mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg har kikket litt i SVs partiprogram, og det er ganske morsomt når det er debatt her i salen. I SVs partiprogram står det bl.a. at man skal bedre de fattige lands markedsadgang i Norge. Da er spørsmålet: Hvordan er de fattige lands markedstilgang til Norge ivaretatt i dette jordbruksoppgjøret? Jeg la også merke til at representanten Kvalvik var stolt av jordbruksavtalen. Fra 1989 til 2006 er det nærmest en halvering av antall jordbruksbedrifter. I avtalen som vi behandler nå, legger man opp til en reduksjon på 1 600 jordbruksbedrifter. Da er mitt spørsmål opp mot SVs partiprogram: Er dette god SV-politikk, og er representanten Kvalvik stolt av det Regjeringen gjør i så måte?
Tilbudet i eldreomsorgen i dag er et offentlig monopol. Pasientene har få eller ingen valgmuligheter, når man tenker på hjemmetjenester og institusjonstjenester. Valgfrihet er noe som er mye omtalt i samfunnsdebatten i dag, og alle mener at det er noe positivt. Men de eldre syke har altså ikke fått den valgfriheten som syke for øvrig har fått i forhold til pasientrettighetsloven. Mitt spørsmål til statsråden er: Med hensyn til å legge om finansieringen i eldreomsorgen vil det i forbindelse med det arbeidet som skal gjøres av departementet med egenbetaling og priser på ulike tjenester, bli vurdert en ordning der pengene følger pasientene etter de behov pasientene måtte ha for hjelp, og at dette omregnes i kroner og øre? Hvis det skjer, vil vi få valgfrihet også for de eldre syke. Det er det på høy tid at vi nå får.
Forvaltningen av svært store verdier har foregått i en rekke år rimelig lettvint, kan vi forstå. Dette er folkets verdier, det er folkets skatter. Derfor vil jeg stille følgende oppfølgingsspørsmål: Kan Stortinget nå regne med at statsråden kommer tilbake med en orientering til Stortinget om situasjonen ved Nasjonalgalleriet, og da spesielt Nasjonalgalleriets oppbevaring av verdifulle kunstgjenstander?
Mye er allerede sagt, så jeg skal bare knytte noen kommentarer til saken. Dagens forvaltning av oljeressursene forutsetter en god og samfunnsmessig effektiv utnyttelse av petroleumsressursene. Normalt vil samfunnsøkonomiske og bedriftsøkonomiske vurderinger sammenfalle, slik at oljefeltene blir best mulig utnyttet. I enkelte tilfeller hvor oljeselskapene har begrensede kapitalressurser, vil kun de mest lønnsomme prosjektene bli gjennomført. Dette innebærer at enkelte samfunnsøkonomiske prosjekter for utvinning blir nedprioritert. På grunn av at modne felt gjerne er tidskritiske, dvs. at når de først er stengt ned, kan de ikke åpnes igjen, er det viktig at feltene tømmes helt før de stenges ned. For å sikre en høyest mulig avkastning er det viktig at vedtak om såkalt tidsriktige prosjekter fattes mens infrastrukturen i modne felt fortsatt er operasjonell. Norge ligger på topp når det gjelder utvinningsgraden, som flere har vært inne på. Vi ligger i dag på en prosentsats på ca. 47 pst. Fremskrittspartiet mener i likhet med flertallet i komiteen at målsettingen må være at utvinningsgraden øker ytterligere. Som også flere har vært inne på, er det betydelige ressurser som i dag kan utnyttes, til gode for samfunnet for øvrig. Fremskrittspartiet mener derfor at både myndigheter og selskaper på sokkelen må arbeide målrettet sammen for å realisere lønnsomme prosjekter for økt utvinning.
To ting: Jeg merket meg en visitt til Sverige. Det er slik at Statistisk sentralbyrå, som har vurdert virkningene av Fremskrittspartiets alternative budsjett for 2008, peker på at når vårt alternativ ikke har prisdrivende effekt, og reduserer renten, er det bl.a. fordi vi bruker en del midler på investering og ikke på utgift. Så det er altså forskjell på virkningen innenlands - også når man vil ha en stram økonomi - om man bruker penger på utgift eller investering. Så til forslag nr. 22, og nå spør jeg konkret: Er det noe til hinder i dag for at et lokalt initiativ kan bruke en ordning med et lokalt, regionalt veiselskap, hvis man sørger for finansiering selv, slik at det faktisk allerede i dag fremstår som et alternativ til bompengefinansiering, altså at man har en annen lokal finansiering i et lokalt initiativ for å få fart på veiutbygging i et spesifikt område?
Man kan si at dette er en ganske forutsigbar debatt. Det er åpenbart at de respektive partiene har én løsning, og det er den løsningen de selv står for. Alt det andre er mer eller mindre dumt. Fremskrittspartiets politikk blir betegnet som uforsvarlig fordi vi bruker mer penger enn de andre, og fordi vi er imot bompenger – det er jo helt umulig hvis vi skal samarbeide på borgerlig side. Da er altså løsningen at staten tar regningen og bruker befolkningen til å finansiere det. Det er ganske greit hvis vi kan finansiere dine utgifter ved å la andre betale for dem. Det er jo flott. Det er den sosialistiske tilnærmingen her i dag. Det er noen paradokser i dette. Hvis det er sånn at man er så bekymret for Fremskrittspartiets pengebruk, for at folk skal få frigjort egne midler fordi de f.eks. betaler mindre i bompenger, hvorfor er det så problematisk? For vår del synes vi det er helt greit at folk får beholde pengene sine selv, og vi tror ikke at staten nødvendigvis er den beste til å løse alle problemene. Vi har ganske stor tillit til at folk og familiene selv vet sitt eget beste. I tillegg, hvis man ser på historien, er det jo et faktum at man i denne sal fjernet gjelden til Gardermobanen. Da var det ikke noe problem. 7, eller var det 9, mrd. kr – borte vekk – med et knips var det finansiert. Jeg oppfattet ikke at det rammet norsk økonomi eller noe annet, men det er åpenbart at når Fremskrittspartiet legger fram forslag om økte bevilgninger, vil det ramme samfunnet i stor skala. Bare tiden vil vise hvem som har rett, og det er kanskje derfor det heter politikk. La meg så si to ting om noe som jeg er opptatt av. Jeg har gleden av å kjøre fra Oslo og hjem noen ganger – en to, tre ganger i året – og det er like fascinerende hver gang. Spesielt når jeg forlater Nord-Trøndelag og kommer til Nordland. Det er et mareritt. Å kjøre fra Nordlands grense og inn til Mosjøen er som å kjøre karusell på Hugos tivoli eller noe sånt – for dem som har prøvd det. Og å kjøre fra Mosjøen til Korgen – i det samme området – er et annet mareritt. Derfor tror jeg at løsningen er å framskynde byggingen av E6 – selvfølgelig uten bompenger. I tillegg har jeg med stor interesse lest et intervju med Nordland Senterpartis representant her i salen, som er fornøyd med sin egen merknad om ferdigstillelse av E6 i nordre del av Saltfjellet ned til Borkamo. Det er en avstand på ca. 20 km. Det er 20 år siden – omtrent på dagen – at man ble ferdig med resten av E6 i Saltdalen. I 20 år har man ventet på dette, og så uttaler altså representanten fra Senterpartiet i dette intervjuet at man må se dette i sammenheng med utbygging av tunnelen på riksvei 77 gjennom Tjernfjellet. Hvis det er sånn at Stortinget må gi slike ordre til dem som jobber i Vegdirektoratet og Samferdselsdepartementet, da blir jeg bekymret. Jeg forutsetter at dette er intelligente, oppegående folk som ser det naturlige i å sammenkoble to slike prosjekt. Hvis de ikke ser det, bør de finne seg noe annet å gjøre. Jeg regner med at Stortinget ikke skal drive med detaljstyring verken av utbyggere eller andre, men stille rammemessige betingelser.
Jeg takker helseministeren for svaret, som jeg oppfatter som relativt positivt. Men jeg vil også bemerke at feil bruk av medikamenter i alle sammenhenger er livsfarlig. All forskning på metadon er entydig. Metadonbehandlingen er effektiv. Den fører til færre overdoser, reduserer kriminalitet og gjør livet til rusmiddelmisbrukerne bedre. Så langt jeg vet, har vi i dag under behandling med metadon eller Subutex ca. 1 800 brukere, mens det ut fra behovet etter mitt skjønn burde vært minst 5 000. Det er lang ventetid på behandling og et altfor stort byråkrati rundt opptaket. Jeg er glad for at helseministeren vil fjerne 25-årsregelen som eneste regel, men fortsatt er regelverket komplisert, tungvint å praktisere og oppleves som å være i motstrid til brukeren som søker behandling. Mitt oppfølgingsspørsmål går da ut på: Bør ikke pasienter med rusmisbruksdiagnose ha den samme rett og enkle tilgjengelighet til behandlingsapparatet som alle andre pasienter i dette landet?
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Det er flere viktige momenter som taler for en stasjonering av ambulansehelikopter i Mjøs-området med 250 000 innbyggere, men det viktigste argumentet er flytiden. Man vet at det er de første 10 til 20 minuttene som er kritiske. Med dagens tilbud må man rekvirere helikopter fra Dombås eller Lørenskog. Hadde helikopteret vært i Mjøs-området, så hadde man hatt en flytid på maks 15 minutter, som er halv tid av dagens ordning. Vil statsråden opprette en base i Mjøs-området for å redde liv?»
Statsråden sa at denne debatten handler om at det skal være færre ofre, og det er dét den handler om. Jeg er en av dem som er glad for at man for én gangs skyld har greid å gjennomføre en debatt om ofre og reduksjon av vold og kriminalitet, og har snakket om alkohol. For jeg mener at vi er altfor redde for å snakke om det spørsmålet, når vi vet hvor mye vold og sosiale problemer det fører til. Det er mange kommuner som har redusert skjenketida med gode resultater. Ikke bare har det blitt mindre fyll og vold i gatene, men det har kanskje blitt slik at noen av oss andre også tør å våge oss ut i en verden som etter hvert har blitt ganske tøff og hard, og som er preget av veldig tung bruk av alkohol. Når vi snakker om det, vil jeg si at det jeg er mest opptatt av på det området, er at vi også kontrollerer dem som har skjenkeløyve, for der foregår det mye ulovlig. Man skjenker folk som ikke er edru, eller man skjenker mindreårige. Dette er like viktig som en diskusjon om skjenketidene. Begge deler vil være volds- og kriminalitetsforebyggende tiltak som virkelig virker. Så er det den store debatten om alkohol. Når jeg hører Per Sandberg snakker, hører jeg at det på en måte dirrer i stemmen av sinne når noen våger å pirke borti det faktum at alkoholbruken i samfunnet faktisk er et stort samfunnsproblem. Det er et sosialt problem, det er et voldsproblem, og det er et stort problem i veldig mange familier. Narkotikaproblemet er også stort, men i volum er alkoholproblemet svært mye større. Så til barnehager: Barnehager er viktig for å utjamne sosiale forskjeller og for å sikre at unger får en bedre start og muligheter til kunnskap og sosial mestring. Fordelingsutvalget, som gav sin innstilling på våren i år, viser veldig tydelig at det er en stor fordel for barn å gå i barnehager. Og sjølsagt: Kombinasjonen av gode foreldre og gode barnehager er på en måte helt uslåelig. Men for noen av de mest utsatte barna, er gode barnehager noe av det aller beste vi kan bidra med – ikke minst for at unger kan oppleve andre voksne det går an å stole på. Det er en av de aller viktigste tingene med gode barnehager. Jeg synes denne debatten har vært interessant å høre på. Jeg har lyttet til den fra kontoret mitt. Men jeg må si at jeg synes den har vært preget av litt symbolretorikk og en manglende erkjennelse av det store kriminalpolitiske problemet som følger med økt bruk av alkohol.
Skal vi redusere utsleppa frå landbruket, er det ein veldig viktig ting vi kan gjere: Vi kan gå over til meir økologisk landbruk. Økologisk landbruk gjev lågare utslepp fordi det er mindre ressursintensivt. Men skal vi ta den store utfordringa med å auke matproduksjonen og samtidig ikkje gjere det sånn at det øydelegg både miljø og klima, må vi kunne meir om dette. Vi må rett og slett kunne meir om dei lokale forholda rundt omkring i landet. Landbruksministeren har da, i den situasjonen, kutta forsking på landbruk. Og no i det siste har Bioforsk på grunn av krav om kutt i deira budsjett sett seg nøydd til å foreslå at Bioforsk-stasjonane Holt i Tromsø, Furuneset i Sogn og Fjordane, Løken i Oppland, Tingvoll i Møre og Romsdal og Svanhovd i Finnmark blir bygde ned eller lagde ned. Halvparten av dei ligg i Nord-Noreg. Korleis får ministeren dette til å hengje saman med ei satsing på utsleppskutt?
Det er selvsagt ikke mulig for meg å gå inn og kommentere hvordan enkelte skoler løser de dilemmaene det ligger i å finne gode modeller for tilpasset opplæring, og samtidig unngå en nivådeling som låser barn og ungdom inn i et sett av forventninger som gjør at mange egentlig får for lite læringstrykk rettet mot seg. Dette er av de dilemmaene som jeg vet at det bales med på veldig mange skoler, og hvor veldig mange prøver å finne den rette balansen for å ta med seg verdien av det som er fellesskolen, ta med seg verdien av det fellesskapet og det kameratskapet som gjør at barn og ungdom utvikler seg selv og hverandre i et fellesskap, samtidig som man ikke nivådifferensierer over tid sånn at man låser barn inn i noen spesielle forventninger og kanskje risikerer å holde barn tilbake i forhold til deres utvikling istedenfor faktisk å fremme deres læring. Der har vi et regelverk og et lovverk, men jeg tror også at vi trenger mer opplysning om det vi har av forskning og erfaring på dette området. Dette er ett av temaene som vi kommer tilbake til i forbindelse med ungdomstrinnsmeldingen. Jeg tror at det er en for utbredt misforståelse mange steder at det er fremmende for læring å dele inn elever i grupper som varer over for lang tid, og at man da kan ta seg spesielt av elevene ut fra de forutsetningene de har. Det tror jeg ikke handler om vond vilje, det tror jeg ofte handler om at man ønsker å få til en praktikabel hverdag og praktisere tilpasset opplæring på en måte som ikke bare er individrettet, men som gjør at man kan legge opp undervisningen. Jeg synes at det er en veldig viktig diskusjon å ta. Det er veldig viktig også at man tar fram det vi har av forskning, f.eks. fra Hattie, som nettopp dokumenterer hvor skadelig nivådeling er, eller at man tvinger unge mennesker til å ta valg som de må forholde seg til resten av livet. For eksempel da vi hadde ordningen med kursplaner, og barn ned i 12–13-årsalderen ble tvunget til å gjøre valg, eller foreldrene deres gjorde valg, eller lærerne deres gjorde valg, ble alle deres framtidige muligheter til å velge yrke osv. egentlig avgjort da. Det er vi veldig lite tjent med. Så jeg deler det utgangspunktet som interpellanten har. Jeg mener at på dette området er det viktig at vi belyser gjennom kunnskap og forskning at vi klarer å holde på det lovverket vi har, men samtidig nærme oss problemstillingene for hva som er tilpasset opplæring, både for dem som sliter, og for dem som ligger langt foran de andre, uten at vi faller for fristelsen til nivådeling eller gamle kursplansystemer.
Jeg takker statsråden for svaret, som etter mitt syn kun viser til departementets syn og lite til statsrådens egne meninger. Det er synd det ikke er anledning til mer enn ett tilleggsspørsmål – jeg må derfor konkretisere spørsmålene mine. De to eiendommene som er omtalt, har vært i eiers familie siden 1822 i Elverum og fra århundreskiftet når det gjelder skogeiendommen i Lierne, altså gode odelseiendommer. Det har tidligere ikke vært boplikt på eiendommen i Lierne, som er en ren skog- og utmarkseiendom uten bolighus, kun to hytter. Eier er på eiendommen ca. fire-fem måneder i året, bl.a. i jakt- og fiskesesongen, slik at han ivaretar de muligheter eiendommen har til avkastning, og oppfølging ellers. At eiendommen drives meget godt og forsvarlig, er det heller ingen tvil om. I svaret synes det som om det kun er avstanden mellom Elverum og Lierne som tilsier at han må ha boplikt. Her vil det kunne gå på prinsipp og skjønn. Spørsmål: Når går to eiendommer over til én eiendom? Synes statsråden det er riktig å splitte odelseiendommer for å oppfylle boplikten? Og synes ikke statsråden at norsk landbrukspolitikk på dette området kan være i strid med Grunnloven og verdenserklæringen om menneskerettighetene? I den siste står det at ingen må vilkårlig fratas sin eiendom, og at enhver har rett til å bevege seg fritt og til fritt å velge oppholdssted innenfor en stats grenser.
La meg først presisere at rammene for vårt område er det ikke vi som vedtar. De som fastsetter rammene, er dessverre andre partier i denne sal, så vi har valgt å forholde oss til de rammene som Stortinget har lagt for vår komite. Innenfor de rammene valgte vi å prioritere, og vi valgte å prioritere noe av det vi har lovet klart og tydelig, nemlig økt stipendandel – noe av det som stod øverst på vår politiske dagsorden. Og vi klarer å innfri en lovnad, vi klarer å få til noe av det vi har lovet klarest og tydeligst, nemlig 40 pst. stipendandel. Så har noen satt noen rammer for oss som gjør at vi beklageligvis ikke klarer alt det andre. Det betyr at vi var nødt til å foreta noen kutt. Men som jeg sa, har vi skjermet alt som har med utdanning å gjøre, med unntak av det som går på tilskudd til landslinjer, det som regjeringspartiene ønsket å fjerne helt, det har vi tatt en liten bit av. Utover det har vi skjermet alt det som har med utdanning å gjøre, og det var en viktig sak for oss. Det vi hadde sammen med Fremskrittspartiet, var 40 pst. stipendandel. Det var utgangspunktet, og det var det vi kunne klare å få til innenfor denne rammen. Vi har også lagt inn en konverteringsregel. Vi ønsker ikke konvertering – det er helt riktig. Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet ønsket full konvertering. Kompromisset ble 25 pst. Det betyr at nominelt får studentene etter denne endringen like mye som de fikk før. De får altså det samme utbetalt som stipend når de starter på studiene, og så skal da 15 pst. konverteres. Jeg synes at vi har oppnådd ganske mye i disse forhandlingene med det utgangspunktet som de ulike partiene hadde, men selvsagt skulle jeg ønske at vi ikke hadde konvertering; jeg tror at det er den aller, aller beste modellen. Men til tross for dette var det akseptabelt for oss med denne konverteringsmodellen, som vi da har gått inn på.
I valgkampen var det SV som prøvde å reise en debatt om innholdet i skolen. Vi lyktes ikke helt, men vi prøvde. Vi snakket ikke om kroner og øre, vi snakket om innholdet i skolen. Vi var faktisk det eneste partiet som prøvde å reise en debatt om organisering, struktur, timetall og alt dette – et veldig vidt område, og så bommet vi delvis fordi vi ikke klarte å få i gang den dialogen. Det at vi er ensidig opptatt av penger, er egentlig mildt sagt tøvete. Vi prøver å få en debatt om innholdet i skolen, og vi vil gjerne ha en debatt om ressursbruken. Så mye om det. Så til lønnsforhandlinger. Vi har registrert at statsråden har overført forhandlingsretten til fylkeskommunene. Vi har tatt dette til etterretning, og vi håper at de lykkes med de forhandlingene som de nå står foran. Når det gjelder arbeidstiden, har jeg nettopp nå prøvd å tegne et bilde av en skole der vi er nødt til å tenke nytt i måten å arbeide på, i måten å organisere på. Det betyr jo også at leseplikten og alt det som er knyttet til en bestemt måte å organisere på, er vi nødt til å gjøre endringer i. Det er en naturlig konsekvens av vår måte å tenke læring og organisering på.
Alle ulike sider ved en sak vil bli belyst når endelige beslutninger skal fattes. Jeg har også lyst til å understreke at det er viktig kontinuerlig å skaffe seg ny kunnskap om et område, og et av de nye områdene som vi har sett det som nødvendig å ha økt fokus på, er nettopp føre var-prinsippet når det gjelder naturforvaltning og utsetting av vilt. Det er et perspektiv som kanskje er litt annerledes i dag enn for noen år tilbake, og hvor det er helt påkrevd at vi tar ekstra ansvar for å være sikre på at vår forvaltning resulterer i gode miljøhensyn.
Det har vore mykje positivt å høyre her i dag, både frå interpellanten og frå utanriksministeren. Ikkje minst er eg glad for å høyre om dei praktiske tiltaka Noreg har stått for ved å organisere møte, ved å førebu ting, slik at det i alle fall ikkje står på det når ein kjem fram til tilsynskonferansen. Men det er klart at det er innhaldet som betyr aller mest. Og som fleire har sagt: Det er liten tvil om at Ikkjespreiingsavtalen er trua. 40 land kan finne på – dei er i alle fall i stand til det – å utvikle våpen, dersom vi ikkje får resultat. Det er ingen som har sagt at det blir slik, men dei er i stand til det. Derfor er det så viktig å oppnå eit resultat. Vi veit jo at for enkelte land kan beviset på at ein er ein nasjon – då Noreg blei sjølvstendig, var det om å gjere å vere ein polarnasjon – vere at ein faktisk har atomvåpen, for i opinionen i mange land er det sett på som positivt, nettopp fordi dei kanskje ikkje har den skepsisen som vi har på dei kontinenta der vi har atomvåpen. Så det er veldig viktig at dette opplysningsarbeidet går vidare, og at Noreg gjer sitt til at dette går den rette vegen. El Baradei har peikt på fleire ting enn det utanriksministeren og interpellanten gjorde. Altså: Det er ein svart marknad når det gjeld atomvåpen, dei blir omsette, og det er manglande kontroll med spaltbart materiale, som faktisk er laust. Og som det er sagt: Terroristar har moglegheit til å skaffe seg denne typen våpen. Noreg har for så vidt ein lang tradisjon når det gjeld å få til det som er mest effektivt, same kva våpen, nemleg sjølvpålagde avgrensingar. Vi har det at vi ikkje skal ha atomvåpen her i fredstid. Vi har også Hellas, som sendte heim sine atomvåpen. Dette er gode grunnlag for å få ein politikk som kan førast vidare. Eg er klar over Nord-Korea, og eg er klar over Pakistan-problemet, men lat oss sjå kva vi kan gjere på eige kontinent. Vi kan gå inn og tore diskutere NATO sin atomvåpenstrategi internt i NATO. Det kan vere mange moglegheiter for å få til resultat og jobbe internt der. Konkret går det an under tilsynskonferansen å leggje meir press på USA og Russland til å følgje prinsippa om irreversibilitet, gjennomsiktigheit og verifikasjon som ligg under Moskva-avtalen, samt å forhandle ytterlegare om djupare, verifiserbare og irreversible kutt i statane sine totale atomarsenal, inkludert både stridshovud og leveringssystem. Dette vil vere fullt i tråd med det som har vore gjort tidlegare. Det må gå an, om ikkje å boikotte, så i alle fall å nekte handel med strategiske varer som sanksjon mot statar som utviklar nye atomvåpen, nettopp for å hindre at freistinga skal liggje der. Men det aller viktigaste er at ein oppnår resultat.
Sidan vi tidlegare i dag har hatt ein debatt om dei pågåande WTO-forhandlingane, reknar eg med at utanriksministeren også er oppteken av kva som skjer i forhold til forhandlingane om TRIPS-avtalen. Ei gruppe afrikanske land har nettopp lagt fram sin posisjon, der ein skal forhindre moglegheita for å ta patent på alle former for liv. Ein grunngir det med at dette er i strid med både moralske og kulturelle normer i mange samfunn i Afrika, men det handlar også om matvaretryggleik og kampen mot fattigdom. Representanten frå Venstre, May Britt Vihovde, sa i sitt innlegg at ho oppfordrar Regjeringa til å følgje posisjonane til dei fattige landa i TRIPS- forhandlingane. Vil utanriksministaren følgje oppfordringa frå Vihovde om å støtte dei afrikanske landa som ber om at alle former for patent på liv blir unnatekne frå patentering?
Det ville vært svært alvorlig hvis det som her er kommet fram, var helt nytt for regjeringen eller helt nytt for Stortinget. Vi har visst at det er alvorlige situasjoner i deler av vårt barnevern, og at vi ikke har vært i stand til å hjelpe barna godt nok i alle situasjoner, og at det for enkelte har fått alvorlige konsekvenser. Derfor har regjeringen for lenge siden satt i gang med å gjøre noe med de viktigste årsakene til at den type situasjoner har kunnet oppstå. Det aller viktigste – som jeg har sagt mange ganger – er å få flere folk i de kommunale barnevernstjenestene, sånn at barna blir fulgt opp godt nok. Dessuten har vi innført politiattester, krav om uttømmende politiattester for fosterforeldre, som ville ha kunnet forhindre en del av de sakene som her er omtalt. Tilsynet er også avgjørende. Vi er i gang med å styrke tilsynsordningen, men vi er avhengige av at kommunene gjør sin del av jobben. Gjør de ikke det, må vi organisere det på en annen måte. Vi har ikke behov for flere forslag som går på at det må bli bedre. For at vi skal støtte det, vil jeg se konkrete forslag fra opposisjonen, og ikke bare gode ønsker.