mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeidsministeren: «Ifølge flere oppslag i Dagbladet uke 6 2011 fremkommer det at ansatte som jobber om bord i fly og helikoptre, har stor og økende arbeidsmiljøbelastning. Per dags dato har Norge ikke gjort vibrasjonsforskriften gjeldende for flygende personell, selv om det er ingenting som tyder på at det er mindre helseskadelig med vibrasjon i lufta enn andre steder. Vil statsråden sørge for at vibrasjonsforskriften blir gjort gjeldende også for flygende personell?»
Nå har jeg hørt tre innlegg fra Kristelig Folkeparti, hvor det sies omtrent det samme, nemlig at regjeringen ikke gjør noen ting for å styrke de ideelles rolle i barnevernet. Jeg redegjorde for hva vi nå gjør. Det er greit med forhåndsskrevne innlegg, men jeg synes kanskje at det ville være naturlig å be om å få en reaksjon på det, istedenfor en påstand om at vi ikke gjør noen ting. Representanten Håbrekke sa at han hadde blitt møtt med «tomme ord» i et år etter at han tok opp spørsmålet om ideelles rolle i rekruttering av fosterhjem. Det er, med respekt å melde, fullstendig feil. Vi tok dette opp med Bufetats ulike regioner i fjor, etter at representanten prisverdig hadde tatt spørsmålet opp i Stortinget. Den gangen hadde vi altså et system der kjøp av private tjenester innenfor fosterhjem foregikk gjennom enkeltkjøp, ikke ved noe samlet system. Det Kristelig Folkeparti den gangen ba om, var at vi skulle gi beskjed om at de ideelle ikke skulle prioriteres ned når det ble gjort slike enkeltkjøp. Jeg har sørget for at det signalet har kommet ut. Nå går vi mye lenger enn det Kristelig Folkeparti noen gang har foreslått i Stortinget, nemlig å lage et system for samlet innkjøp av fosterhjemstjenester. Resultatet av det vil være – hvis det er slik Kristelig Folkeparti tror, og regjeringen og jeg tror, nemlig at de ideelle har en ressurs som må mobiliseres, og som ikke har blitt brukt – at vi vil få en betydelig økning i de fosterhjemsplasser vi trenger, og i avtaler for ideelle aktører. Da synes jeg det er litt spesielt at det eneste vi blir møtt med i denne debatten, er sinte innlegg om «tomme ord» fra Kristelig Folkeparti. Jeg tror at den politiske debatten om disse spørsmålene kanskje ville vært tjent med et minstemål av raushet når vi beveger oss mot mål som er felles for oss, og når vi sågar går mye lenger enn det Kristelig Folkeparti har foreslått i denne sal.
Jeg tør ikke si en tidsfrist til Stortinget nå. Det er riktig, som Svein Flåtten sier, at det nå er departementet som ser nærmere på dette. Vi er jo kjent med det som representanten Flåtten tar opp, denne næringsparken i Kongsberg. Vi har også andre eksempler på det samme, der man ut fra en hensiktsmessig organisering i næringsparker har funnet – hva skal en si – å løse visse oppgaver i fellesskap, men slik sett faller man da utenfor regelverket godkjent av ESA, fra 2004. Det betyr at vi har en jobb å gjøre, men vi kan jo ikke gamble med at vi lager løsninger som blir problematiske i forholdet til EØS. Det er bakgrunnen for at dette er et arbeid som tar litt tid. Men vi er oppmerksomme på problemstillingen, og jeg skal komme tilbake til Stortinget så fort det lar seg gjøre.
Som jeg nevnte tidligere, mener jeg at disse debattene og det at vi har en stortingsmelding hvert år, er med på å sørge for at vi får mer politikk – og mer politisk debatt også – rundt styringen av Statens pensjonsfond, og vi får bedre politikk. Jeg vil bare nevne det statsråden var inne på i forhold til klimaendringenes betydning på investeringene i Statens pensjonsfond, som er en veldig spennende debatt som vi kommer tilbake til. Vi har diskusjonen knyttet opp mot styringsstrukturene, som vi også kommer tilbake til med jevne mellomrom, og vi har diskusjonen rundt både en gjennomgang av investeringer i selskaper i utviklingsland og diskusjonen rundt statsobligasjoner – og jeg vil gjerne touche inn på det. Dette gjelder jo det etiske regelverket, og det er jo i en løpende utvikling. Vi får nå en særlig gjennomgang av investeringer i selskaper som er aktive i krigssoner, og det er viktig i forhold til Israels okkupasjon i Palestina og Gaza, men også, som Kristelig Folkeparti var inne på, i forhold til konfliktsonen i Kongo. Tobakk er utelatt, og nå får vi også en diskusjon om obligasjoner. Det er klart at når 40 pst. av investeringene i Statens pensjonsfond er i obligasjoner, både statlige og andre, er en diskusjon om hvordan vi utvikler et regelverk også for statsobligasjoner, spennende og viktig. Jeg reagerte på at Christian Tybring-Gjedde var veldig klar på å si: Hvorfor bare Burma? Hvorfor skal vi ikke ha med flere andre land som er onde eller kjipe her i verden? Hvorfor skal ikke også de være med her? Men jeg merker meg jo at Fremskrittspartiet går imot forslaget om å ta en skikkelig gjennomgang av statsobligasjoner, og hvordan vi kan utvikle et regelverk for dette. Det er et av de områdene der de skiller seg ut. Det andre området der Fremskrittspartiet skiller seg klart ut, er det som går på etiske retningslinjer. De mener at dagens praksis er for rigid, dagens utelukking er for rigid. Og da sier jeg: Kom med konkrete eksempler på selskaper som ikke burde vært utelatt fra investeringsporteføljen, men som i dag er utelatt. Er det Wal-Mart? De driver i dag med fagforeningsknusing. Mener Fremskrittspartiet at den grunnleggende retten til å organisere seg ikke er tilstrekkelig til å trekke seg ut? Kom med de konkrete eksemplene. Det eneste som har blitt trukket fram, er at Fremskrittspartiet ønsker å bidra til våpenkappløp gjennom investeringer i atomvåpen. Jeg merker meg at USAs president, Barack Obama, er veldig klar på at man ønsker seg en atomvåpenfri verden, og ønsker å arbeide i den retning. Jeg synes det er spesielt at Fremskrittspartiet ønsker å gå i motsatt retning.
Representanten Solheim snakket om at naturområdene rundt Øvre Otta er av de flotteste i Norge. Da er jeg ganske sikker på at representanten Solheim ikke har sett mye av norsk natur, muligens er den naturen han har sett, den som har passert forbi bilvinduet når han har kjørt bil. Jeg kan opplyse hr. Solheim om at jeg har ferdes mye i norsk natur. Jeg har også gleden av å fly fra Tromsø til Oslo to ganger i uken. Det hender faktisk av og til at det er klarvær hele veien, både opp og ned, og da får man virkelig se de store områdene med uberørt natur vi har her i Norge. Men det gjelder å bevege seg litt bort fra veien, så vil man oppdage at det også er mye fin uberørt natur på baksiden av de fjellene man ser når man kjører bil. Det er klart at vi bryr oss om lokalt selvstyre, det har vi i Fremskrittspartiet bestandig brydd oss om. Men å avvikle fylkeskommunen er jo rett og slett bare å avvikle et ekstra byråkrati – og det ser vi ikke noen grunn til å beholde. Jeg har merket meg at det er flere og flere som tar til orde for akkurat det. Som jeg har nevnt i de to foregående replikkene, er altså Norge en energinasjon. Vi bør satse på å være en energinasjon, slik at vi kan produsere så mye energi i dette landet at vi kan være selvforsynt og gjerne sende gass nedover til Europa for å erstatte dansk kullkraft. Det har vi ingen problemer med.
Jeg har et spørsmål til sosialministeren. I forbindelse med statsbudsjettet for 2002 vedtok Stortinget en rekke tiltak som skulle gjennomføres i regi av Regjeringen, og som man bad Regjeringen om å ta initiativ til når det gjaldt rusmiddelmisbrukere. Stortinget bad Regjeringen om å bedre tilbudet i kommunene til rusmiddelmisbrukere. Man bad om at det ble utarbeidet helhetlige tiltakspakker for et omsorgs- og behandlingstilbud for rusmiddelmisbrukere. Stortinget bad også om en full lovgjennomgang knyttet til psykisk helsevern og lov om sosial omsorg, samt andre lover der rusmiddelmisbruk er omtalt, ut fra mål om at behandlingsansvaret også skal tillegges helsepersonell. Det er vel sjelden at Stortinget har gitt klarere signaler om at tilbudet til rusmiddelmisbrukere må bedres. Sosialministeren har også vært høyt på banen og flagget at man skal ta initiativ overfor rusmiddelmisbrukere. Nå ser vi at man gjør retrett i regi av Regjeringen og sosialministeren på område etter område, og dette er områder som Stortinget har vedtatt at Regjeringen skal følge opp. Hva har sosialministeren tenkt å gjøre for å følge opp på de tre områdene som jeg har nevnt nå, og på andre områder som knytter seg til rusmiddelmisbruk?
Når Torgeir Micaelsen snakker om at man i krisetider skal gi litt mer gass, er det et tankekors at regjeringspartiene gir så mye gass at det selv for Fremskrittspartiet blir for mye penger. Men situasjonen er jo den at for oss er det hvordan man eventuelt bruker noe ekstra oljepenger, som er viktig. Jeg vet at Torgeir Micaelsen som medlem av finanskomiteen har sett på Fremskrittspartiets budsjett de siste fire årene, og da vil man se en klar innretning. Vi har foreslått å bruke ekstra oljepenger på skatte- og avgiftslettelser, på investeringer i infrastruktur, i kunnskap og i forskning – altså klare investeringer i velferdssamfunnet, som vil gjøre vårt velferdssamfunn bedre rustet til også å møte nedgangstider. Det er det som har vært hele poenget. Framfor at man bare skal komme på etterskudd, slik Regjeringen nå har opplevd i 2009, med krisetiltak, er det mer fornuftig å gjøre noen investeringer fortløpende som sikrer oss mot nedgangstider.
Som representant for et parti som er utdanningssektorens beste venn, må jeg stille statsråden et spørsmål. Jeg håper at statsråden følger med, og at han tar seg tid til å svare konkret på dette. Vi i Fremskrittspartiet er veldig opptatt av at vi skal ha et godt samarbeid sektorene imellom. Vi vet at både kultursektoren og undervisningssektoren har et ansvar for våre tre «seilende ambassadører», «Christian Radich», «Sørlandet» og «Statsraad Lehmkuhl» – dette er nærmest fra den ene statsråden til den andre. Jeg vil bare ha en bekreftelse fra statsråd Lilletun på at det som ble sagt i debatten fredag den 19. mars 1999, om et forslag som Fremskrittspartiet tok opp om å finne en varig ordning for våre tre seilskip, blir fulgt opp. I den diskusjonen ble det nemlig sagt følgende av statsråd Meltveit Kleppa, som da var vikar for kulturministeren: «Eg skal ta med meg det engasjementet som no har kome til uttrykk i salen. La meg òg forsikra Stortinget om at ved å visa til innstillinga som i dag ligg føre, vil Kulturdepartementet fylgja opp denne saka gjennom samrådingar med Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet og Norsk museumsutvikling og drøftingar med dei tre stiftingane» – altså de tre stiftelsene for våre «seilende ambassadører» – «og deretter melda attende til Stortinget gjennom budsjettproposisjonen.» Nå har vi fått budsjettproposisjonen. Og da må jeg spørre statsråd Lilletun, som har ansvaret for dette: Hvor er det blitt av avtalen med de tre stiftelsene, der statsråd Lilletun skulle få på plass en varig ordning som gikk på utdanning som disse tre seilskutene skulle ta seg av? Det håper jeg at jeg får et svar på, for det fortjener de som står bak disse tre stiftelsene, og alle som legger sin sjel i å bevare de tre «seilende ambassadørene».
Jeg skjønner at den faller representanten Hareide tungt for brystet den kritikken som har kommet i dag, og erkjennelsen av at det forliket de har inngått, ikke er godt nok, når han beskylder SV for å tukle med forhandlingsinstituttet. Etter at regjeringen kjørte forhandlingene i grøfta, inviterte SV til et bredt samarbeid i Stortinget med hele opposisjonen, der vi kunne sendt forslaget tilbake, lagd noen overordnede rammer og f.eks. beholdt innretningen fra i fjor. Det avviste Kristelig Folkeparti og Venstre å være med på. Så går Kristelig Folkeparti og Venstre i Stortinget inn i detaljerte forhandlinger – langt inn i forhandlingsinstituttet – her i salen, i huset her, og legger fram det. Ja vel, da må det vel være lov også for andre partier å legge fram forslag her i salen, finne løsninger her i Stortinget, når Kristelig Folkeparti, Venstre og regjeringspartiene gjør det samme sjøl.
Fremskrittspartiet hevder både på sine nettsider og her i salen i dag at flertallet i denne sal ikke er opptatt av å stoppe bråk og uro i skolen. Dette er fullstendig feil. Det er viktig å forholde seg til realitetene og til tall sånn som de er i dag. Vi vet at i løpet av de 15 siste årene har vi hatt en kraftig økning av segregerte tiltak. Antallet alternative skoler har også økt. Vi vet at vi har for lite kunnskap om disse tiltakene. Vi vet at veldig mange elever drar ut og aldri kommer tilbake til det ordinære klasserom. Derfor er regjeringspartiene i Stortinget veldig opptatt av at man burde forske mer på dette, hvordan dette oppleves for den enkelte elev og de enkelte foreldre. Det som bekymrer oss, er at vi har begynt å få en dominoeffekt, som Fremskrittspartiet gjennom sine forslag i Stortinget i dag ville ha øket gjennom å satse på enda flere segregerte tiltak, enda flere spesialskoler. Nye forskningstall viser også at om lag 15 pst. av skolebarna våre har ulike typer atferdsproblemer, som urolighet og konsentrasjonsvansker. Vi kan nesten begynne å kalle dette for et normalfenomen, og det er selvfølgelig alvorlig. Det som er en viktig medisin for dette, er tidlig innsats: tilrettelagt undervisning, tilrettelagt opplæring der barna tidlig får hjelp for de problemene som de har - istedenfor at man faller utenfor det sosiale fellesskapet. Dette er akkurat motsatt av det Fremskrittspartiet ønsker. Og når Fremskrittspartiet sier at vi kun gjennom dette forslaget har begynt å sette bråk og uro i skolen i fokus, er det fullstendig feil. For eksempel kan jeg vise til merknadene i innstillingen om skole-hjem-samarbeidet. Hele Stortinget er opptatt av dette, og regjeringspartiene er særdeles opptatt av dette. Under behandlingen av statsbudsjettet bevilget vi en økning til Foreldreutvalget for grunnskolen, så man kan jobbe enda tettere og mer fokusert opp mot å støtte foreldrene i å oppmuntre barna sine i læringssituasjonen. I innstillingen ber også komiteen Regjeringen vurdere hvordan kunnskapen om skole-hjem-samarbeid best kan styrkes i lærerutdanningen.
Jeg har sagt at jeg ikke var imponert over det konkrete innhold. Det handler selvfølgelig om at det når det gjelder barnas rettigheter, ikke er sagt noe som det går an å henge noe på, annet enn god vilje, og det har vi alle. Det er sagt at vi skal få en handlingsplan. Jeg beklager hvis jeg blir tolket slik at jeg ikke ønsker denne handlingsplanen, men for meg er handlingsplanen ikke konkret før jeg ser hva som står i den. Jobben med handlingsplanen håper jeg går videre og går bra. Omorganisering må jeg for skams skyld si at jeg først og fremst ser fram til fordi det er nødvendig når man likevel har bestemt at andre helt sentrale områder skal omorganiseres. Skal man gjøre sykehusene og psykiatrien statlig, må barnevern og rusomsorg følge med, ikke fordi det nødvendigvis er noe særlig lurt å gjøre disse tiltakene statlige – det kan man komme tilbake til å diskutere – men fordi de henger så godt i hop. Et eksempel på det er at da staten diskuterte dette for to måneder siden, valgte man å redusere statens innsatser i de spesialiserte tjenestene som kommunene og fylkeskommunene virkelig har behov for, og så valgte man å flytte penger til omsorgstiltak som kommunene utmerket godt kunne finansiere sjøl. Det samme gjelder MAR-tiltakene. Da det ble etablert metadonassistert rehabilitering, sa Stortinget at det ikke skal gå på bekostning av de medikamentfrie tiltakene. Det som har skjedd, er at det har kommet tre regionale sentre og noen samarbeidstiltak. Fylkeskommunen har ikke fått dekket sine utgifter til MAR-tiltak, bortsett fra at medikamentet er finansiert. Staten har greid å lage et svare rot med finansieringen av urinprøvetaking, som man diskuterer om er en del av behandlingen eller et kontrolltiltak uavhengig av behandling, som om den enkelte metadonbruker sjøl skulle finansiere kontrolltiltaket. Det å gi staten ansvaret løser ikke dette problemet. Det er helt andre forhold som skal til for å løse problemet. Det avgjørende er ikke om det er fylkeskommunene eller staten som organiserer, det er viljen og evnen til å gjøre dette på en ordentlig måte, og det er den viljen og den evnen som jeg rett og slett ikke skjønner har forandret seg i løpet av de to siste månedene.
Representanten Odd Roger Enoksen tar opp dette med en forverret økonomisk situasjon for mange gårdbrukere. Mange opplever nok det forslaget som kom fra departementet og Regjeringa, som en klar forverring, ved at man da måtte sette en høyere pris på gården når man skulle selge den videre. I kjølvannet av dette får vi også melding om at inntekten går ned i norsk landbruk. Vi ser at over 1 000 bruk nå tjener mindre, altså har en nedgang i inntekten, mens alle andre grupper i samfunnet har en økning i inntekten. Er landbruksministeren fornøyd med de tallene som er kom inn sist uke om at det er en forverring også i de generelle inntektene blant gårdbrukerne, og er ikke den utviklingen vi nå ser på mange områder, bekymringsfull i forhold til at gårdene skal kunne overleve?
Jeg ønsker å stille et spørsmål til statsråd Høybråten. I forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 25 for 1996-97, Åpenhet og helhet – Om psykiske lidelser og tjenestetilbudene, gikk et flertall i Stortinget bestående av Høyre og Arbeiderpartiet inn for at Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri skulle overføres fra staten til Oslo kommune. Flertallet uttrykte: «Flertallet er enig i at det nå er riktig at alle statlige ressurser konsentreres om å bygge ut tjenestene nær der barn og unge bor.» Det skulle altså bety at denne overføringen skulle medføre at man fikk styrket tilbudet innenfor barne- og ungdomspsykiatri til barn og unge i Oslo. Nå meldes det fra institusjonen om at byrådet har innstilt på at en rekke av plassene knyttet til tidligere Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri skal selges ut av Oslo kommune til andre fylker. Det betyr at man ikke nødvendigvis får en styrking i forhold til Oslo kommune, og at institusjonen brukes som et salgsobjekt overfor andre fylker. Hva er Høybråtens holdning til at man velger en slik tilnærming? Er Høybråten innforstått med den når overføringen nå finner sted?
Det er eit faktum at i perioden mellom 1. januar 2004 og 7. september 2009 blei det bygd eit stort tal små-, mini- og mikrokraftverk i Noreg, basert på dei lovnadane som senterpartistatsrådar gav. I heile denne perioden har vi hatt senterpartistatsrådar som har hatt ansvaret for denne sektoren, og det har ikkje vore gjort eit einaste forsøk på å rette opp dette som har vore ein lovnad. Alle desse utbyggjarane oppfatta det som ein lovnad. Alle som sit i opposisjonen, oppfatta det som ein lovnad. Det utgjer ein årsproduksjon på 1,9 TWh med rein, fornybar kraft, noko som i denne salen møter ovasjonar frå bl.a. SV når det er snakk om å få det ut i Nordsjøen. Det er også med på å gjere at vi kan nå klimamåla våre. Når vi høyrer forskjellen på inntekta, skal ein uansett bransje drive veldig godt når det å ha sertifikat eller ikkje utgjer ein differanse på 80 pst. Etter mi oppfatning burde det «trigge» kven som helst, spesielt når ein seier sjølv at ein er audmjuk når det gjeld konsekvensane av dette, og ikkje å gå inn i denne problemstillinga og forsøke å skape litt meir rettferd. Ein har sett at desse grunneigarane og dei som sit på gardar, er i ferd med å kunne miste dei, fordi dei trudde på den regjeringa og den statsråden som sa at ein skulle finne ein måte å gjere det lønnsamt på, og stolte på at dette ville kome på plass. Men dei leid urett. Det blei gitt eit løfte som kunne vore mogleg å få til viss ein gjekk i dialog med svenskane. Eg opplever at det er mogleg å gå i ein dialog med svenskane og prøve å rette opp igjen denne uretten som har vore gjort. Men det er rett og slett ikkje politisk vilje til det, og det synest eg smakar dårleg. Då statsråden sa at ein drøfta andre regime for å oppnå ønskt nybygging, gav han med det også eit signal om at viss ein ikkje får til sertifikatordninga, skal ein i alle fall sjå på andre alternativ. Det har ein altså ikkje gjort. Det er òg ei kjent sak at det i ei rekkje næringar gjennom åra er initiert ulike tiltak både for å gjere dei konkurransedyktige og for å unngå konkursar. Spørsmålet er berre: Korfor vil ikkje ein rette opp denne uretten? Desse som i dag produserer 1,9 TWh, er med på å hjelpe oss og nå dei klimamåla som ein er så veldig opptatt av. Korfor vel ein å oversjå desse? Er det fordi prosjekta er ferdigstilte, og at ein får den straumen eller energien frå dei uansett?
Jeg hørte representanten Siv Jensen slo fast at Blair og Schröder reformerte sosialdemokratiske velferdssamfunn. Og jeg som trodde at Blair tok over en sosial ruin etter et altfor langt styre med Thatcher og Major, og at det ikke var mye sosialdemokrati igjen i det landet! Schröder tok over etter Kohl, som heller ikke var noen utpreget sosialdemokrat. Så hvis de vil reformere noe, så er det i hvert fall ikke sosialdemokratiske velferdssamfunn. Men la det ligge. Jeg la merke til at representanten Petersen mente at lønnsoppgjøret gikk helt av skaftet, men samtidig ville han at lærere skal få bedre lønn og vilkår. Sammenhengen er ikke så lett å få tak i. Men egentlig: Det som er avgjørende for Kommune-Norge, er ikke de spennende og spenstige duellene som har vært her i dag – det har virkelig tatt av helt. Det som er viktig, er alliansene i denne sal og ikke duellene i denne sal. Jeg har merket meg hvor taust det har vært fra sentrum når temperaturen her har steget. Det er egentlig sentrum som er interessant, for det er de som i stor grad avgjør hvilken veg alliansene skal gå. Og da representanten Djupedal utfordret statsråd Enoksen på spørsmålet om alliansene, svarte Enoksen med å harselere over SVs avmakt, i stedet for eventuelt å forklare hvorledes Senterpartiet nådde sine mål gjennom å sitte avmektig i regjering på Høyres og Fremskrittspartiets nåde. Det er dette som er interessant, og det er sentrums svar som er mest spennende når det gjelder spørsmålet om Kommune-Norges framtid – hvilke allianser de skal bygge framover. Men det avhenger også av at Arbeiderpartiet snakker med sentrum uten for mye aggresjon i enhver debatt, at tonen fra i går, i operadebatten, også kan føres i debatter framover, for da er kanskje muligheten for å bygge allianser som kan bety noe positivt for Kommune-Norge, til stede. Så mitt spørsmål går egentlig til statsråden: Føler han at han i alliansen med Fremskrittspartiet og Høyre greier å løse Kommune-Norges oppgaver? Føler han på en måte at han får til noen steg i retning av Senterpartiets målsettinger i den typen allianser, eller ser han at det kommer til å bli en stor byrde for Kommune-Norge dersom sentrum nå ikke greier å bygge politiske allianser andre veger enn mot Høyre og Fremskrittspartiet? Og da kan han jo svare på det i stedet for å harselere over SVs avmakt. Vi vil gjerne ha mye mer makt enn vi har, men vi innser at vi ikke er i en veldig gunstig posisjon akkurat i denne perioden. Det er ikke så mange saker der vi har sittet på vippen og kunnet forhandle akkurat – det syns jeg jo er litt trist.
Tromsøpakke 2 er en investeringsplan på rundt 320 mill. kr. til gang/sykkelvei, kollektivtransport, trafikksikkerhet og miljøverntiltak i Tromsø. Investeringspakken er et spleiselag mellom kommunen, fylkeskommunen og en videreføring av den bensinavgiftsordningen som Tromsø har hatt i vel ti år for å finansiere Tromsøpakke 1. Tromsø kommune og Troms fylkeskommune står nå bak søknaden om å få videreført Tromsøpakke 2. Arbeiderpartiet, SV, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre uttrykker seg i en flertallsmerknad i nasjonal transportplan positivt om Tromsøpakke 2. Statsråden skriver i budsjettet at Tromsøpakke 2 skal komme til behandling i løpet av året. Men saken er ennå ikke kommet. I avisa Nordlys forleden, og for øvrig også i NRK Troms, uttaler komiteleder Petter Løvik seg på en slik måte at det synliggjøres at det er uenighet i Regjeringen om Tromsøpakke 2. Høyre er imot og Venstre er for. Mitt spørsmål til statsråden er. Hva gjør Regjeringen med Tromsøpakke 2? Hva gjør Regjeringen med den ønskede miljøinvesteringen i Tromsø? Når får Stortinget saken til behandling?