gründerpolitikk for at folk som sitter på de gode ideene – de blir jo ikke borte i krisetider – har tro på at det er viktig å satse på å starte egne bedrifter. Folk må ta sjansen på å starte egne bedrifter og ansette noen i tillegg til seg selv. Det krever at det blir lettere å starte bedrifter, at vi får såkalte «one-stop shops», at vi ser på kapitalkravet til å starte aksjeselskap, at vi gjør noe med skattereglene – kommer med skattelette – at vi gjør noe med skjemaveldet og at vi har inkubatorer, som gjør at de som vil starte bedrifter, får hjelp raskt og også tilgang til kapital.
Jeg har et spørsmål til kulturministeren. Stenging av FM-nettet for radio bekymrer Fremskrittspartiet, det bekymrer IKT-Norge, det bekymrer brukerne av FM-nettet. Fremskrittspartiet forstår at man må ha en digital utvikling, og at den digitale utviklingen har kommet for å bli. Bedre og flere kanaler, bedre radiotilbud til lytterne – alt dette er positivt. Men er man i Norge fornøyd med at man da samtidig stenger FM-nettet? Salg av DAB-radioer viser at man ikke er det. En EU-rapport sier også at stenging av FM-nettet ikke er bra slik regjeringen har vedtatt. Man må nå skrote 15–20 mill. FM-radioer – radioer på mobil, radioer på hytta – man må sågar skrote nye DAB-radioer som folk har kjøpt, som ikke heter DAB+. Det vil få store konsekvenser for brukerne. Det vil få store konsekvenser for miljøet. Dette vil koste milliarder av kroner for forbrukerne. Lefdal jubler. Elkjøp jubler. Men forbrukerne jubler ikke. Spørsmålet er: Hva vil dette koste? Vi vet hva det vil koste forbrukerne. Men hva vil det koste staten? Hva vil det koste det norske samfunnet? Hva med å heve blikket og se mot England? Der har man utsatt dette. Man ønsker ikke å stenge. Man ønsker å fortsette parallelt med digital utvikling og FM-nettet. Spørsmålet mitt blir: Hva vil dette koste staten? Hva vil det koste, og hvem skal ta regningen?
Representanten Tingelstad ser det som viktig at private skoler kontrolleres eksternt, slik at de holder den nødvendige standard og kvalitet. Dette kan Fremskrittspartiet også stille seg bak. Det som er spennende med Senterpartiet og deres syn, er at de ikke ønsker at det offentlige og deres skoler skal få samme kvalitetskontroll. Nå har det i den siste tiden vært fremme i pressen at Senterpartiets representant er kritisk til sin egen regjerings godkjennelse av enkelte private, kristne skoler. Det kan vel ikke være slik at Senterpartiet begrunner sin forskjellsbehandling av offentlige og private skoler ut fra at en kontroll og evaluering på like kriterier kan medføre at det fremkommer resultater representanten Tingelstad ikke er glad for å få?
Jeg er fullt klar over at virkeligheten når det gjelder FoU, ser annerledes ut for små bedrifter enn for store bedrifter. Det er heller ikke slik at jeg har noen spesiell aversjon mot noen virkemidler. Min troskap går først og fremst til målet, nemlig at vi skal ha virkemidler som oppfordrer næringslivet, enten bedriftene er små eller store, til å satse på forskning og utvikling. Dersom en skatteordning er best egnet til å få til det, er det et godt virkemiddel. Dersom tilskuddsordninger isteden - som et supplement, eller som kanskje den viktigste delen, men hvor en skatteordning også kan inngå - er de viktigste virkemidlene, er det en fornuftig miks. Men jeg tror det er veldig klokt i politikken at en ikke gifter seg med virkemidlene, men med målsettingene, og derfor har jeg et pragmatisk forhold til hvordan disse best skal utformes.
Jeg takker for svaret. Jeg registrerer at det i EU-parlamentet fra fem politiske grupperinger er tatt initiativ til en uttalelse som i ettertid også er offentliggjort, som for så vidt er en grundig opplisting av betenkeligheter knyttet til både situasjonen til Tenzin Delek Rinpoche og mulig henrettelse av ham 2. desember og situasjonen i Tibet for befolkningen generelt. Vi vet at man kan ta opp dette med Kina på ulike måter. Én måte kan være å gjøre det rent diplomatisk, uten at det nødvendigvis kommer offentligheten for øre. Men en annen måte kan jo være det man ser et eksempel på her, at man offentliggjør holdninger man har, og markerer overfor offentligheten hva man tar avstand fra. Én problemstilling som har kommet opp i EU, er jo spørsmålet om å oppheve våpenembargoen i forhold til Kina. På hvilken måte markerer Regjeringen overfor Kina at det også kan ha implikasjoner i handelssamkvemmet dersom menneskerettighetene brytes i Kina?