mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg takker utenriksministeren for svaret, men jeg er ikke sikker på om noen av oss egentlig ble noe særlig klokere. Vi står overfor utfordringer som selvfølgelig ikke kan løses i denne sal. Man kan peke på hverandre og si at utfordringene skal løses i parlamentet, at man ikke vil blande seg inn, og at regjeringer skal holde på med sitt, men det er ikke slik parlamenter er organisert. Det er ikke noe forum hvor man kan diskutere den type avtaler internt, verken det norske parlamentet eller de andre parlamentene. Egentlig står regjeringen i de ulike landene med all makten alene. Man kan selvfølgelig peke på parlamentene og si at de må organisere seg selv. Det er sikkert i henhold til reglement, regelverk og lover, men faktum er at man ikke får deltatt, ikke får bidratt og ikke får organisert seg på en effektiv måte. Det er kanskje prisen man må betale. Når det gjelder problemet i en bredere sammenheng, sa utenriksministeren at det kommer andre anledninger til å diskutere det, eventuelt senere i debatten. Da kan man kanskje fokusere mer på det: Dersom man nå får en konferanse i Europa, basert på VEU, slik det foreslås, med 27 EU-land og en rekke observatørland, har jo verden gått videre siden 1954. Verden har blitt mer global, man har fått andre områder som har – jeg vil si – nesten større innflytelse på verdens utvikling, den globale utviklingen, enn utenrikspolitikk og forsvarspolitikk, ikke minst forsvarspolitikk. Vi har hatt forhold som finanskrisen, da hele den finansielle struktur over hele verden holdt på å bryte sammen. Da var vi i en situasjon hvor regjeringen kunne ha samtaler med regjeringer i øvrige land, i samarbeidsland – og det var bra – mens vi parlamentarikere satt uten noe slags forum hvor vi kunne diskutere løsninger. Tilfeldigvis hadde vi kontakt med parlamentarikere rundt om, som hadde ulike tiltak for å komme seg ut av finanskrisen. Noen valgte skattelettelser, noen valgte mer direkte løsninger – assistanse til industri osv. – for å få blodomløpet i økonomien i gang. Slik kontakt er interessant og nyttig, tror jeg, også på det området. Som jeg nevnte, er ikke minst energiformer nå absolutt en internasjonal vare, og man har mange ulike løsninger. Parlamentene sitter hver for seg og diskuterer – rimelig alene. Der er Norge en supermakt, så det hadde vært nyttig hvis man hadde hatt et forum som vekselvis kunne danne ulike konfigurasjoner, og hvor man kunne drøfte problemstillinger. Integrering er en annen ting, og man kan sikkert finne mange andre områder der landene er helt avhengige av hverandre. Vi kan lære av hverandres løsninger – gode og dårlige erfaringer. Det er en skjevhet i politikken når dette bare kan foregå på regjeringsnivå, mens vi parlamentarikere ikke har mulighet til å diskutere den type problemstillinger fordi regjeringen sier at dette må dere ordne opp i selv. Det er faktisk ikke helt på den måten det burde være.
Jeg er stolt av å tilhøre et parti som tar de utfordringene vi har i samfunnet, på alvor. Derfor er Fremskrittspartiet et parti som i denne salen i de fleste saker fremmer helt konkrete forslag om hva vi skal gjøre for å komme med utbedringer i samfunnet som jeg dessverre registrerer at regjeringspartiene gjør lite med. Når det vises til samarbeid mellom Fremskrittspartiet og Høyre, er vårt utgangspunkt at vi går til valg på Fremskrittspartiets partiprogram, som skal vedtas på vårt landsmøte i mai neste år. Så får velgerne si sitt om hvilke partier velgerne har lyst til å gi tilslutning til. Så får man, etter å ha fått valgresultatet, se om man eventuelt skal gå i regjeringsdrøftinger, og i så fall se hva resultatet blir av det - på akkurat samme måte som partiet som Sandal representerer, gjorde med dagens koalisjonspartnere. Etter valget gikk man inn i forhandlinger med det styrkeforholdet man hadde, og kom ut med et resultat og en erklæring. Fremskrittspartiet driver også en absolutt økonomisk fornuftig og ansvarlig politikk. Vi har således ikke noe problem med å snakke med partier som har lyst til å snakke med oss.
Eg burde kanskje ikkje ta ordet i ei sak der vi for ein gongs skyld var veldig einige i komiteen i forhold til kva som har med fiskeriforvalting å gjere, men det har kome ein del negative reaksjonar på komiteen si innstilling, så eg gjer det likevel. For SV er utgangspunktet i fiskeriforvaltinga, som i all anna forvalting, at forvaltinga skal vere berekraftig. Dette legg også komiteen vekt på, i det at vi tek utgangspunkt i at sjøpattedyr er ein del av havet sitt økosystem, som ordføraren for saka peika på, og i det at vi legg vekt på at overskottet av ressursen må utnyttast. Statsråden skriv i sitt brev til komiteen at ein ikkje kan påvise at kystselbestanden, som har vore i vekst, utgjer nokon trussel mot det biologiske mangfaldet. Statsråden skriv også at forskarane har peika på at bestanden kan tole ein vesentleg større kvote. Eg må innrømme at dette er ein form for argumentasjon som eg har veldig stor sans for. For når vi bestemmer oss for at naturressursane skal vere grunnlaget for vårt liv, pliktar vi også å forvalte denne ressursen på bakgrunn av nettopp denne kunnskapen – ikkje kjensler og ikkje ideologi, men kunnskap. Ikkje alle delar av forvaltinga ber preg av å vere basert på kunnskap, dessverre, men eg skal la det liggje no. Eg vil i staden leggje vekt på at fiskeriforvaltinga er eit område der vi treng meir kunnskap og meir forsking. Vi som sit i denne salen, treng stadig eit betre vedtaksgrunnlag. Men SV går ikkje inn for auka fangst av kystsel, for vi trur at det er ei for enkel løysing på den største utfordringa som denne næringa står overfor for tida, nemleg ressurssituasjonen for fleire av dei viktigaste artane våre. Dette er ikkje løysinga på det problemet. Vi har andre løysingar på det. Selen er ikkje skurken i fiskeriforvaltinga. Han er ein del av havet sitt økosystem, og vi må behandle han som det. For oss er altså utgangspunktet at det er vitskapen som kan gi oss svar. Det er det som er grunnlaget for våre standpunkt – ikkje kjensler. Faktum er at bestanden av kystsel er så robust at han toler eit større uttak, og då går vi for det. Eg ser fram til at statsråden kjem tilbake til Stortinget med denne saka. Eg håpar statsråden også kan leggje vekt på å vurdere og sjå på kva slags tiltak ein kan setje i verk i forhold til denne næringa som betrar lønsemda, og som ikkje berre handlar om direkte økonomiske verkemiddel, men, som Kristiansen var inne på, om forholdet til tredje ledd og vidareforedling.
Jeg forstår ikke helt at det var et svar på det jeg spurte om. Er det ikke sånn at sjøl om man har en grunnløs søknad, kan man oppfylle disse formkravene, og man kan allikevel levere inn en omgjøringsbegjæring? Det er veldig vanskelig å forstå hvordan dette kravet skal føre til det som jeg forstår er Fremskrittspartiets ønske, å begrense antall innvandrere, eller antall søknader. Det er fullt mulig å lage grunnløse søknader som fyller et formkrav.
Det er mulig representanten Woldseth ikke var til stede under første delen av mitt innlegg der jeg nettopp snakket om kilder og fakta. Jeg sa at det foreligger mye faktakunnskap. Riktignok refererte jeg til Fekjær som den største fagmannen på området i Norge, men jeg refererte også til diverse internasjonale undersøkelser, til Norsk Tipping, som har gjort undersøkelser, til vurderinger fra de humanitære organisasjonene og til flere behandlinger av denne saken her i Stortinget tidligere. Det er klart at vi kan mye om denne saken, og det foreligger mye faktakunnskap. Men det er jo kjent politisk taktikk å si at fordi vi ikke vet nok, eller ikke kan nok, skyver vi det foran oss, og så mener vi noe om det senere, særlig hvis det er ubehagelig å mene noe i øyeblikket. Og det kan jeg forstå at noen har behov for i denne saken. Det blir som å si: Vi kan ikke gjøre noe med alkoholikere i Norge fordi vi ikke vet akkurat hvor mange det er. Vi vil aldri få vite hvor mange spilleavhengige det fins i Norge. Noe av problemet med spilleavhengighet er at det er et ekstremt skjult problem. Hvis en drikker alkohol, blir en i hvert fall full, og vanligvis synlig beruset. Når en spiller et spill, blir en ikke svart, ikke møkkete, en blir blakk, og det gjøres i det skjulte. Dette er kanskje en av de mest fornedrende former for avhengighet som noen lider av – og så med de konsekvensene som en ser. Det er ikke slik at det ikke fins kunnskap, men jeg sa også: Vi tar gjerne mot mer kunnskap. Vi vil også bidra til at vi skal kunne mer. Derfor har komiteen i sine merknader bedt om mer forskning. I dette legger jeg kvalifisert forskning. Men at vi ikke har kunnskap, det er ikke sant.
Som sagt vil jeg raskt ta kontakt med direktoratet for å tydeliggjøre det signalet. Jeg vil nok tro at en del av de sakene der frivillige organisasjoner opplever at det ikke har vært et ønske om at de skulle bidra med fosterhjem, er knyttet til fosterhjemsplasseringer, som igjen er knyttet til institusjoner som vi i noen tilfeller skal ha mindre av. Men når det gjelder ordinære fosterhjemsplasseringer, mener jeg at vi har god bruk for de frivilliges innsats, på samme måte som vi har og vil fortsette å ha det når det gjelder institusjonsbarnevernet, selv om det i størrelse og omfang vil være noe mindre i framtiden enn det tradisjonelt har vært. Jeg er åpen for en dialog med de frivillige organisasjonene om hvordan de kan bidra, og kommer også til å legge vekt på overfor direktoratet at jeg forventer det samme fra etaten.
Jeg blir matt av å høre på skrytet til de rød-grønne. De er fornøyd med det ene, og de er fornøyd med det andre. Ja, de har økt bevilgningene hit og dit. De skryter altså av alt. Men hva har de å skryte av? Er det etterslepet på kjernesaken deres, jernbanen, som de skryter av, som har økt fra 90 milliarder kr til 140 milliarder kr? Hvis man bruker den samme prosentberegningen: Er det etterslepet på stamveiene, som har økt fra 230 milliarder kr til 300 milliarder? Eller kanskje det er etterslepet på de øvrige riksveiene, som har økt med 1 milliard i året mens de har sittet med makten? De burde ikke være fornøyd med noe som helst, og de burde slutte å stå her og skryte. Det de burde gjøre, var å bøye sitt hode i skam for at de ikke har løst de oppgavene som det norske folk trenger. Men det gjør de ikke. De står her og skryter. Det provoserer meg kraftig at representanten Torgeir Micaelsen kommer opp på talerstolen og skal belære Fremskrittspartiet om hvordan samferdselsoppgavene skal løses! Det er en direkte provokasjon. Hvis den samme representanten hadde kommet opp hit og belært Fremskrittspartiet om hvordan man skulle øke etterslepet mest mulig, skulle jeg ha sittet stille nede i salen og hørt nøye etter, for det er noe de kan. Men når de kommer og belærer oss om hvordan vi skal løse samferdselsoppgavene, som de selv ikke er i stand til å løse, glir klaffene ned over ørene mine. Jeg tror heller de samme personene burde spørre: Hvordan har vi kommet hit vi er? Hvorfor øker etterslepet? Men det er det ikke spørsmål om. Så snakkes det om sutring, og de prøver å latterliggjøre enkelte. Oppebøen Hansen var oppe her og hadde et veldig godt innlegg. Han klaget på veistandarden i Telemark og Vestfold og var redd for å komme inn i sutreklubben. Han har helt rett. Problemet er jo at disse problemene finnes over hele landet, og at de er økende. I Bodø kommune, i Bodø by, med 46 000 innbyggere, er brua, den eneste innfartsåren inn dit, i ferd med å ramle sammen. Den har faktisk falt en halv meter på hver side. Festene er avslitt. Og hva gjør Regjeringen? Jo, de legger ei flytebru på siden. Hvordan er de kommet hit? Hvorfor starter de ikke med å legge til rette for å få en løsning på problemet – å bygge ny bru? Men nei, stillheten har senket seg i departementet – og i denne salen. Jeg hører ikke noe om at noen skal komme opp og løse problemene. Den dagen den brua ramler ned, er det 46 000 innbyggere som må begynne å ta fly når de skal på arbeid, eller ta hurtigruta eller en annen båt, for det er ikke veier inn til Bodø by. Her bør noen ta seg selv i nakkeskinnet og gjøre det de skal gjøre.
Det var mye energi og kanskje litt mindre substans det gikk i, fra skipperen på Sunnmøre og ned til osloskolen. Substansen var bl.a. Oslopakke 3, og jeg skal komme litt tilbake til det. Men først til dette med prostitusjon. Nå er ikke det omtalt så veldig mye i meldingen og innstillingen. Men jeg registrerer at Venstre ikke vil være med på å kriminalisere horekunder. Erfaringene fra Sverige er ganske entydige, at dette er et virkemiddel for bl.a. å bekjempe og redusere slik kriminalitet. Det er ikke tvil om at kriminalisering av horekundene har vært med på å redusere omfanget av prostitusjon. Det går ikke an å dekke seg bak å si at dette vil bety at prostitusjonen går under jorda. Dette er totalt sett et godt virkemiddel, så jeg hadde inderlig håpet at de skulle være med på det. Men så til Oslopakke 3. Det er faktisk skapt en tvil om hvorvidt staten vil være med og finansiere disse tolv milliardene som ligger i Oslopakke 3 i dette 20-årsperspektivet. Jeg regner med at Venstre ikke er i tvil om dette, og at staten vil være med og finansiere sin andel.
Skolen må jo være det eneste stedet hvor man velger å organisere arbeidet slik at mesteparten av jobben skal gjøres hjemme. Det er vel ingen andre arbeidsplasser i dette land hvor man organiserer arbeidet slik at når man er ferdig på arbeidsplassen sin, skal man gå hjem og gjøre jobben. Leksefri skole er ikke noe annet enn at man velger å organisere undervisningen eller læringsarbeidet slik at man får gjort det som skal gjøres, på arbeidsplassen. Vi kan jo tenke oss hvordan det ville bli rundt om på arbeidsplasser her i Norge for øvrig hvis man valgte å organisere det slik at mesteparten av arbeidet måtte gjøres når man kom hjem. Det er jo klart at dette blir galt. Så leksefri skole er ikke snakk om leksefri, det er egentlig bare et symptom på at vi har organisert feil. Og det er det som er mitt anliggende, at vi må velge en måte å organisere og legge til rette undervisningsarbeidet på, slik at elevene kan gjøre arbeidet på skolen når de er der. Denne debatten har vist hvor skillelinjene går i norsk politikk når det gjelder utdanning. Høyre fremstiller seg som et utdanningsparti, men det de har svart med i dag, er karakterer, prøver og et uavhengig utvalg. Det er svaret for å gjøre skolen bedre. Mer karakterer, flere prøver og så skal vi ha et utvalg, et uavhengig skoletilsyn – noe de henter fra England – som skal reise rundt og påse at det som foregår i skolen, er rett og rimelig. Dette er en mistillit til lærerne. Vi skal ha stor tillit til lærerne, og vi skal tro – og vi vet – at hvis de får tillit innenfor rimelige rammer, lager de, sammen med elevene, en spennende og god skole hvor det foregår læring. Og det er jo det som er viktig, og det som er målet: å legge til rette for læring. Så vet vi at en del ting styrer prosessene på skolen. Og Arne Lyngstad overrasker meg litt. For når vi har lest evalueringen av Reform 94, hvor man klart påpeker at karaktersystemet, evalueringssystemet, styrer det som foregår på skolen, da er vi nødt til å ta et oppgjør med det, for vi vet noe om det. Og når vi vet at dette er styrende, må vi ta det oppgjøret som er nødvendig – vi må endre på det. Og det er ikke vanskelig å utvikle nye former for vurdering der elevene i større grad selv er med på å foreta denne evalueringen og disse vurderingene. Mange skoler gjør det, og det fungerer fantastisk bra. Til slutt: De tilbakemeldingene vi får fra skoler som er interessert i å prøve ut nye modeller, og som har jobbet for å få til noe nytt, er at det er rammebetingelsene, dvs. læreplanene, arbeidstidsordningene, og karaktersystemet som er de største hindringene. Og det er jo det vi kan gjøre noe med her. Og da får vi gjøre noe med det hvis vi vil ha en utvikling.
På vegne av representantene Magnhild Meltveit Kleppa, Ågot Valle, Odd Roger Enoksen og meg selv vil jeg fremme forslag om en bevilgning til bygging av Kautokeino anno 1852.
Et viktig siktemål med Kvalitetsreformen var å fremme studieprogresjon, få studentene til å studere på normert tid. Samtidig ønsket man å styrke kvalitets- og dannelsesaspektet. Endringer i studiefinansieringen, med bl.a. økning av basisstøtten fra Lånekassen og innføring av konverteringsordningen, var ett av virkemidlene i Kvalitetsreformen. Konverteringsordningen betyr at lån blir gjort om til stipend på grunnlag av gjennomført utdanning. Formålet var å legge til rette for heltidsstudier, og gjennom dette øke andelen studenter som gjennomfører studiene på normert tid. Jeg er enig med komiteen i at det både ut fra et samfunnsøkonomisk perspektiv og ut fra den enkelte students perspektiv er viktig at studiene blir gjennomført på normert tid. Men kvalitet må fortsatt være et overordnet mål for all høyere utdanning. Jeg merker meg at komiteen deler dette synet. Det har også i innlegg her vært understreket av flere. Virkemidlene, som f.eks. studiefinansieringen, må avstemmes, slik at de stimulerer til både gjennomføring og kvalitet. Og det kan være en vanskelig balanse. Men en ordning med belønning for studenter som avlegger flere studiepoeng enn normert, vil, slik jeg ser det, lett kunne føre til mer oppmerksomhet om kvantitet enn om kvalitet. I dagens ordning er det en betydelig grad av fleksibilitet for studentene. Er studenten forsinket, blir lån gjort om til stipend for de eksamener man faktisk består. Dersom forsinkelsen tas igjen senere, ved at man avlegger flere studiepoeng enn normert, blir det gitt full omgjøring fra lån til stipend for semesteret studenten tidligere ikke har fått omgjøring for. Tar man ekstra fag, registrerer Lånekassen de studiepoeng som tas, og dette kan kompensere for manglende resultater senere. Ved forsinkelser har studenten mulighet til å få konvertert lån til stipend inntil åtte år etter at lånet ble tatt opp. Som flere har vært inne på: Regjeringen vil legge opp til en mer helhetlig debatt, også om studiefinansieringsordningene, i forbindelse med at vi om relativt kort tid vil legge fram stortingsmeldingen om evaluering av Kvalitetsreformen.
Saksordføreren redegjorde for de debattene som vi har hatt om dette temaet. Senest hadde vi mye diskusjon rundt Meld. St. 15. Jeg skal ta en liten historie: Jeg har etter å ha jobbet mye med ulike ofre, hatt kontakt med Kari. Kari var utsatt for overgrep og misbruk fra hun var 4 år til hun var 15. Et familiemedlem ble dømt, fikk 7,5 år, og Kari ble tilkjent nesten 2 mill. kr i erstatning. Alle i denne salen vet at den størrelsesorden både på erstatning og på straff betyr at denne jenta har vært utsatt for forferdelige ting. Hun er i dag 100 pst. ufør. Hun går jevnlig til psykolog. Livet er ødelagt. Men i tillegg vil Kari nå måtte leve med at hver måned vil hun gjennom SI-ordningen som nå er vedtatt og blir iverksatt i juni, bli minnet på sin sak gjennom år, flere år. SI-ordningen som prinsipp sånn som den foreligger, er grei nok, og det er veldig bra at den nå blir iverksatt. Men jeg vil henlede oppmerksomheten på Fremskrittspartiets forslag nr. 1. Hvis denne jenta, denne Kari, kunne ha fått utbetalt det beløpet som hun ble tilkjent, på én gang, som staten nå gjennom SI-ordningen sier at de vil ta ansvar for å kreve inn, vil vi for det første få mindre byråkrati og – punkt 2 – hun vil kunne legge saken bak seg. Hun vil kunne starte et nytt liv istedenfor å bli minnet på dette. Nå tar jeg ikke opp hvordan hun gjennom disse årene etter at saken var oppe, har måttet løpe etter pengene, selv har måttet finne ut hvor vedkommende jobber, og på hvilken måte han har ordnet seg svart arbeid for å unngå at det ble mulig å trekke ham i lønn, så hun skulle få pengene. Jeg ber igjen om at regjeringspartiene vurderer forslag nr. 1 som en løsning. Det er ikke mer kostbart. Hvis en ser på indeksreguleringen i forhold til kroner, vil en faktisk heller spare penger ved å kunne gjøre alt i ett. Til slutt voldsofferomsorg: Jeg tror jeg har sagt mange ganger at vi har kriminalomsorg, men vi har ikke en ordentlig voldsofferomsorg. Det er så mange mennesker som sliter der ute, som faller mellom to stoler, som ikke blir sett og ikke blir ivaretatt. Jeg ber om at vi får fortgang i dette. Jeg tar opp forslagene fra Fremskrittspartiet.
La meg starte med å si at jeg er glad for at det er flertall for det forslaget som ligger i innstillingen i dag, og jeg er også veldig glad for at Arbeiderpartiet har snudd i denne saken. Det er litt trist at man ikke fra Arbeiderpartiets side kunne ha snudd for et år siden, så hadde vi kanskje sluppet å ha denne debatten og den usikkerheten som har hersket på Bardufoss. Men jeg tror nok den usikkerheten på Bardufoss likevel hadde kommet til å eksistere, rett og slett fordi gjennomføringsevnen og gjennomføringsviljen fra statsråden er mangelfull. Det har man sett i en rekke eksempler, der Stortinget vedtar én ting og statsråden og Regjeringen gjennomfører noe helt annet. Olavsvern er et ferskt eksempel, der man la ned ammunisjonslageret og ti arbeidsplasser forsvant. Det var overhodet ikke nevnt i den proposisjonen som ble behandlet for ca. et år siden. Og leser man dagens VG, ser man at man har planer om å avfolke Nord-Norge, mer eller mindre, militært. Det foreligger en hemmelig plan, og for sikkerhets skyld står den i VG. Det som preger Forsvaret, er usikkerhet og utrygghet, og det må være ganske frustrerende å være i Forsvaret med den usikkerheten som statsråden er med på å bidra til. Det er nevnt Stavanger Aftenblad, og det vil jeg også nevne, der statsråden sier at man skal sette seg ned og tolke et vedtak – og man skal for sikkerhets skyld sette seg ned med Arbeiderpartiet. Da er det jo naturlig å få en avklaring fra Arbeiderpartiet på om man har tenkt å svare på en sånn invitasjon, og jeg må bare minne om at det er en rekke partier som står bak det forslaget. Nå er det ikke sånn at Regjeringen skal tolke noen vedtak. De vedtakene som Stortinget fatter, skal gjennomføres, uansett om statsråden liker det eller ikke. Jeg vil avslutningsvis få lov til å gi ros til en person i Høyre som sitter i forsvarskomiteen, Åge Konradsen, som har sett lyset. Jeg gir ham honnør for at han støtter det flertallet har kommet fram til. Det synes jeg er veldig bra. Og når statsråden sier at dagens vedtak ikke endrer på situasjonen: Jo, det gjør det, for det vedtaket vi skal fatte i dag, det skal gjennomføres, det skal ikke tolkes, og jeg håper statsråden for siste gang har drevet og stukket kjepper i rotorene når det gjelder 337-skvadronen.
Jeg ser at statsministeren føler seg trygg når han er utstyrt med manus fra forsvarsministeren om hva som skal gjelde for de norske styrkene i Irak, og at den sikkerheten som statsministeren nå viser i stortingssalen, ikke er den utryggheten han gav inntrykk av i Dagsrevyen i går. Jeg regner da med at statsministeren mener at det ikke er nødvendig med noen ytterligere gjennomgang av hva som er betingelsene for soldatene i Irak, men at han nå har klart å få gjennomført det. Jeg har lyst til å stille ham et politisk spørsmål, som dreier seg om at da president Bush holdt sin State of the Union-tale, henviste han til bl.a. Norges deltakelse i Irak som et argument mot et ytterligere FN-spor. Han ramset opp Norges innsats i Irak, og sa at det betydde at nå var det internasjonalisert. Det gikk inn i Bush’s argumentasjon mot hans mulige demokratiske motkandidater i neste presidentvalg, et argument mot en ytterligere internasjonalisering og et FN-spor. Jeg lurer på om Bondevik føler seg bekvem med at Bush bruker Norge i valgkampen mot demokratene.