Det er det langsiktige perspektivet som må legges til grunn når vi skal debattere Samhandlingsreformen, de utfordringene Norge vil få sett i et 20–25 års perspektiv, kanskje – ikke det kortsiktige, som til daglig dominerer mediebildet, og heller ikke neste års budsjett, men det langsiktige. Vi vet ganske mye om situasjonen 20–25 år fram i tid. Antall personer over 67 år vil fordobles innen 2050. Antall personer over 80 år vil øke fra 218 000 i 2007 til 325 000 i 2030 og til over 500 000 i 2050. Det er ikke et problem at folk lever lenger her i landet, det er gledelig og vil være en ressurs også for framtiden. Men samtidig vet vi at helsevesenet vil bli stilt overfor store utfordringer. Vi får flere helseplager når vi blir eldre. Sykdommer som kreft, kols, hjertesvikt og demens vil øke i omfang. Behovet for helsepersonell vil øke. Det er beregnet at dersom det fortsetter som i dag, vil vi om ti år mangle 43 000 årsverk i helsesektoren. Vi har i dag en markant økning i livsstilssykdommer. Det er den dominerende utfordringen i den vestlige verden. 200 000 nordmenn har kols, 66 000 har demens – tallet vil fordobles fram til 2035 – og 235 000 har diabetes. Man regner med at halvparten av alle voksne i Europa og ett av fem barn er overvektige. Verdens helseorganisasjon har erklært fedmeepidemien som en av hovedhelseutfordringene i årene som kommer. Psykisk helse og rus vil få et betydelig økt omfang fram mot 2030, og i framtiden vil det være 24 000 nye krefttilfeller hvert år. Disse betydelige utfordringene som vi står overfor, vil ikke la seg løse på sykehusene. De lar seg heller ikke behandle bort. Derfor er hovedmålsetningen i Samhandlingsreformen helt riktig. Fokuset i helsepolitikken skal dreies mot tidlig innsats, mot forebygging og, ikke minst, mot mer satsing på det primærforebyggende, på folkehelseperspektivet. Her kan vi låne ord fra en tidligere filosof, Hippokrates, som allerede 400 år f.Kr. sa: Visstnok er det riktig å hjelpe syke folk å bli friske, men like viktig er det å forhindre at friske folk blir syke. Minst 40 pst. av alle ikke-smittsomme, kroniske livsstilssykdommer vi påføres, kan forebygges gjennom bedre livsstilskontroll. Samhandlingsreformen bygger på målsettingen om å redusere sosiale helseforskjeller, at alle skal ha et likeverdig tilbud av helsetjenester uavhengig bosted, personlig økonomi, kjønn, etnisk bakgrunn og den enkeltes livssituasjon – kort ventetid, behandling og pleie mest mulig nær brukerne. Det oppnår vi aller best ved å styrke kommunehelsetjenesten, økt satsing på folkehelsearbeid, etablering av lokalmedisinske sentra og ikke minst gjennom utvikling av lokalsykehusenes rolle i spesialisthelsetjenesten. Det har vært en del debatt om lokalsykehusene den siste tiden. La meg bare understreke at lokalsykehusene representerer et viktig fundament i den strategien som ligger til grunn for Samhandlingsreformen. De representerer en nærhet, de representerer tidlig innsats, og de er en bærebjelke i det desentraliserte helsevesenet i landet vårt. Kommunehelsetjenesten skal gis høyeste prioritet i årene som kommer. Mens spesialisthelsetjenesten har hatt den største økningen i økonomiske og personellmessige ressurser de siste ti årene, har kommunehelsetjenesten sakket akterut. Det illustreres best når vi ser på økningen av legeårsverk. Antall legeårsverk i spesialisthelsetjenesten økte med 1 840, til 11 000 i perioden 2002–2009, mens det i det samme tidsrommet for kommunene bare økte med 250, til 4 000. Kommunene må gjennom lovverket gis et tydelig ansvar som gjenspeiler folkehelseperspektivet, forebygging og tidlig intervensjon. Ikke minst må den koordinatorrollen som også fylkeskommunene har fått i folkehelsearbeidet, tydeliggjøres. Et styrket samarbeid mellom kommunene, fylkeskommunene, de regionale helseforetakene og ikke minst den tredje sektor – den frivillige sektor – må utvikles for å nå målsettingen. Komiteen har også framhevet den store betydningen foreldre, barnehager og grunnskolen har for en god start på livet, og ikke minst for å redusere forskjellene i levekår og helse. Det er nærmest slik i dag at en gutt som fødes i bydelen Sagene i Oslo, kan regne med å leve til han blir 68 år. Hadde han blitt født i Vestre Aker, er prognosene gode for at han hadde blitt over 80 år. Selv om levealderen øker i alle gruppene her landet, tar de høyest utdannede mye større steg enn andre. Kort utdanning – og hva slags arbeid du har – har ofte stor betydning for og innvirkning på levealder og øker sannsynligheten for tidlig død. De sosiale ulikhetene i helse vil øke mer i Norge enn i vestlige land det er naturlig å sammenligne oss med. Det understreker betydningen av å prioritere forebyggende helse. Det har vært tverrpolitisk enighet i komiteen om at habilitering og rehabilitering må få en tydelig plass både i kommunehelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. Det er ikke godt nok slik det er i dag. Det går fram av en undersøkelse at det er tilfeldig hvem som får et relevant tilbud, og hvem som ikke får det. På dette området trengs det mer forskning. Derfor må dette feltet prioriteres sterkere i det videre arbeidet med gjennomføringen av reformen. I et sammenlikningsperspektiv hvor et individuelt pasientløp forutsetter gode, tilpassede og samstemte opplegg, må habilitering og rehabilitering bli en naturlig del av pasientforløpet for de pasientgruppene som trenger det. Også arbeidslivsdimensjonen må styrkes i oppfølgingen av Samhandlingsreformen. Samhandlingen mellom Nav og helsetjenesten må gjennomgås. Gode og tilpassede rehabiliteringstilbud vil gi raskere tilbakeføring til arbeidslivet. Svært avgjørende for om vi vil makte utfordringene i årene som kommer, er om vi makter å rekruttere nok helsepersonell og personell med rett kompetanse. I meldingen angis behovet for å være mellom 95 000 og 135 000 fram mot 2030, samtidig som tilgangen på helsepersonell vil øke med om lag 100 000. Dagens utdanningskapasitet holder fram til 2020. Det tar flere år å utdanne helsepersonell. Derfor må opptrappingen av kapasiteten starte nå. Utfordringen på dette området vil kreve et nært samarbeid mellom helsesektoren og utdanningssektoren, og ikke minst mellom kommunesektoren og utdanningssektoren. Jeg vil understreke at helseutdanningen på en helt annen måte enn i dag må bygge opp under behovet for flere leger, sykepleiere, psykologer, fysioterapeuter m.fl. i kommunehelsetjenesten. Det vil bl.a. bety et betydelig større behov for praksisplasser i primærhelsetjenesten. Det desentraliserte utdanningstilbudet må bygges ut slik at vi oppnår gode geografiske forskjeller med tanke på helsepersonell rundt om i landet. Med denne reformen legger vi opp til grunnleggende endringer av helsetjenesten for mange år framover. En av de aller viktigste faktorene for at vi skal nå målsettingen med reformen, er at reformen finansieres med friske penger, og at innretningen i økonomien blir slik at den stimulerer til samhandling, til forebygging, til rehabilitering og habilitering. Dagens finansieringsmodell for spesialisthelsetjenesten gjør ikke det, og den var heller aldri ment å gjøre det. Det stimulerer til økt volum, flest mulig behandlede og etablering av et markedssystem med konkurranse om personell, penger og pasienter. Finansieringen av spesialisthelsetjenesten må legges om slik at den drar i samme retning som målsettingen i Samhandlingsreformen. I SV er vi veldig fornøyd med den endringen som nå kommer, nemlig at basisbevilgningen til sykehusene økes til 70 pst. Hele finansieringssystemet må gjennomgås på nytt. Jeg mener også at vi må se kritisk på om incentivene når det gjelder finansieringen av fastlegeordningen, drar i samme retning som målsettingen av reformen. Fremskrittspartiet og Høyre går i motsatt retning: mer stykkpris, mer av en finansieringsmodell som definitivt ikke var laget for den reformen vi skal vedta i dag. De går med åpne øyne inn for å kjøre på med løsninger som ikke fungerer etter hensikten, men vi vet at det kan være vanskelig å tenke kritisk og konstruktivt når holdningene er religiøst fundamentert. Forslaget om en kommunal medfinansieringsmodell på 20 pst. er delvis lagt til side. Vi må være sikre på at den økonomiske oppfølgingen av reformen gir de ønskede resultater. Derfor vil medfinansieringen i første omgang gjelde for utskrivningsklare pasienter. Komiteen understreker også at øremerkede overføringer til kommunene, slik det var gjort i psykiatriplanen, er veien å gå videre for å finansiere reformen. Jeg vil understreke at det arbeidet som nå skal gjøres i Regjeringen for å få på plass økonomien, blir særdeles viktig, og at den overordnede målsettingen i Samhandlingsreformen – forebygging, folkehelse, tidlig innsats, habilitering og rehabilitering – må legges til grunn når de økonomiske virkemidlene skal lages. Får vi incentiver som spriker i alle retninger, vil vi ikke lykkes. Jeg har litt mer, president, men jeg skal ikke forsøke å ta det nå, siden det nærmer seg slutten.