Jeg har et par kommentarer til komiteens innstilling. Først og fremst synes jeg det er veldig gledelig at en enstemmig komité slutter seg til merknadsformuleringene som gjelder HMS. Tidligere i år kunne Aftenposten melde om en fersk undersøkelse som Petroleumstilsynet hadde gjennomført blant 231 plattformsjefer, operasjonsledere, teknisk personell og verneombud på norsk sokkel. Det var deprimerende lesning. Én av ti innrømmer at jobber og operasjoner starter uten at det er satt i verk risikoreduserende tiltak. Én av fire svarer at de aldri, eller sjelden, bruker erfaringer fra andre risikoanalyser som underlag for nye vurderinger. «Det blir liksom bare et ark som henger med», sa en av de spurte. Bare én av fem svarer at man tar hensyn til tidligere analyser når man analyserer om jobben er sikker. I et slikt bilde er det svært viktig ikke å kompromisse med sikkerheten på norsk sokkel. Oljeindustrien er en pengemaskin, og det fører gjerne til at aktører kan bli litt vel ivrige. Det er vår oppgave å holde tilbake og sette helse, miljø og ikke minst de ansattes sikkerhet først. Jeg er derfor tilfreds med at hele komiteen understreker at driftskonseptet og dimensjonering av boligkvarteret ved Gudrun må sikre forsvarlig virksomhet, og sikre tilstrekkelig restitusjon og hvile for alle arbeidstakergrupper på plattformen. Signalene fra Petroleumstilsynet, Arbeidsdepartementet og Stortinget er en kraftfull beskjed, som bør oppfattes klart og godt. Det er én ting til som er verdt å nevne. En samlet komité understreker viktigheten av norsk sysselsetting og lokal verdiskapning knyttet til slike prosjekter, og at norsk og lokal industri i så stor grad som mulig blir prioritert ved slike utbygginger. Jeg blir alltid varm om hjertet når jeg ser høyresiden forlate sine prinsipper om et fritt marked uten statlig intervensjon. Høyresidens fokus på lokal verdiskapning og norsk industri er et godt og nødvendig oppgjør med egen markedsliberalistisk ideologi, og det er en viktig erkjennelse fra Fremskrittspartiet og Høyre av at andre ting enn det frie markedet bør tillegges vekt i utforming av politikk, spesielt politikken som dreier seg om verdiskapning. Fremskrittspartiet ynder å framstille SV som et parti som for det første aldri har støttet oljevirksomhet i Norge overhodet, og som for det andre ønsker å stenge all oljeproduksjon i Norge over natta. Begge deler er usaklige og defensive påstander fra partiet som selv ikke kan påvise en sammenheng mellom egen petroleumspolitikk og klimapolitikk. Partiets påstander er lite overraskende. Partiet har selv problemer med å erkjenne at klima i det hele tatt bør være en faktor i petroleumspolitikken. SVs oljepolitikk utgjør, i motsetning til det, en helhet og en kontinuitet. Vi har mange ganger, over flere tiår, tatt til orde for et moderat utvinningstempo, og hadde f.eks. Senterpartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti med oss på dette i behandlingen av tidligere utbygginger, og noen av partiene var også med i våre merknader om det i forbindelse med forrige petroleumsmelding. Vi ønsker en bedre ressursforvaltning, vi ønsker debatt om utvinningstempoet, og vi ønsker diskusjon om det enkelte kaller en myk landing. Hvordan skal overgangen fra fossil til grønn økonomi skje? Ved at vi utvinner alt til siste dråpe, eller ved kloke politiske valg? Vi har støttet utbygging av flere felt, også i opposisjon. Vi var f.eks. for både Kristin og Snorre, og det var ikke bare på grunn av navnene. Kvitebjørn og Grane er andre eksempler. Men vi har også stemt mot en del felt. For eksempel sto vi i SV sammen med oljevennene i Fremskrittspartiet om å stemme mot Sleipner Vest tidlig på 1990-tallet – med to helt forskjellige begrunnelser. SV ville utsette prosjektet for å unngå opphopning av investeringer over et fåtall år og sørge for bedre inntjening, mens Fremskrittspartiet stemte mot fordi de var mot statlig eierskap i Sleipner Vest. Hadde flertallet den gang fulgt SVs ønske om utsettelse, så ville statens inntekter av Sleipner ha blitt langt høyere på grunn av de lave oljeprisene under utbyggingen. Hadde vi fulgt Fremskrittspartiet, ville Sleipner Vest sannsynligvis aldri blitt bygd med sin verdensberømte CO2-håndteringsteknologi, eller etter hvert blitt overtatt av private aktører, f.eks. BP. Fremskrittspartiet ville gjøre Sleipner Vest hundre prosent privat, og var imot å bruke skattebetalernes penger, som de kalte det, i risikofylte prosjekter på norsk sokkel. Privatisering var så viktig for Fremskrittspartiet at de stemte mot hele utbyggingen. Det spørs hvem som skal være høy og mørk i debatter om norsk petroleumspolitikk. I debatten om hvordan oljeinntektene skal komme det norske folk til gode, og hvordan vi ikke skal ramme miljø og sikkerhet, har Fremskrittspartiet svært lite å være stolt av. De bør gå stille i gangene.