Jeg vil også takke interpellanten for å reise en viktig debatt med flere perspektiver som jeg deler, og som jeg synes er kloke. Det kan være fristende å bruke sånne debatter først og fremst til å diskutere det vi er uenige om. La meg bare kort slå fast at det ikke er riktig at regjeringspartiene har nedprioritert psykiatri. Det er et spørsmål om hva som er den mest effektive måten å gi styringssignaler på. Vi er svært opptatt av en fornuftig balanse mellom rus, psykiatri og somatikk. Det kunne også vært fristende å gå inn i en diskusjon om Høyres nye forslag til finansiering av helsetjenestene, det såkalt frie behandlingsvalget, som jeg frykter nettopp vil gå utover de pasientene som ikke har de mest lønnsomme diagnosene, eller de enkleste problemene å løse. Men det kan være viktigere nå å legge til noen perspektiver som jeg synes vi bør diskutere, i tillegg til de tingene interpellanten har tatt opp, og som jeg på flere punkter har betydelig sans for. Det ene er muligheten for å bruke kunnskapene og ressursene til de ansatte i helsetjenestene i det psykiske helsevernet enda bedre enn i dag når det gjelder å utløse mer effektiv behandling og kortere ventetid. Noen kjenner eksemplet fra Nordfjord distriktpsykiatriske senter der de ansatte bestemte seg for at de ville avvikle ventelisten. Avdelingssjefen der, Trond Orre, fikk ideen da han så at to kommuner som han kjente godt, drev svært ulikt. Den ene – med fem leger for 5 000 innbyggere – hadde opptil seks ukers ventetid, den andre – med to leger på 3 000 innbyggere – hadde ikke ventetid. Årsaken kunne med andre ord ikke være kapasitet, men det måtte ha noe med organiseringen å gjøre. Det de gjorde i Nordfjord, var at de ansatte selv satte seg sammen og diskuterte hvordan de kunne finne løsninger. De lyktes veldig godt med det, greide å eliminere ventelistene og gi alle et tilbud om behandling innen 30 dager. Det er ikke bare ventetiden som er en utfordring, men også usikkerheten knyttet til når du slipper til, er det viktig å se på. Det andre perspektivet jeg ønsker å ta opp, handler om forebygging. Noe av det viktigste vi kan gjøre, er tidlig forebygging, både for å unngå at flere må henvende seg til det psykiske helsevernet vårt og for å få til bedre samarbeid, ikke minst overfor barn og unge. Jeg har sterk tro på betydningen av å ruste opp skolehelsetjenesten og å sørge for at vi har helsestasjoner som når ut tidlig. Vi trenger bedre samarbeid mellom skole, barnevern og barne- og ungdomspsykiatrien, og ikke minst ser vi nå resultatene av økt vektlegging på tidlig innsats, f.eks. innenfor barnevernet. Det kom tall fra NOVA nylig som viste en økning på 26 pst. i antallet småbarn i alderen 0–6 år som får hjelp av barnevernet, bare fra 2008 til 2011. Det viser jo at politisk oppmerksomhet og bruk av ressurser rettet inn mot tidlig innsats virker. Det løftet regjeringen har gjennomført i barnevernet, har relevans for den debatten vi her fører, men det er også et godt eksempel på at vi i mange sektorer virkelig kan få til en helt annen utvikling når det gjelder tidlig innsats, noe som vil spare både enkeltmennesker og samfunnet for enorme ressurser, og ikke minst skape en bedre framtid for mange barn. Det er viktig å diskutere spørsmålene som interpellanten har reist. Det er en dagsorden som regjeringen er opptatt av. Regjeringspartiene har gjennomført store forbedringer, ofte i samarbeid med opposisjonen, men det gjenstår fortsatt mye, og en diskusjon som dette har vi godt av alle sammen.