Jeg vil få innlede med å vise til at Fremskrittspartiet i flere år har tatt til orde for å øke kraftproduksjonen i Norge, og at Fremskrittspartiet er sterkt kritisk til at Norge, selv i et såkalt normalår, har et underskudd på strøm på hele 5–7 TWh, som vi altså må dekke opp gjennom import fra utlandet. Fremskrittspartiet er lite tilfreds med at Norge har gått fra å være en stor nettoeksportør av elektrisk kraft tidlig på 1990-tallet til i løpet av de ti siste årene å bli en betydelig nettoimportør av kraft. De rene tallfakta for norsk kraftutveksling viser at i hele seks av de ti siste årene har Norge vært en nettoimportør av strøm for å dekke opp det innenlandske kraftunderskuddet. Etter Fremskrittspartiets syn er det ikke akseptabelt for en energistormakt som Norge å måtte basere landets forsyningssikkerhet når det gjelder strøm, på storstilt import fra utlandet. Fremskrittspartiet registrerer med en viss skuffelse at regjeringspartienes ambisjonsnivå er begrenset til å gjøre landet selvforsynt med elektrisk energi i et normalår, som det heter. Å legge kraftbalansen i et normalår til grunn for sine kraftpolitiske målsettinger er en altfor passiv kraftpolitisk målsetting, slik Fremskrittspartiet ser det. Det er fordi vannkraftproduksjonen vanligvis svinger såpass mye fra år til år, og fordi et normalår inntreffer heller sjelden. Derfor er det å bruke normalår som referanse for kraftproduksjon lite relevant i denne sammenheng. Med en slik diffus målsetting, for å si det slik, vil altså Regjeringen fortsatt legge opp til store kraftunderskudd i Norge i alle år med svikt i nedbøren – og følgelig legge opp til både høyere og mer ustabile strømpriser enn nødvendig framover. Det ideelle er å ha en innenlands produksjonskapasitet for elektrisk energi som er dimensjonert til å kunne yte en ikke ubetydelig nettoeksport av kraft, selv i et normalår med nedbør, og som følgelig vil være bedre i stand til å håndtere år med betydelig nedbørssvikt, uten at det blir behov for strømrasjonering og stor ustabilitet i strømprisene. Norges store vannkraftavhengighet – 99 pst. av produksjonen av strøm er vannkraftbasert – gjør landet svært sårbart overfor tørrår og svikt i nedbøren. Det må relativt raskt investeres i en kraftproduksjon basert ikke bare på ny vannkraft, men også på flere alternative energikilder til vannkraften og da først og fremst gass, men også bioenergi og gjerne også kjernekraft. En gradvis energiomlegging i Norge, basert på at vannkraftens dominans reduseres, og på en innfasing av alternativ energiforsyning som gass og bioenergi er fornuftig for å gjøre norsk kraftforsyning mindre sårbar for tørrår og svikt i nedbøren. Vårt lands forsyningssikkerhet er i dag helt prisgitt kraftutvekslingen med våre naboland, selv i år med normalt tilsig til våre vannmagasiner. Denne stadig økende importavhengigheten som vi har av svensk atomkraft og dansk kullkraft, som vi har vært vitne til de ti siste årene, er ikke akseptabelt for Norge som en energistormakt. Det store norske kraftunderskuddet er heller ikke akseptabelt, sett ut fra samfunnssikkerhetsmessige aspekter. Norge må innrette sin energipolitikk slik at landet igjen har kapasitet til å være selvforsynt og til å ha et energisystem som er i stand til å møte nedbørssvikt. Norge trenger en langt mer ambisiøs kraftpolitikk enn det dagens regjering står for. Norge trenger en ny kraftpolitikk med den klare målsetting at landet igjen skal bli selvforsynt når det gjelder kraftproduksjon. Dette er Fremskrittspartiet meget klar på, og vi håper at det er mulig å få til en slik politikk så raskt som mulig, da det haster. Vi ser i dag at kraftunderskuddet er et økende problem. Vi får høyere strømpriser. Dette er en situasjon som vi må ta på alvor, og den kraftpolitiske tornerosesøvnen har nå vart altfor lenge i Norge. Nå sier Fremskrittspartiet: Vi trenger en ny kraftpolitikk, og det haster.