mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
I tider med stor arbeidsledighet og mange ledige hender er det viktig å bygge ut infrastrukturen i et land. Vi satser massivt på jernbane. Jernbanen har gjennom mange, mange år vært forsømt. Det betyr at vi har en jernbane som ikke er god nok eller konkurransedyktig nok, ikke fordi de mange som jobber innenfor jernbanen, ikke ønsker at det skal bli bra, men simpelthen fordi materiellet er for dårlig, skinnegangen er for dårlig - det er rett og slett forsømmelser gjennom mange år som gjør at vi ikke har lyktes med å få opp jernbanen som et alternativ, for mange, til biltrafikk. I vårt alternative budsjett finner vi på ny plass til store investeringer innenfor jernbanesektoren for å bedre infrastrukturen for dette kollektivmiddelet, og også for å få ledige hender i arbeid. Vi har altså over 10 000 ledige bygg- og anleggsarbeidere i Norge som bare står der og lurer på: Hvorfor i himmelens navn kan ikke bare noen gi meg en jobb? Det er det vi prøver å gjøre. Det betyr at dette har vært vårt fokus. Vi har hørt hva de fra Flytoget sier, at dette sannsynligvis vil føre til 10 kr i økt billettpris. Vi mener at det hadde vært en riktigere satsing innenfor jernbanesektoren å satse på å bygge ut infrastrukturen enn å gå på billettprisen på Flytoget.
Representanten Sjøli er opptatt av valgfrihet og av at SV får frysninger hver gang man snakker om Høyres valgfrihet. Ja, jeg får litt frysninger av Høyres valgfrihet, det er helt klart. Men så lenge vi ikke har full barnehagedekning, har vi ingen valgfrihet. Så lenge det er kvinner som er lavtlønte og går i deltidsstillinger, har vi ikke full valgfrihet, for familiene må faktisk velge at det er mor som er hjemme – på grunn av økonomi. Kontantstøtten gir ikke frihet til å velge for barnefamiliene. Sjøli er opptatt av at man vil fjerne kontantstøtten over natten, men regjeringspartiene gjorde jo akkurat det samme – de tok vekk småbarnstillegget over natten, fra den ene dagen til den andre, og gav det til dem som hadde kontantstøtte, for de som skulle ha barnehageplass, skulle ikke ha småbarnstillegg. Så har man heller ikke prisjustert barnetrygden.
Ja, det er vår plikt å ha meninger og oppfatninger og stake ut kursen for norsk utenrikspolitikk, men vi synes altså det kunne være en god idé å trekke inn disse kreftene utenfra. Representanten Lønning impliserte nærmest at jeg ikke hadde tro på eget forslag. Man kan ikke gjøre et forslag om å nedsette et utvalg til et prinsipielt være eller ikke være. Jeg tror det er flere veier frem til det målet, og målet her er jo viktig, det å få den sektorovergripende debatten. Jeg tror det er ulike måter å få til det på. Inntil jeg ser andre forslag som jeg synes kan være gode i så måte, synes jeg det forslaget som vi har fremmet, i hvert fall er et konstruktivt innspill, og det beste innspill jeg har sett i så måte. Jeg beklager at jeg ikke nevnte meldingen spesielt. Vi hadde en god diskusjon rundt nordområdemeldingen, så all ære for at den er kommet, men den er allikevel sektororientert, og den tar således ikke tak i det som var vårt ankepunkt, nemlig å få den overordnede debatten.
Det er på mange måter ein trist dag i dag ved at sentrale prinsipp for personvernet er trua. Sjeldan er Arbeidarpartiet sitt slagord meir treffande enn akkurat i dag: «Alle skal med.» I effektivitetens og kostnadseffektivitetens namn blir personvernet ofra, og alle skal med. Vi har i dag gjennom denne debatten hatt mange eksempel på opplysningar som er komne på vidvanke, jamvel opplysningar som det ikkje skulle vere mogleg å nå fatt i. Likevel skal vi no finne oss i å kome i den situasjonen at vi må bevise vår uskyld i saker der det er lagra data som knyter oss opp til stad eller tid. All verdas elende, som organisert kriminalitet og overgrep mot uskyldige born, skal no finne si løysing, og prisen er overvaking av alle landets borgarar. Det er nesten som om ein ikkje klarer å komme dette kriminelle uvesenet til livs utan at vi alle aksepterer at sentrale prinsipp for personvernet blir forkasta. Ein kan argumentere så høglydt ein vil, men vår grunnlovfesta fridom frå overvaking er trådd over med dagens vedtak. Lat meg berre vere tydeleg: Prisen, å miste personvernet, slik vi endar opp med i dag, ville vere akseptabel dersom det rydda opp og fjerna misbruk av uskyldige born og anna svineri. Men vi veit alle at slik er det ikkje. Det blir nok vanskelegare og meir arbeidskrevjande utan datalagringsdirektivet, men den prisen må vi vere villige til å betale. Så, skal ein få dette uvesenet til livs, får ein setje inn nødvendige ressursar for å styrkje politiet, slik at desse sakene også får si løysing. Det er politikkens rolle å setje grenser for teknologien når det finst interessekonfliktar, som her opp mot personvern og rettsstatsprinsipp, og sjeldan er det tydelegare enn i dag. Framstegspartiet ønskjer å vere tydelege på kva side vi står på i denne saka. Det gjer vi ved å stemme imot datalagringsdirektivet i dag.
Jeg takker statsråden for svaret. Dette var jo et spørsmål som det kunne vært nok å svare ja eller nei på. Riksantikvaren har altså villet frede en privat eid, falleferdig bygning mot eierens eget ønske. Arendal kommune har tidligere gitt rivningstillatelse, og fylkesutvalget er imot at bygningen fredes. Likevel står altså Riksantikvaren hardt på for å frede denne bygningen. Eieren har, som statsråden nevnte, i sin fortvilelse derfor anket Riksantikvarens avgjørelse om fredning inn for departementet med et berettiget ønske – selvsagt – om å få omgjort et, etter mitt syn, totalt meningsløst fredningsvedtak. Når det gjelder saksforberedelse ved enkeltvedtak, er det ifølge forvaltningsloven ankeinstansens egen plikt å påse at saken er så godt opplyst som mulig før det treffes vedtak. Derfor er det mitt klare synspunkt at det bør foretas en befaring på stedet, for nettopp å ha de informasjoner som forvaltningsloven viser til, når saken skal behandles.
Onsdag 14. november i år rettet daværende fiskeripolitiske talskvinne i SV, Ingvild Vaggen Malvik, en flengende kritikk mot egen regjering og departementet. Kritikken dreide seg om fiskeripolitikken til Regjeringen og spesielt fartøy under 15 meter og muligheten for å strukturere dem. Hun uttalte bl.a.: «Men jeg forventer at Fiskeridepartementet tar prosesskritikken på alvor og at uklarheter og eventuelle feilaktigheter overfor Kystfiskarlaget blir ryddet opp i.» Er Inge Ryan, som kommer fra samme parti og nå har overtatt i næringskomiteen, enig i den kritikken som daværende fiskeripolitiske talskvinne kom med overfor egen regjering?
Representanten Engeset gir meg bekymringer, for hvis det svaret han nå gav til representanten Hagen, er representativt for Regjeringens syn på Stortinget, har vi et stort, grunnleggende problem. Da står faktisk demokratiet i fare. Hvis det er slik at en regjering hver gang Stortinget gjør et vedtak, på selvstendig grunnlag skal bestemme hvorvidt det skal utredes, hvorvidt det skal settes ned en komite eller hvorvidt det skal settes ned et utvalg som skal jobbe med dette i ett år, to år, tre år, fire år uten at Stortinget på noe slags grunnlag skal få lov til å drive politikk gjennom vedtak, gjør det meg meget bekymret. Derfor er mitt spørsmål til Engeset: Er det slik at stortingsregjereri er negativt? Eller er det slik at Engeset rett og slett ønsker at Stortinget skal falle inn under Regjeringens armer i alle mulige forvaltningsspørsmål?
Jeg vil på vegne av Rune Skjælaaen og meg selv fremme et forslag om lovforbud mot reklame i lærebøker i grunnskole og videregående skole.
Denne saken startet fordi NSB, Jernbaneverket og daværende regjering var bekymret for punktligheten på lokaltrafikken i Oslo-området. Det er fortsatt hovedgrunnen til at dette skjer. Men så har vi også sagt at problemet med å åpne stasjonen allerede nå uten at tiltakene er ferdige, gjør at en heller ikke kan doble kapasiteten på Sørlandsbanen, slik som denne regjeringen vil, men som åpenbart ikke var så viktig for den rød-grønne regjeringen. Dette er altså ikke et problem med hensyn til penger i seg selv, men det handler om at selv om en har aldri så mye penger, tar det en viss fysisk tid å gjennomføre en del prosjekter. Det er derfor vi har sagt at de prosjektene som kan gjennomføres nå, de setter vi i gang med nå og finansierer nå. Men noen prosjekter tar rett og slett tid, og det er naturlig at de ferdigstilles i 2015, og da vil det komme en bevilgning som gjør at de kan ferdigstilles. Men vi har vist all god vilje. Vi har vist den handlekraften som trengs for at vi allerede nå kan sette inn innsatstog, at vi kan sette i gang en gjenåpning av Steinberg stasjon i 2015. Men det tar dessverre tid, for vi begynner i stor grad på scratch.
Jeg takker statsråden for svaret, som var skuffende og ikke særlig overraskende. Både Fremskrittspartiet og jeg er klar over at vi er i en prosess med å lage ny Nasjonal transportplan for et nytt tiår. Det er et viktig dokument, det er helt klart. Vi er redd for at en rekke viktige forhold av prinsipiell og strukturell karakter drukner i prosjekter og beløp nok en gang når vi behandler ny Nasjonal transportplan. Derfor mener vi det faktisk er svært viktig at vi får drøftelser av bl.a. viktige ting som andre og nye finansielle verktøy parallelt med, og i tillegg til og ved siden av prosessen omkring ny Nasjonal transportplan. La meg kort få sitere Matz Sandman, som skulle være kjent i dette hus: «NTP i sin nåværende form er bare en tiårig plan over hva man håper å få gjort. Vi er gode på planer i Norge, men vi er også gode på ineffektiv framdrift. Prosessene er ofte uendelige. En betydelig økning av rammene i NTP er nødvendig, men samtidig et utilstrekkelig svar på de oppgaver landet nå må gjennomføre for å rette opp forfall og utbyggingsbehov. Uten systemendringer er vi ikke kommet særlig langt.» La meg også trekke forbindelsen til årets finansdebatt i Stortinget, torsdag den 27. november, hvor statsråden sa om Fremskrittspartiets budsjett: «Framstegspartiet opererer i sitt alternative statsbudsjett som vanleg i ei anna økonomisk verd». Men både næringslivet og folk flest kjører og transporterer i den verden som Fremskrittspartiet beskriver, og det er slik at de reseptene vi har, det verktøyet som er nevnt, og som statsråden i svært liten grad berørte, er etterspurt av næringsliv og folk flest. Så til statlige lån. – Lånefinansiering med statlige lån er etterspurt. Omgjøring av statlige etater til selskaper som kan opptre i det finansielle marked og få langsiktig og avklart finansiering, er etterspurt, og offentlige utbyggingsselskaper, som vi har brukt i Norge tidligere, er etterspurt, både av næringsliv og av folk flest. Vi mener at vi må ha en diskusjon om dette parallelt med Nasjonal transportplan, som har en beklagelig tendens til å bli en stor mannjevning om mange prosjekter og prioritering av mange prosjekter. Vi må ha nytt finansielt verktøy som kobler den rikdommen Norge har, til statlig finansiering.
Nå har jeg ved en rekke anledninger lyttet til representanten Reikvam når vi har diskutert denne typen saker i Stortinget. Jeg burde kanskje slutte å la meg forbløffe. Men det er nesten utrolig å lytte til hvordan SV klarer å plassere seg selv som det eneste moralske, høyverdige partiet på Stortinget. Når man lytter til SV, høres det ut som om de har en slags patent på begrepet «moral». Sånn er det selvfølgelig ikke, snarere tvert om. Det å beskrive dette forslaget som «uanstendig», synes jeg representanten burde holde seg for god til, all den tid SV med sin retorikk og med sin måte å tale på først og fremst er det partiet som klarest sier, nesten som en naturgitt sannhet, at innvandrere pr. definisjon er klienter. Det man gjør ved å kalle dette for «uanstendig» og si at det er å lage unødvendige hindre for innvandrere, er også indirekte å si at innvandrere er en gruppe som pr. definisjon er avhengig av offentlig støtte, avhengig av hjelp utenfra og ikke klarer å stå på egne bein. Men det er snarere det motsatte som er poenget her. Det norske systemet i dag virker tvert om passiviserende i forhold til personer som innvandrer til Norge – gjennom offentlige ytelser, gjennom stønadsordninger, det jeg kaller for det sosialdemokratiske problem. Da må man gjøre noe med det, og kanskje gi noen incentiver til det enkelte mennesket for å bli vel integrert i det norske samfunnet. Det gjør man ikke minst gjennom å stille denne typen økonomiske krav i forbindelse med familiegjenforening. Det burde være åpenbart, men det er tydelig at for SV er innvandrere pr. definisjon klienter. Det aksepterer ikke vi i Fremskrittspartiet. Vi forventer og forlanger at innvandrere skal tas på alvor. Det betyr at man kan stille krav til dem. Man kan stille krav til innvandrere på lik linje med alle andre mennesker i dette samfunnet. Gjennom å stille krav tar man også menneskene på alvor. Så kan man kanskje også komme videre i forhold til den store utfordringen når det gjelder integrering i det norske samfunnet. Disse tingene henger sammen, og man må slutte å gå i den fella å omtale innvandrere som klienter ved enhver anledning.
Jeg takker ministeren for svaret så langt. Jeg oppfattet ministeren dit hen at han bekreftet at ingen lensmannskontorer skal nedlegges, og det synes jeg er positivt. På bakgrunn av det tror jeg likevel dette handler om økonomien innen sektoren totalt sett. Jeg registrerte at ministeren nettopp snakket om at nærhet til publikum var viktig. Jeg tror at politi- og lensmannsetaten føler at man har et stort behov for å greie å opprettholde de pålegg, ønsker og ambisjoner som etaten har. I går var det et større oppslag i Troms, i Nordlys, hvor politimesteren i Tromsø, Truls Fyhn, gikk ut og sa at narkohaier og andre slipper lett unna, for man har ikke ressurser til å følge opp sakene. Førstestatsadvokaten i Troms og Finnmark sier rett ut at bevilgningene til politiet nå er en katastrofe. I forlengelsen av dette må spørsmålet mitt til justisministeren bli: Mener justisministeren at påtalemyndigheten og politiet ikke har innsikt i det de faktisk holder på med, siden de kommer med slike uttalelser, eller føler ministeren at dagens rammer er romslige og tilstrekkelige?
Da Politiets utlendingsenhet skulle komme i mål med sine måltall, så sendte de Justisdepartementet informasjon om hvem de kunne sende ut, og dette var stort sett barnefamilier fra Afghanistan og Nigeria. De skriver at det sitter et stort antall afghanske barnefamilier rundt omkring på mottakene, som det først nå er blitt mulig å returnere, og at afghanerne har ett fellestrekk: Det er barnefamilier uten oppholdstillatelse, og de er lengeværende. Dette har dannet grunnlaget for den prioriteringen som regjeringen tydeligvis har fulgt. Samtidig vet man at Utlendingsdirektoratet 1. juli 2014 sendte forslag til praksisendring til Justisdepartementet, slik at man skulle slutte å sende barnefamilier til Afghanistan på internflukt. Nå hører jeg at statsministeren sier at det ikke har skjedd. Det gjenstår å se, men mitt spørsmål er: Har regjeringen virkelig tatt stilling til denne prioriteringen og bestemt at man skal sende flere barnefamilier til Afghanistan, slik Justisdepartementet har fått beskjed om?
Da jeg tegnet meg på talerlisten, trodde jeg det gikk mot slutten av debatten, men det ser jeg at det ikke gjør. Jeg har likevel lyst til allerede nå å takke Kristelig Folkeparti og Venstre for det samarbeidet vi har hatt i Stortinget, men også selvfølgelig våre egne for den jobben de har gjort. Så til forutsigbare rammevilkår for industrien. Vi, både Høyre og Fremskrittspartiet, men også våre venner i Stortinget, har store ambisjoner om å øke produksjonen av fornybar energi i Norge. Det vil gi oss et kraftoverskudd på sikt, som vil være en fordel for industrien. Så er det også sånn at den kraftforedlende industrien som på sikt vil stå seg best, er den kraftforedlende industrien som driver mest fornybart – det gjør den i Norge – og mest energieffektivt. Derfor er en styrking av arbeidet til Enova bl.a. med å redusere utslipp av CO2, men også med å bruke energien mer effektivt, av stor betydning. Så er jeg blitt utfordret på nettutjevningsordningen bl.a. av representanten Ljunggren, som sier at dette ikke vil bidra til å gjøre netteierskapet mer robust. Det tror jeg er feil. Vi har sørget for at de kundene som blir hardest rammet, blir beskyttet i det løpet som står igjen. Men det har i hvert fall vært mitt mål å sende signal om at vi ønsker fortgang i arbeidet med å gjøre nettselskapene mer robuste i framtiden. Det er helt nødvendig hvis vi skal møte både klimaendringene og bygge mer robuste nett. Og hvis vi skal få faset inn mer fornybar energi og få lansert AMS, avanserte måle- og styringssystemer, som jeg har en ambisjon om å gjøre, i motsetning til den rød-grønne regjeringen, må dette på plass. Så spør representanten Eidsvoll Holmås meg om elektrifiseringen av Utsirahøyden. Han viser hele tiden til at den rød-grønne regjeringen la til rette for det. Ja, det skal vi gjøre. Så ber han meg om å stille krav. Det er ikke noe anlegg som er blitt elektrifisert på grunn av krav fra myndighetene så langt. Det pågår nå forhandlinger blant lisenspartnerne på Sverdrup-feltet. Min holdning til det er at vi skal lage en løsning som er best mulig med tanke på sikkerhet, miljø og økonomi, og vil selvfølgelig holde Stortinget orientert om det på vanlig måte. Så synes jeg det er litt søkt – det bør jeg kanskje ikke si – men litt overraskende, at noen synes det er rart at Fremskrittspartiet og Høyre har et annet utgangspunkt når det gjelder spørsmålet om Lofoten og Vesterålen enn det Venstre og Kristelig Folkeparti har. Men det er altså sånn at vi forholder oss til den avtalen som er inngått.
Representanten svarer ikke på mitt spørsmål, for uansett hvor god man er i fiskeriforvaltning, kan det skje endringer i syklus som kan føre til at biomasse i enkelte bestander går ned. For å bevare bestandene er en faktisk nødt til å gjøre en del regulatoriske grep – jf. kysttorsken, der en har den situasjonen. Hvis en går til representanten Lange Nordahls eget fylke, Troms, så har en enkelte plasser med tidligere sjøsamisk bosetting, mens man i andre kommuner ikke har hatt det. Hvis en skal redusere fiskeriet, som en må av og til: Vil det si at andre personer enn dem som kommer fra kommuner med sjøsamisk bosetting, skal måtte redusere, men ikke de i sjøsamiske kommunene? I henhold til lovverket vil de da fortsatt kunne ha fritt fiske.
Jeg vil bare understreke – så det ikke er forvirring her – at det her er snakk om en todelt oppgave: det er forvaltningsoppgaven, og så er det selve oppmålingen. Jeg oppfatter ikke statsråden dit hen at han tenker seg at noen andre enn kommunene skal fatte forvaltningsvedtaket, og da er det bra om statsråden avklarte om han også tenker på å outsource den oppgaven på en eller annen måte. Hvis det er selve utførelsen av landoppmålingen man snakker om – og statsråden helt presist, i møte med min kritikk av at man flytter lojaliteten til aktørene som utfører landmålingen hvis en overfører det til private, sier at det kan også være tilfellet i staten – da er mitt spørsmål: Hvis det er lojalitetsspørsmålet som er hovedankepunktet til statsråden, ville det ikke da være fornuftig å se på om en bør ha flere klagemekanismer eller at noen andre burde fatte vedtaket i de saker der kommunen er part, istedenfor å prøve å konkurranseutsette det hele eller slippe det fri?
Resultata er offentlege, men Regjeringa har ikkje sjølv publisert eller lagt til rette for publisering av dei på skulenivå. Det er det altså tre grunnar til. Den første er at vi - i motsetnad til Høgre - er opptekne av at desse prøvene skal brukast til å forbetre, ikkje rangere, skular. Grunn nummer to, som eg har gått igjennom, er at det er sterke faglege argument for at vi i Noreg ikkje bør gjere det, og her støttar vi oss m.a. på dei som har gjennomført PISA-undersøkinga, og på OECD sine nyanserte vurderingar av dette i ulike samanhengar. Så er det altså slik at den viktigaste forskjellen på før og no er at førre gong nasjonale prøver vart gjennomførte, av Bondevik-regjeringa, var det boikottaksjonar, sterk fagleg kritikk og stor misnøye, med det resultatet at det vart ei dårleg gjennomføring. No har vi ei god gjennomføring, med brei oppslutnad, m.a. på grunn av Regjeringas politikk på det området.
La meg først få si at det er litt overraskende at Fremskrittspartiet tar opp dette spørsmålet – Fremskrittspartiet, som i Pensjonskommisjonen ønsker alle landets pensjonister som minstepensjonister, og resten skal de ta med seg på børs og se om de er i stand til å få en tilleggspensjon. Det betyr at de ønsker å likestille gifte og samboende, men alle sammen skal bli minstepensjonister. La meg da stille statsråden et spørsmål. I Pensjonskommisjonen er det et forslag fra flertallet som vil gjøre at sju av ti kvinner får dårligere pensjon enn med dagens system. Dagens system har åpenbare svakheter, men skal erstattes av et system der sju av ti kvinner får dårligere pensjon enn med dagens urettferdige system. Min utfordring til Høybråten er følgende: Han har i mange ulike sammenhenger sagt at dette må behandles før sommeren, dette er det viktig at vi får konsensus for, dette er det viktig at vi får fortgang i, fordi pensjonssystemet ikke er bærekraftig, ifølge Høybråten. Men utgangspunktet mitt er: Mener han virkelig at sju av ti kvinner ikke skal få bedre pensjon enn de har i dag, men tvert imot dårligere pensjon?
Det hjelper veldig lite at statsråden har møter med mange eldre og mange som arbeider innenfor omsorgssektoren, hvis hun selv ikke kan gjøre noe med kvalitetsforbedringen eller med standarden i eldreomsorgen. Regjeringen fraskriver seg nettopp muligheten til å kunne påvirke dette, ved ensidig å overlate det til 430 andre produsenter. Når vil Regjeringen begynne å se den enkelte eldre ut fra de rettigheter og de valgmuligheter som også eldre mennesker i vårt samfunn burde ha? Barnefamiliene har rett til å foreta valg. Skoleelevene har rett til å foreta valg. Men eldre syke mennesker skal ikke ha rett til å foreta noen valg. De skal være prisgitt den definerte standarden som Arbeiderpartiet og SV i regjering mener er en riktig standard. Noen valg utover det skal de altså ikke ha rett til å ta. De skal ikke ha rett til å velge seg bort fra dårlige løsninger og over til bedre løsninger. Dette synes jeg Regjeringen ikke gir noe godt svar på.
Statsråden er leder for et departement som har ansvaret for den statlige arbeidsgiverpolitikken, og har da også ansvaret for å se til at det blir like muligheter for kvinner og menn også i staten – med andre ord likestilling, og likelønn er et viktig element i likestilling. NOU 1998:13 Etter inntektsoppgjørene 1998 viser at i 1997 hadde statsansatte heltidsansatte kvinner en gjennomsnittlig årslønn på 89,9 pst. av statsansatte menns årslønn. Etter det jeg vet, har vi ikke fått noen ny oversikt over utviklinga, men det jeg har hørt, er at her har den positive – men dog veldig sakte – utviklinga vi har hatt over år, gått i revers. Da er det veldig viktig at staten går foran og viser en bedre vei fram mot likelønn, og det er bakgrunnen for at vi har foreslått en likelønnspott, som partene kan fordele. Jeg er fristet til å spørre statsråden om hun syns likelønnspott er en god idé – det er kanskje som å tro på julenissen, men jeg vil utfordre henne likevel. Så til fylkesmennene, som har som oppgave å påse at statlige pålegg ikke overskrider kommunenes økonomiske ressurser, og da vil jeg altså tilbake igjen til kommuneøkonomien, som vi stresser en del i sånne debatter som dette. Vi vet at kommuneøkonomien er dårlig, og at det fører til økende forskjeller. Men det fører etter min mening også til en trussel mot lokaldemokratiet, for det gir politikere mindre handlerom. Vi syns da at den oppgaven som fylkesmennene har, å overvåke også resultatene av kommuneøkonomien, er veldig viktig. Mener statsråden at det er viktig å gi fylkesmennene en påminning og beskjed om det, og kommer man tilbake til det i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett og kommuneøkonomiproposisjonen?