De globale forskjellene mellom mennesker, både i inntekt, i formue og i muligheter, er uakseptable. De er ikke først og fremst triste eller et uttrykk for uheldige tilfeldigheter eller omstendigheter, de er et resultat av en villet politikk som verdens ledere er ansvarlig for. De globale forskjellene er uakseptable. De fratar millioner av mennesker muligheten til å skape og leve gode liv. De fratar mange land muligheten til å bygge trygge samfunn på den måten vi i Norge bygde vårt. Og disse forskjellene – de uakseptable forskjellene – muliggjøres, ivaretas og forsterkes av stater som melder seg ut av den internasjonale solidariteten. Skatteparadisene – der er det tusenvis av milliarder av kroner som skulle gå til helse, skole, politi og næringsutvikling som låses bort på kontoene til noen få rike eiere, uten innsyn, uten å skattlegges, uten at de som tjener store penger, gir noe som helst tilbake til fellesskapene der verdiene kommer fra. For bare to uker siden var det ikke mulig å få til en enighet i finanskomiteen i det hele tatt om en definisjon av skatteparadis, og det at det var så vanskelig å definere hva et skatteparadis er, ble brukt som argument for at vi ikke kunne trekke oljefondet ut av skatteparadis. For bare få dager siden ble et forslag om å sørge for at norske selskaper som driver utvinningsvirksomhet i andre land, må rapportere om sine datterselskaper og sine virksomheter i skatteparadis, nedstemt. Men i dag vedtar vi likevel at selskaper som opererer i skatteparadis, må rapportere om det gjennom land-for-land-rapporteringen. Vi forsterker land-for-land-forskriften. Jeg har lyst til å gratulere et norsk sivilsamfunn som har presset på som bare det de siste dagene for å få dette til. Og jeg har lyst til å takke både komitéleder Hans Olav Syversen og regjeringspartiene for å ha vært veldig forhandlingsvillige og for at et samlet storting kan vedta disse endringene. Det er fantastisk. Det er en endring av den typen som kanskje ikke får så mye oppmerksomhet i media, men som har veldig store virkninger. Det er ikke hver dag vi på Stortinget kan gjøre et vedtak og være sikre på at det faktisk helt konkret, helt materielt, fører til en mer rettferdig verden. Det gjør vi i dag. Det er jeg veldig stolt av, og det tror jeg alle i Stortinget er. Mange av dem som tilhører den generasjonen i Unge Høyre som hadde slagordet «Grenser for politikk», er de som styrer landet i dag. Slagordet er flittig brukt fortsatt, og tidligere har jeg tenkt at slagordet er et rent ideologisk Høyre-slagord. Jeg har tenkt at disse grensene for politikk dreide seg om færre lover og reguleringer, lavere skatt og mindre styring. Når jeg tidligere har hørt Jan Tore Sanner, Erna Solberg, Ine M. Eriksen Søreide eller Torbjørn Røe Isaksen, eller Vidar Helgesen for den saks skyld, snakke om disse grensene for politikk på Unge Høyre-seminar, i skoledebatter og i innledninger, har jeg sett på det som et slags Fremskrittspartiet light. Men det siste året har vi fått illustrert hva slagordet «Grenser for politikk» egentlig betyr, og hva det egentlig innebærer. Det innebærer å ikke gjøre noe med helt åpenbare problemer og ikke gripe helt åpenbare muligheter. «Ingen vet lenger med sikkerhet hvor mange barn som ligger med dødsmerket på pannen i storbyenes ruiner og bombekratere – men det er uten tvil et oppskakende tall.» Det sa Johan Falkberget, for øvrig tidligere stortingsrepresentant fra mitt hjemfylke, i sin tekst «Vær barmhjertig» like etter annen verdenskrig. Nå er vi der igjen. Vi er vitner til den største flyktningkatastrofen siden den gang. Millioner av mennesker er på flukt i og rundt Syria. De trenger vår hjelp, og dette kunne vært regjeringens aller flotteste øyeblikk. De som snekret sammen slagordet «Mennesker, ikke milliarder», kunne ha vist hva det betyr i praksis. I stedet fant de fram kalkulatoren og sendte halve intelligentsiaen på norsk høyreside ut for å framføre argumenter som Carl I. Hagen var alene om å framføre sist det var snakk om å hente noen tusen flyktninger til Norge. Titusenvis av mennesker er uten jobb i Norge. Bare 22 000 mennesker i oljebransjen alene har mistet jobben det siste året, fordi Norge er altfor ensidig og i altfor mange år har investert i enda mer oljeavhengighet. De som har advart mot et brått fall og alvorlige konsekvenser for dem som rammes idet oljeprisen måtte falle, har enten blitt avfeid som industrifiendtlige eller som mot arbeidsplasser. Men da er det jo påfallende at de som har vært mest aggressive i å skyve argumenter om arbeidsplasser foran seg for å investere enda mer i oljen, viser seg ikke å fortrekke en mine her på Stortinget når arbeidsplassene går tapt. I vår kunne regjeringen ha satset på nye industriinvesteringer på Vestlandet og vært med på å gi det lille ekstra dyttet som skal til for å utløse investeringer – men nei. Det er vel grenser for politikk. I vår kunne regjeringen ha kunngjort nye støtteordninger for fornybar energi, basert på teknologiutvikling og potensialet for industribygging, framfor at markedet skal styre alene, og at vi kun bygger ut det billigste først – men nei. Politikken som skapte vannkrafteventyret i Norge, som skapte aluminium som metalleventyret i Norge, og som skapte oljeeventyret i Norge, har visst blitt for gammeldags for regjeringen. Det er vel grenser for politikk. I vår kunne regjeringen ha sagt at en arbeidsløshet på oppunder 10 pst. blant ungdommen vår er helt uakseptabelt. Vi skyver tusenvis av ungdommer ut i en voksentilværelse med mer midlertidig arbeid, usikre jobbutsikter og dyre boliger. Det ser det ikke ut til at regjeringen har tenkt å gjøre noe med. De har satt grensene for politikk. Vi i SV er for så vidt enig i slagordet «Grenser for politikk». Det kan vi jo slutte oss til. Ikke alt skal styres av politikk. Vi i SV kunne godt tenkt oss et Norge med mindre politisk styring og moralisering over aleneforsørgere, uføre, kvinners livmor og privatlivet ditt på Internett. Men det landets arbeidsløse trenger nå, er ikke grenser for politikk. Det flyktningene som desperat leter etter sjansen til et nytt liv, trenger, er ikke grenser for politikk. De trenger ordentlig politikk. De trenger en politikk som fungerer, de trenger en politikk som er til for de menneskene som trenger det, politikk som ikke avgjøres av siste fokusgruppe, meningsmåling eller stemningsbølge i media. Derfor foreslår vi i SV 1,1 mrd. kr til grønn omstilling og mot arbeidsløshet. Vi foreslår å gjøre det mulig å ta imot 10 000 syriske flyktninger til Norge på to år og en kraftig økning i den humanitære hjelpen – med friske midler og uten hardhendte kutt i hjelpen til andre fattige. Vi foreslår rom for bedre omsorg og skole i kommunene, som gir flere arbeid, og som ikke minst gir en bedre alderdom og oppvekst for dem som trenger det. Det burde ha fått flertall i dag, og det kunne ha fått flertall i dag, fordi vi kan, og fordi andre som oss trenger det, og fordi de fortjener det, fordi vi kan og bør være barmhjertige og solidariske, og så får en del andre ting heller ligge, som skattekutt og taxfree-kvoter. La de som himler med øynene og senere i debatten i dag kommer til å framsette skjellsord som «godhetsposører», «godhetsindustri», «snillisme» og «naiv», gjemme seg bak den sarkasmen for å skjule at de selv er ute av stand til å prioritere det som er viktigst. Sånn sett er SV det partiet som prioriterer hardest i årets budsjettrevisjon. Sånn sett er det vi som setter de grensene som trenges å settes for politikk. Jeg vil ta opp SVs forslag.