mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Sosialistisk Venstreparti ønsker å erstatte dagens EØS-avtale med en mindre omfattende handels- og samarbeidsavtale. SV vil sikre at EØS-avtalen ikke kan overprøve tariffavtaler, at lovgivningen for arbeidslivet ikke kan svekkes av EU, og at EU-regler ikke kan sette til side ILO-konvensjoner som Norge har forpliktet seg til å følge. Det står fast. Saken vi nå diskuterer, har som formål å fremme et høyt sysselsettingsnivå, sikre anstendig sosial beskyttelse, bekjempe sosial utstøting og fattigdom og forbedre arbeidsvilkår. Det er formål som SV støtter. Vi mener at Norge burde være en del av også den tredje aksen, som handler om mikrofinans og sosial innovasjon. Hvis Norge ble med i den, ville det bli lettere å drive med sosialt entreprenørskap i Norge, på lik linje med andre europeiske land. Derfor vil jeg løfte fram SVs forslag om å delta også i den tredje aksen av EaSI-programmet. Forslaget om å tilslutte seg tredje akse er viktig for at flere norske aktører innenfor sosialt entreprenørskap og mikrofinans skal få tilgang på garantiordninger og lån til sosialt entreprenørskap og inkludering i arbeidslivet. Ifølge Mikrofinans Norge er flertallet av dem som starter opp egen næringsvirksomhet med midler fra Progress Microfinance i EU, arbeidsledig. I Norge finnes tilsvarende muligheter gjennom Nav, og for dem som ikke kan få lån i bank. Mikrofinans har eksistert siden 1992 i Norge og har bidratt til at mange har fått nye levebrød og kommet i gang, bl.a. innvandrerkvinner og kvinner i distriktene. Mikrofinans Norge viser til at man i Hordaland har omsatt omtrent 65 mill. kr i 2013, og viser også til at uten deltakelse i den tredje akse sier Norge nei til å ta del i mer enn det det koster å delta i programmet. Vi i SV mener det er viktig at også Norge får ta del i de finansielle ordningene når det gjelder sosialt entreprenørskap og mikrofinans. Vi mener det er viktig at folk også her får muligheten til å ta del i programmer som bidrar til finansiell inkludering, og kunne løse viktige samfunnsoppgaver. Derfor håper SV på støtte til vårt forslag, og vi viser også til at styret i Senter for Sosialt Entreprenørskap støtter oss i det. De representerer 15 brukerstyrte organisasjoner innenfor sosialt entreprenørskap. Jeg håper også partiene på Stortinget vil lytte til de stemmene.
Takk, president og takk for spørsmålet fra representanten Ine M. Eriksen Søreide. En av de tingene som virkelig opptok meg tidligere som stortingsrepresentant og medlem av kommunalkomiteen, var nettopp flyktningsituasjonen for Etiopia. Det er ingen tvil om at menneskerettighetssituasjonen i Etiopia er alvorlig, og det er bakgrunnen for at Norge tar imot omtrent halvparten av de folkene som søker om beskyttelse nettopp fra Etiopia. Tilbakemeldingen fra flere organisasjoner, inkludert fra FNs folk som jobber med menneskerettigheter i Etiopia, er klar på at menneskerettighetssituasjonen i Etiopia ikke er god. Det er også bakgrunnen for at regjeringen vedtok å trappe opp støtten til Etiopia. Etiopia er et av verdens fattigste land, hvor det er mange mennesker som i flere år har vært rammet av tørkekatastrofer og på andre måter har vært rammet av underutvikling. Vi har bidratt til Etiopias utvikling, fordi den har gått i positiv retning når det gjelder økonomisk vekst, som har sørget for at flere mennesker har fått mulighet til et bedre liv. Det ønsker vi å støtte opp om, og det er noe som norske organisasjoner bl.a. har lang tradisjon for å bidra til. Men da vi trappet opp utviklingsbistanden til Etiopia, var det samtidig helt naturlig for meg da jeg for noen uker tilbake var på besøk der, å ta opp både med menneskerettsorganisasjoner og især med myndighetene i Etiopia nettopp menneskerettssituasjonen og hva som kan gjøres for å bidra til å forbedre den. Så vi underskrev en politisk avtale, en såkalt MoU – Memorandum of Understanding – som nettopp tar opp i seg den politiske dialogen. Den kommer til å handle om energi, om jordbruk og utvikling av jordbruket, det som handler om skog og satsing for å ivareta skogen i Etiopia, og så kommer den til å handle om menneskerettigheter. Senest i går hadde jeg møte med den etiopiske diasporaen for å diskutere hvordan vi kan jobbe videre med dette.
Min konklusjon er at alle fire forslag fra Fremskrittspartiet opprettholdes.
Vi har selvsagt lagt vekt på alle rapportene som har kommet inn i denne saken, også Dovre-rapporten. Den har i seg en kostnadsberegning som helt tydelig går i den retningen som Marit Nybakk sier, at det er en mer kostbar sak å flytte veterinærmiljøene til Ås. Men samtidig, skal man vektlegge de faglige underliggende rapportene her, er det som sagt faglige argumenter for begge lokaliseringene. I en helhetsvurdering har Regjeringen valgt å tenke langsiktig og framtidsrettet, fordi man før eller senere ville få et problem med eksisterende areal og plass, hvis man fortsatte å være i Oslo, på Adamstuen. Regjeringen har foretatt en total, helhetlig avveining, hvor det faglige har gått nettopp i den retningen jeg sa i mitt første svar, med vekt på det biofaglige og det framtidsrettede, knyttet til akvakultur og veterinærmedisin innenfor en biofaglig tenkning.
Jeg sa ikke at lærerutdannerne var dårlig kvalifisert. Jeg sa at vi har hatt problemer med å rekruttere de beste, fordi de beste må gå ned i lønn for å bli lærerutdanner. Da er ikke løsningen å beholde en lærerutdanning på fire år som faller mellom to stoler. Da er løsningen at en gjør det enda mer attraktivt både faglig og lønnsmessig å være lærerutdanner, å være med og bidra til å skape lærere for fremtiden som igjen skal utdanne våre barn til å være langt, langt mer kunnskapsrike enn det resultatene som vi nå får på de internasjonale undersøkelsene, viser. Så er det ikke helt riktig at forskjellen på det femte året er så himlende stor. To av forslagsstillerne har veldig like modeller. En av forslagsstillerne har ikke den samme innretningen. Men jeg gjorde ganske godt rede for hva Fremskrittspartiet mener er det viktigste med det femte året: 30 poeng i masterutdanningen, ti poeng med praksisrettet opplæring og 20 poeng hvor en legger inn de viktige skoleledelseselementene som samarbeid skole–hjem, samarbeid med andre yrkesgrupper i skolen og en rekke andre forhold som er viktige for en lærer.
Vi kan lese i nyhetene i dag at pengemangelen i politiet er så stor at oppimot 350 stillinger står ledige rundt omkring i landet. Spesielt gjelder dette statsrådens hjemfylke, Hedmark. Regjeringen og statsråden har satt seg store mål og snakker mye om økt fokusering på kriminalitetsbekjempelse, noe som ikke er mulig med dagens bevilgninger. Vil Regjeringen og statsråden ta dette på alvor og følge opp med mer midler til politiet, slik at vi kan få besatt de stillingene som er ledige rundt omkring i landet?
Jeg vil også slutte meg til dem som har gitt positiv tilbakemelding til statsråden for en bred og god redegjørelse. Jeg vil også si at det har vært en god debatt i dag, men jeg slutter meg helt og fullt til Lundteigen: Taletiden er for kort! Dette er viktige spørsmål, som burde ha fått mye bedre behandling, bredere behandling, med tanke på de utfordringene vi står overfor. La meg få si at dette handler ikke om ja eller nei til EU, eller ja eller nei til EØS-avtale: Det handler om å finne løsninger der Norge kan møte de store utfordringene på beste måte innenfor det avtaleverket vi har, og der har denne regjeringen lagt seg på en helt ny linje som jeg deler fullt og helt. Når vi først har et rammeverk og et avtaleverk å forholde oss til, er det viktig at vi er offensive og i mye større grad er med på vorspielet for å få de beste løsningene for Norge. Jeg er ikke optimist når det gjelder det som skjer i EU, og det er fordi jeg ikke tror at alt vil gå bra. Jeg er heller ikke pessimist når jeg ser utviklingen i EU, og det er fordi jeg ikke tror at alt går galt, heller. Men innenfor det må det finnes veldig mye håp, og det er det vi må holde oss til. Derfor er det viktig, tror jeg, at vi i tiden framover også tar de store og grundige debattene, som jeg føler at Lundteigen også etterlyser, om det som går på suverenitetsavgivelse og selvråderetten. Den får for lite oppmerksomhet, Siden EØS-avtalen i 1992 har Stortinget overført myndighet – eller avgitt suverenitet – til EU- eller EFTA-organer 13 ganger, ved bruk av § 26 i Grunnloven, og det er mange saker på vei. Der vil jeg sitere jusprofessor Eirik Holmøyvik, som sier: Det er kanskje ikke den enkelte saken som er alvorlig, det er de mange små myndighetsoverføringene i sum som utgjør et vesentlig inngrep i Norges suverenitet og selvråderett. Den debatten synes jeg får for lite oppmerksomhet. Vi ser nå at det gjelder energiunion, persondata og forbrukervern, forbrukersammenslutninger, jernbanepakke, luftfart, overtredelse av konkurranseregler, osv. – vesentlige saker, der Norge må ha en hard hånd på rattet for å styre denne utviklingen. En kunne ha brukt veldig mye tid på EUs nye, eventuelle migrasjonspolitikk. Her ligger det mange saker og mange tiltak som det blir en stor debatt om innenfor EU, men det som er vesentlig med tanke på den debatten vi har hjemme, er at flere land innenfor EU kanskje bør ta et større ansvar for den migrasjonspolitikken som skal legges til grunn.
Vi har tidligere i debatten hørt at Norge har en bred portefølje – ikke minst landportefølje – i sitt bistandsengasjement. 114 land har vært nevnt – det er i hvert fall svært mange. Mange har tatt til orde for en konsentrasjon og at vi bør følge opp andre nærliggende land som tydeligvis har konsentrert dette mer. Er dette også en ambisjon for utviklingsministeren? Hvordan ser han for seg at vi skal komme frem til en bistand som er rettet mer som en spydspiss, og ikke så fragmentert som i dag?
La meg avslutte med det representanten Reikvam sa helt avslutningsvis i denne interpellasjonsdebatten: Det er behov for å slå ring om det norske språket også som fagspråk. Jeg er glad for den brede støtten interpellanten har fått i Stortinget for å fokusere på dette. Det er en stigende fokusering også i akademia på dette. Universitetet i Oslos rapport, Universitets- og høyskolerådets rapport og Språkrådets utredning viser det. Det betyr at vi fra vårt departement også fokuserer på dette, og at Stortinget får anledning til å diskutere norsk språkpolitikk i helhet, vil være en enestående anledning til å vektlegge norsk. Dette er, som nesten samtlige i debatten har påpekt, et dilemma, fordi norsk er et lite språkområde. Mens språk er mer enn en kulturbærer, språk skal også være et fagspråk i akademia. Dermed har man disse ulike vanskelige dilemmaene. Uansett hvordan man snur og vender på det, ønsker vi at norsk forskning skal være internasjonalt orientert, og at norske forskere også skal være opptatt av publisering i internasjonale kanaler. Rapporten fra Universitetet i Oslo viser at 80 pst. av dem som velger engelsk, gjør det for å bli lest, og at 50 pst. velger engelsk for å få en fagfellevurdering av det de publiserer. Publisering i samarbeid med utenlandske forskere er blitt mer og mer vanlig de siste årene. Det er det som er bakgrunnen for de valgene de ulike forskerne gjør når de velger publiseringskanal. Det er ikke, selv om det ofte påpekes i den offentlige debatten, forskjell på publisering i et engelsk og et norsk tidsskrift. Det er ikke språket som er avgjørende, men publiseringskanalen. Publiseringskanalen er det institusjonen og forskerne selv som gir en vekting av. Det er ikke en politisk vurdering, men det går på hvor prestisjefylte de ulike tidsskriftene anses å være. Og slik sett er det jo riktig at innenfor mange fagfelt er de mest prestisjetunge tidsskriftene og publiseringskanalene på et annet språk enn norsk. Det betyr altså at det saklig sett ikke er språket som er avgjørende, men publiseringskanalen som sådan. Da er vi igjen tilbake til det jeg svarte interpellanten i starten, nemlig at norsk er et lite forskningsspråk internasjonalt – 0,4 pst. er et beskjedent antall, og 4,5 millioner mennesker er også et beskjedent antall i forhold til verden der ute. Jeg tar med meg alle de innspillene som har kommet i debatten. Vi deler i stor grad holdningen til hvordan vi skal gå videre med dette. Vi vil fra departementet forberede dette sammen med Kulturdepartementet. Det er Kulturdepartementet som vil legge fram meldingen om norsk språkpolitikk, men fagspråk vil være et viktig element i dette, og vi vil forberede dette fra Kunnskapsdepartementets side. Hvordan vi forbereder dette er det litt tidlig å ta stilling til nå, men vi vil selvfølgelig forberede dette i tett samarbeid med ulike fagmiljøer i Norge.
SV pøser mer penger ut til alle offentlige formål. Det er nærmest ingen grenser for hvor mye SV vil bygge opp offentlig sektor. Økte offentlige utgifter må uansett betales med høyere skatter og avgifter. Vi vet at Norge fra før av har noen de høyeste skattene og avgiftene i denne verden. Verre blir det altså om SV får bestemme. Konkurranseutsetting er bannlyst, og monopoler er hellige kuer for SV. Mitt spørsmål er: Har SV noen gode forslag for å redusere de offentlige utgiftene og effektivisere kommunal virksomhet, eller er det bare mer penger til kommunene som er den eneste løsningen SV kan se? Har SV bare ett eneste forslag å vise til når det gjelder å kostnadseffektivisere kommunal drift?
Det er dessverre slik at innføring av momskompensasjon ikke har stått i stil med de garantier som regjeringen har gitt – for lite, for sent. Dette rammer selvfølgelig frivilligheten over hele landet. Det er slik at dette dessverre ikke er den eneste garantien regjeringen har løpt fra. I den anledning har jeg tatt meg den frihet å skrive et lite dikt om regjeringens lemfeldige omgang med begrepet «garanti». Jeg har kalt diktet «Garantiregjeringen»: «Garanterte garantier Garantert Garantert Kreft – sykehjem – sykehus Garantert Garantert Momskutt – frivillighet – kompensasjon Garantert Garantert Valg – stemmer – makt Garantienes garanti var garantert ikke garantert DET er åpenbart den eneste garantien som noensinne har vært en garanti» Et sterkt frivillig engasjement har en viktig egenverdi. I tillegg gir det også viktige bidrag til inkludering, sosial utjevning og utvikling av det lokale samfunnet. Frivillig engasjement springer ut fra enkeltmenneskers ønske om å delta i fellesskap som man har et personlig forhold til. Det er en rekke overordnede politiske mål fra flere partier om dette temaet, der frivilligheten på ulike måter er ønsket som deltaker – faktisk sterkt ønsket. Velferdsdebatten er i stor grad preget av et forenklet syn på samfunnet, der høyresiden settes opp mot venstresiden, privat sektor mot offentlig sektor, markeds- og konkurransetro mot offentlig monopol. Jeg etterlyser flere perspektiver og større bredde i debatten og vil understreke at alle samfunnets tre sektorer må med i den store velferdsdebatten. Velferdssamfunnet består ikke bare av offentlige og kommersielle aktører, men også av en stor sivil sektor, der aktører og frivillige organisasjoner spiller en helt avgjørende rolle. Et annet perspektiv som også må løftes opp, er betydningen av frivillighet i det sivile samfunnet. Frivillighet og deltakelse i formelle og uformelle sosiale nettverk er sentrale kvaliteter ved et velfungerende samfunn. Frivillige og ideelle organisasjoner bygger tillit mellom mennesker. Statlig sektor har vokst betydelig i etterkrigstiden. Nå er tiden inne for en ny start for frivilligheten. Norge gikk foran i utbyggingen av velferdsstaten, basert på frivillighet. Det kan av og til være behov for statlige initiativer på konkrete områder for å gi frivilligheten et løft, f.eks. momskompensasjon, som jeg har vært inne på tidligere. Jeg viser i den forbindelse til forslaget fra KS og Frivillighet Norge om en samarbeidsplattform mellom frivillig sektor og kommunene. Deltakelse i frivillige lag og organisasjoner gir verdifull erfaring, som bygger demokrati og skaper likeverdige borgere. En stor andel av den norske befolkningen har utført frivillig arbeid – på folkemunne også kalt dugnad. Vi har tradisjoner for dugnad, det fungerer i samfunnet vårt. Dette bidrar betydelig i samfunnet, både økonomisk og menneskelig.
Mange i SV hoppet i stolen da de fikk høre at Høybråten og Kristelig Folkeparti har utpekt SV som hovedmotstander foran valgkampen i 2009, og det er fordi mange, og særlig kommunene, har samarbeidet med Kristelig Folkeparti i mange år i veldig viktige spørsmål. Nå registrerer jeg at Høybråten også er opptatt av å ha Venstre som sin samarbeidspartner, altså et lite parti, og så plukker han ut SV som hovedmotstander. Så Høybråten beveger seg blant de små partiene, det er helt tydelig. At Høybråten og Kristelig Folkeparti har valgt side, syns jeg kom tydelig fram da vi behandlet loven om hjemfall, der Kristelig Folkeparti stemte mot hele loven, en av de viktigste sakene - etter min mening den aller viktigste saken - Stortinget har behandlet. Det ble da et meget godt vedtak. Kristelig Folkeparti stemte mot at vi fortsatt skal videreføre ordningen med hjemfall. Betyr det at Kristelig Folkeparti har gjort et valg, at det er Høyre og Fremskrittspartiet som er deres samarbeidspartnere etter valget i 2009, og at de da på en måte forlater et videre samarbeid med de rød-grønne?
Jeg vil takke interpellanten for å ha tatt opp spørsmålet, og også takke statsråden for et bra svar. Jeg synes det er viktig at man stiller dette spørsmålet nettopp ut fra hvilke miljøkrav som vil bli stilt, og så vurderer man de løsningene man kommer fram til, og ikke ut fra at man skal henge seg opp i én teknologi, men ut fra at man vil oppnå den størst mulige miljøgevinsten. Hvis vi sammenligner gassferjer med dagens dieselferjer, er miljøgevinsten størst først og fremst når det gjelder NOx, og sur nedbør, som NOx fører til, er et av de mest alvorlige og akutte miljøproblem vi ser i Norge. Vi har allerede mistet 18 laksestammer på grunn av sur nedbør, og 12 er fremdeles truet. Det er Sørvestlandet som er hardest rammet av denne stort sett langtransporterte forurensingen. Når det gjelder svovelutslipp, har vi i Europa klart å halvere disse utslippene. I Norge har vi gått enda lenger ned. Når det gjelder utviklingen for NOx-utslippene, er det annerledes. I Europa ser vi en stabilisering, mens vi i Norge har en økning. Det er en viktig oppgave for oss å få ned disse. Samtidig må vi ta med oss at når vi skal sette i gang miljøtiltak, må vi også se hvilke andre miljøkonsekvenser driften fører med seg. Når det gjelder gevinst på CO2-utslipp, som fører til farlige klimautslipp, er gevinsten ved å innføre gassferjer svært liten, eller regnskapet går stort sett i null. I en vurdering framover mener jeg man må se på de totale miljøgevinstene, og så legge opp en politikk som fremmer at vi får en ferjedrift som har minst mulig totalbelastning på miljøet. Best mener jeg man sikrer det ved å legge klare rammebetingelser, for så å la det foregå en teknologikonkurranse mellom flere aktuelle teknologier, og den teknologien som gir de beste miljøgevinstene, vil få de beste rammebetingelsene. På sikt vil vi sikkert få bruk av hydrogen og brenselceller, og jeg er optimistisk. Men da er det viktig at vi ikke binder oss opp i en infrastruktur som etter kort tid vil være utgått på dato, og kort tid i denne sammenhengen er kanskje 10 år. Hvis vi skal bygge en infrastruktur for gass i dette landet, bygger man den for 20 og 30 år. Det er også viktig å ha med seg det forholdet i vurderingen av gassferjer. Det er mange ting vi skal fatte kloke beslutninger om i dette stortinget. Men jeg synes kanskje ikke det er helt rimelig at vi på nåværende tidspunkt skal peke ut at gassferjer er akkurat den teknologien som vi akkurat nå skal bestemme er den teknologien det kommer til å bli mest bruk for i framtiden. Det viktigste vi kan gjøre, er å legge til rette rammebetingelsene, slik at den beste miljøløsningen vinner.
Jan Sahl sa i sitt innlegg at responstid og slepebåtkapasitet ikke er den eneste faktoren som har betydning for sjøsikkerhet. Det er vi enig i. Det er jo en rekke tiltak som det i komiteen er bred enighet om, men vi har understreket her i dag og i innstillingen at slepebåtkapasitet og responstid er en av de viktigste bærebjelkene i den framtidige oppbyggingen av beredskapen. Her vegrer stortingsflertallet seg, etter min vurdering, for å ta det ansvaret som ligger i å fastslå responstiden, fastslå hva som skal ligge til grunn for oppbyggingen av beredskapen, hvor mange slepebåter det bør være langs norskekysten. Det er den vegringen vi går til angrep på. Når Kristelig Folkeparti ikke vil være med på at normaltiden bør være 6 timer og maksimalt 12 timer, er mitt spørsmål om Kristelig Folkeparti og Sahl har gjort seg opp noen formening om hva som ligger i uttrykket «god nok», som Kristelig Folkeparti har stilt seg bak. Hva er god nok responstid når 6 timer ikke er det? Er det 8 timer, 10 timer, eller er det 12 timer?
Den inntektsskatten som forskningsinstituttene er pålagt, er knyttet til kommersiell virksomhet, en faktisk inntekt og et faktisk overskudd. Det er også mulig for disse instituttene å framføre overskudd og underskudd over år, slik at den beskatningen som skjer på inntekt, er ikke noen stor belastning for de fleste forskningsinstitutter. Det som var et betydelig problem, var spørsmålene knyttet til formuesbeskatningen. Jeg er glad for at vi har ryddet den saken av veien, fordi mange institutter oppfattet at betydelige deler av de verdiene de forvaltet på vegne av hele kunnskapssamfunnet, ble skattelagt på en urimelig måte. Jeg mener at de nå har fått gode rammebetingelser. Regjeringen skal fortsette å prioritere forskningsspørsmål i budsjettene som kommer, men det må vi komme tilbake til når vi presenterer budsjettet for 2009.
Jeg vil få lov til å stille et spørsmål til sosialministeren. Stortinget har vedtatt en utbygging når det gjelder eldreomsorgen i Norge, og vi har brukt milliarder av kroner ute i kommunene på å få en bedre eldreomsorg. Fremskrittspartiet har over lang tid advart mot denne formen for utbygging som man ser for seg, fordi det mer minner om en boligreform, og vi ser nå konsekvensene av den. Det er fortsatt lange køer når det gjelder sykehjemsplasser, antallet sykehjemsplasser sett i forhold til tidligere år har ikke økt noe vesentlig, og vi ser dårlig bemanning og høyt sykefravær blant de ansatte, som gjør at tilbudet blir dårlig for dem som skal inn på sykehjem. I tillegg ser vi nå faktisk at en del kommuner gir et dårligere tilbud. Vi er til og med oppe i en situasjon der en kommune nå har foreslått å tvangsflytte en del eldre ut av et botilbud og inn i et annet. Spørsmålet mitt til sosialministeren er: Hvilke tiltak vil sosialministeren sette i verk overfor kommuner som ikke har fulgt opp eldreplanen på en skikkelig måte?
Ser statsråden da muligheten for at nettopp dette, skal man si, svarte fisket vil kunne skje - og det skjer allerede i dag - på sørlandskysten? Det er jo ikke så veldig store kontrolltiltak som er igangsatt om sommeren når vi har mange turister både i båter og på hytter som faktisk tar en del av dette, og som ødelegger fritidsfisket og kystkulturen for dem som er bosatt der nede. Ser ikke statsråden at en også kunne vært mer aktiv i forkant i stedet for å gå så drastisk til verks som det nå er foreslått?
Hæren har vi jo styrkt med 1 000 stillingar - 40 pst. Når det gjeld veteranane, er eg heilt einig i at der har vi gjort mykje i denne regjeringa. Det er vi som har starta det gode arbeidet, og vi kjem til å halde fram med det gode arbeidet for veteranane. Så er representanten sjølvsagt inne på noko viktig som gjeld familiesituasjonen for folk som er inne ikkje minst i operativ teneste, som må vere både her og der, som er ute på internasjonale oppdrag. Det er ingen tvil om at der må vi gjere endå meir for at dei, som representanten seier, skal sleppe å jobbe halvanna årsverk. No opplever jo eg at folk som er i Forsvaret, er villige til i alle fall over nokre få år, i ei tid då dei er veldig aktive i operativ teneste, å ta på seg ekstra byrder - som også vi andre har gjort då vi var yngre. Men det er ingen tvil om at dette må leggjast opp slik at vi ikkje er med på fleire oppdrag enn vi har folk til. I tillegg veit vi at vi har oppdrag i FN som gjenstår, så vi må ikkje ta på oss meir enn vi har folk nok til å kunne gjere.