mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Først til forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, på side 16 i innstillingen, som jeg vil be om blir gjort om til et oversendelsesforslag. Så vidt jeg vet i øyeblikket, har helseministeren allerede grepet inn, og at dette nå ordner seg, slik at Hjertesenteret kan få ferdigrestaurert de nye lokalitetene de skal inn i. Til representanten Inge Lønning vil jeg si at han talte veldig godt for et Lønning III. Min mening om det er at det har vi ikke behov for, vi har mer enn nok med Lønning I og Lønning II. Ellers kunne det jo være interessant å stille et direkte spørsmål til representanten Lønning: Hvilken erfaring og hvilken opplevelse har du med mennesker som er barnløse og ikke kan få barn på naturlig måte? Og hvis disse også i tillegg har dårlig økonomi, skal de være avskåret fra å få barn, slik som bl.a. jeg og Inge Lønning har fått? Så vil jeg tilbake til psykiatrien. Jeg vil berømme representanten Olav Gunnar Ballo og SV som, i likhet med meg og Fremskrittspartiet, har vært meget bekymret for utviklingen innen psykiatrien, særlig barne- og ungdomspsykiatrien. Jeg har personlig i denne sal gjentatte ganger forsikret meg om at psykiatriplanen blir fulgt, og har alltid fått til svar at det blir den. Men jeg har også i tillegg bedt ulike helseministre om å gå inn i denne planen for å se om kart og terreng fortsatt stemmer overens. Jeg har en mistanke om at så ikke er tilfellet. Når det gjelder utviklingen og de vedtakene som er gjort i Oslo-regionen, er jo ikke dette noe nytt. Slik har det vært over flere år, hvor Oslo kommune tidligere har lagt ned psykiatriske tilbud, og vist til at de har etablert andre tilbud som har vært likeverdige. Og slik må det selvfølgelig også være. Man kan ikke holde fast på det man drev i 1960, det kan ikke være populært, og det kan ikke være oppdatert i 2002. Men i den utstrekning det virkelig er reell nedgang i psykiatrisk behandling i Oslo-regionen, har helseministeren en selvstendig instruksjonsmyndighet overfor Helse Øst, og den vil jeg anbefale ham å bruke hvis det skulle være nødvendig.
Mitt spørsmål går til kultur- og idrettsministeren. Som stortingsrepresentant ivret ministeren for OL. Regjeringspartner Senterpartiet har jo besluttet at OL skal ligge i Tromsø. Vi har merket oss den manglende respekten for idrettens interne prosesser og for Idrettsstyret, som er overkjørt i den saken. Fremskrittspartiets landsstyre sa i går kveld på prinsipielt grunnlag nei til statsgaranti for OL. Vi i Fremskrittspartiet synes det er hyggelig og gøy med OL. Vi liker idrett og ser gjerne at Norge tar gull, men vi har for mange uløste oppgaver i Norge til at vi kan bruke penger på dette. Vi har sykehuskøer som vokser mens en rød-grønn regjering legger ned sykehusavdelinger og kutter i budsjettene. Vi har et veinett med u-landsstandard, og vi mangler 19 000 sykehjemsplasser. OL blir også svært dyrt. Budsjettene så langt er anslått til mellom 11–15 milliarder kr. Noen eksperter sier at det kommer til å bli dyrere. OL på Lillehammer i 1994 skulle ha kostet 1,5 milliarder kr, men endte opp med å koste 14 milliarder kr. OL i London i 2012 var budsjettert med 28 milliarder kr, men har endt opp på 108 milliarder kr – så langt. Det er altså umulig å si noe om hva regningen blir, annet enn at det blir svært dyrt. Mitt spørsmål til statsråden er: Mener han det er riktig å prioritere OL fremfor helse-, omsorgs-, skole- og infrastrukturbehovene i Norge?
Eg tek ordet til sak nr. 2. Noreg er langt framme når det gjeld vern av fjellområde, men vi er ikkje like gode når det gjeld system, forvaltning, samordning, profilering og merkevarebygging, samarbeid med lokalsamfunna rundt nasjonalparkane, eller når det gjeld utnytting av økonomisk potensial utanfor vernegrensene. Nasjonalparksentra våre har få årsverk og så små ressursar at det er vanskeleg å oppnå målsetjinga med nasjonalparkane, det å formidle og det å ta vare på. SV meiner difor at det er på tide å satse på å byggje opp ei slagkraftig, lokal drift av parkane gjennom nasjonalparksentra. Dei får i dag berre eit mindre årleg tilskott til drift, og må tene resten kommersielt gjennom sal av billettar og suvenirar. Det gjer det vanskeleg å planleggje utvikling og formidling av naturinformasjon. I tillegg til å styrkje økonomien bør vi òg flytte fleire oppgåver ut til sentra. Med sterkare nasjonalparksenter, med utvida oppgåver, kan òg samspelet med lokalsamfunnet verte lettare og bruken av parkane større. I mitt fylke har det gjennom fleire tiår vore ein fastlåst skyttargravskrig mellom utnytting av naturressursar og klassisk naturvern, og det bør vere eit mål, ikkje berre for Sogn og Fjordane, men for landet, å kome ut av den typen bakevje. Vernestatus treng ikkje vere til hinder for næringsutvikling. Å utvikle ein naturbruksstrategi for områda utanfor parken, som respekterer både vernekvalitetar og behovet for næringsutvikling og kommersiell lønsemd, kan vere ein måte å løyse slike konfliktar på, og då i tett samarbeid med aktørar som fylkesmann og nasjonalparksenter, der desse finst. Dei verna naturområda våre er eit av våre fremste reiselivsprodukt. Men vi skal ikkje dermed ta blåkopi av korleis andre land bruker sine nasjonalparkar. Vi må leggje norsk tradisjon til grunn, og vi skal ikkje, som eg såg at leiaren i Den Norske Turistforening var redd for, vulgarisere nasjonalparkomgrepet. Vi bør unngå konfliktfylt produktutvikling med støy og inngrep. Det skal vere ei restriktiv linje for motorisert ferdsel i utmark og verneområde. Utviklinga bør skje med utgangspunkt i lokale kvalitetar og helst på småskalanivå, og gjerne med bygdeutvikling der landbruk og reiseliv går hand i hand. Statsråden har lagt inn ei orientering om dette i revidert, som fleire har nemnt, og SV sluttar heilt opp om dei kommentarane frå statsråden som er lagde inn der. Men i dette arbeidet må altså nasjonalparksentra våre stå sentralt. Dei må vere sentrale aktørar og medspelarar i slike prosessar. Eg vonar at den konferansen som skal vere i Stryn i slutten av august, vert ein konferanse der vi får fokus på korleis vi kan styrkje forvaltninga, og korleis vi kan delegere oppgåver og få fleire ressursar knytte til nasjonalparkforvaltning, slik at vi oppnår målsetjinga med det forslaget vi handsamar i dag: Å byggje ut ei slagkraftig, lokal drift av nasjonalparksentra i nasjonalparkane.
Hvorfor i all verden skal man kutte i andre poster når byråkratene i Finansdepartementet har regnet feil, slik at det blir økte skatte- og avgiftsinntekter i størrelsesordenen 5 milliarder kr? Hvorfor kan ikke de økte skatte- og avgiftsinntekter dekke disse merutgiftene? Det har jo ingen ting med aktivitet å gjøre, for man har regnet feil. I tillegg har vi fått 50 milliarder kr mer i inntekter fra virksomheten i Nordsjøen. Hvorfor skal det være kutt i andre ting? Det er jo helt meningsløst når statskassen har nok penger. Og nå er det snakk om at Regjeringen kanskje vil gå inn for å sende styrker tilbake til Libanon. Skal vi da vente at det betyr økte egenandeler for syke mennesker og ytterligere innstramninger i det norske samfunn fordi Regjeringen skal prioritere å være stor internasjonalt istedenfor å ta seg av de nødvendige tingene for folk flest i dette landet?
Svaret på det første spørsmålet, som også er besvart av Trond Giske, er et rungende ja! I det øyeblikk staten begynner å frata støtte til organisasjonene fordi vi ikke liker eller fordi vi er uenig i det de sier, er vi inne på en sklie som jeg tror ingen i Stortinget ønsker. Vi har et vell av organisasjoner som kommer med standpunkter som er imot statens interesser, som er imot forskjellige næringer i Norge, som vi synes er ubehagelige. Vi gir dem likevel statsstøtte, og hvis Trond Giske og jeg skulle være overdommere over hvem som fortjener støtte, og hvem som ikke fortjener støtte, tror jeg vi er ute på en sklie som Fremskrittspartiet vil være de første til å rope varsko mot på mange andre områder. Jeg synes Fremskrittspartiet her bør holde seg til noen prinsipper, nemlig at vi deler ikke ut støtte fordi vi er enige med organisasjoner, men vi deler ut støtte på et mye bredere grunnlag. Jeg må også si at det beste svaret på en del av de utfordringene Oddekalv kommer med, og også når han kommer med usanne påstander, er at havbruksnæringen ser seg selv på samme måte som også industrien så seg selv på 1970–1980 tallet, som en næring med en vesentlig utfordring, en veldig viktig næring for Norge, men som må ta fatt i sine egne miljøproblemer og løse dem.
Siden presidenten tillot representanten Slagsvold Vedum under forrige spørsmål å gå utenfor forretningsordenen, har jeg lyst til å gjøre Slagsvold Vedum oppmerksom på at denne regjeringen tar sikkerhet og beredskap på alvor. Som tidligere landbruksminister burde han være klar over hva som er sektoransvaret som landbruks- og matministeren har innenfor eget felt, så jeg er forundret over den merkelige tiraden han innledet med i stad. Jeg synes dette var nødvendig å si, siden presidenten tillot dette helt ubegrunnede, overraskende og innsiktsløse angrepet. Så til det gode spørsmålet fra representanten Klinge. Politiet på Gardermoen opplyser at den aktuelle presseomtalen ikke gir et korrekt bilde av situasjonen. Det er riktig at politiet som utfører personkontroll ved grensestasjonene, ikke har tilgang på tekniske hjelpemidler som automatisk varsler at et pass er forfalsket eller på annen måte ikke tilhører vedkommende reisende, men det er klare regler og prosedyrer for hvordan grensekontrollørene skal utføre dokumentkontroll for å oppdage uregelmessigheter ved reisedokumentene. Da er det viktig å skille mellom det som er Schengen-land, og det som er non-Schengen-land. Ved reiser til og fra destinasjoner utenfor Schengen-området utføres det jevnlige personkontroller. Ved reiser innenfor Schengen-området, utføres det som kjent ikke systematisk kontroll. Her er det transportselskapet som egentlig sjekker den reisendes identitetspapirer. Reisende til og fra non-Schengen-destinasjoner skal undersøkes grundig og undergis en skikkelig kontroll, som innebærer at pass og andre reisedokmenter sjekkes for ekthet og gyldighet. Pass som presenteres av statsborgere utenfor Schengen-området, skal sjekkes bl.a. mot Schengens informasjonssystemer, som inneholder meldinger om stjålne pass. Dokumentene kontrolleres også visuelt, i tillegg til at politiet stiller oppfølgende spørsmål for å avklare om det er mistenkeligheter rundt reisedokumentet. Pass som tilhører borgere av Schengen-land, skal også undersøkes for å avdekke mulige irregulariteter. Ved mulig mistanke skal dokumentet undersøkes videre via tekniske hjelpemidler eller relevant registersjekk for å avsløre eventuelle forfalskninger eller ugyldighet. Passkontrolløren skal alltid ha oppmerksomhet rettet mot å sikre at den reisende er korrekt innehaver av passet. Ved mulig mistanke om at så ikke er tilfellet, skal vedkommende tas til side for ytterligere gransking. Gardermoen politistasjon har dokumentgranskere i tjenesten som bistår ved slike tilfeller. Det er adgang til å foreta stikkprøver av reisedokumenter fra Schengen-borgere, hvor undersøkelsene er tilsvarende de som benyttes for ikke-Schengen-borgere. Norsk politi gjennomfører på denne måten et kontrollregime som oppfyller internasjonale krav til grensekontroll, og kravene til flysikkerhet og avverging av kriminalitet står sentralt.
De replikkordskiftene som dreier seg om kommuneøkonomi og prioritering, er egentlig veldig lette. Det er all mulig grunn til å gratulere Senterpartiet, de har lyktes med å få gjennom en sak man ikke lyktes å få gjennom da man selv satt i regjering, nemlig lavere matmoms. Realiteten er jo den at man har prioritert lavere matmoms foran kommuneøkonomi, men later som man har prioritert begge deler. Det har man ikke. Norske kommuner vil også til neste år ha en meget anstrengt situasjon, bl.a. fordi Senterpartiet ikke har ment at dette var viktig nok i de forhandlingene man nå har gjennomført. Hvis man ser på den momsen som angivelig skal begrunnes ut fra to ting, nemlig grensehandel og småbarnsforeldrenes vilkår, er det da grunn til å tro at det var den man hadde valgt? La oss ta det først. Hvis man hadde spurt norske foreldre: Dere har 6,5 milliarder kr til rådighet, vil dere da f.eks. ha mer barnetrygd, lavere barnehagesatser, tryggere skolevei, kanskje et varmt måltid på skolen og ruste opp den generelle barneomsorgen i Norge, eller vil dere ha en redusert matmoms som dere må betale selv med en høyere generell momssats, og som det ikke finnes en eneste garanti for at kommer forbrukeren til gode? Det er mitt første spørsmål til representanten Enoksen: Hvordan kan man sikre at reduksjonen i matmomsen faktisk kommer forbrukeren til gode, og at dette ikke er en reform som primært Rimi-Hagen vil være mest fornøyd med, eller for den saks skyld at den norske bonde kan ta litt bedre betalt? Det er jo det som er realiteten. Grunnen til at Senterpartiet ønsker dette så veldig, er at man i landbruksforhandlingene ikke har lyktes i å komme fram til det Senterpartiet gjerne hadde ønsket, at bonden fikk bedre betalt, og nå ser at det finnes en mulighet gjennom å redusere momsen. Småbarnsforeldre i sin alminnelighet ville velge annerledes enn redusert moms. Det er heller ingen grunn til å tro at grensehandelen vil gå dramatisk ned på bakgrunn av de relativt beskjedne kostnadsreduksjonene som dette vil medføre. Dette betyr at man får en reduksjon av matvareprisen på – anslår Finansdepartementet – 7,5 pst. Det er heller ikke riktig som representanten Enoksen sier, at dette er god fordelingspolitikk, men la meg likevel bare stille spørsmålet: Hvilke mekanismer er det Senterpartiet ser for seg som skal sikre at denne reduksjonen faktisk i sin helhet kommer forbrukeren til gode?
Både representanten fra Høyre og undertegnede har vært med i noen debatter i det siste. Representanten sier også i sitt innlegg nå at da vi behandlet kulturmeldingen i 2003, gikk Høyre inn for framtidige økninger av kulturbudsjettet. Jeg har ingen tro på at Høyre som parti hadde lagt inn nesten 2 milliarder kr til kultur på disse åra. Men når det er sagt, står det i budsjettinnstillingen når det gjelder hans hovedprioritering, at han «viser i denne sammenheng til at Norge nå er inne i en periode med sterk økonomisk vekst». Jeg tror ikke det er den virkelighetsoppfatningen de fleste andre har akkurat nå. Han sier videre at han «mener i lys av samfunnsutviklingen generelt at en oppbygging av kulturbudsjettet er riktig og nødvendig». Da lurer jeg på – i disse tider, i framtida og etter valget: Vil Høyre da prioritere Kulturløftet med 1 pst., som han nå i mange sammenhenger sier?
Ifølge Dagens Næringsliv 28. januar 2008 har 11 av 20 styreledere og utvalgsledere - 58 pst. - oppnevnt av kulturminister Trond Giske rød-grønn politisk bakgrunn, fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. De ni andre er ubeskrevne blad politisk. Det er altså ingen med en klar forankring i eller bakgrunn fra ikke-sosialistisk side. Dette minner om den tiden da man måtte ha partiboka i orden for å få viktige posisjoner i samfunnet, særlig i det offentlige. Kommunister i det gamle Sovjet og DDR ville vært stolte over at deres arv blir holdt i hevd av den sittende regjering og statsråd Trond Giske. Jeg sier ikke at politisk bakgrunn skal ekskludere noen fra deltakelse. Det er mange dyktige folk i politikken, men det er ikke slik at det utelukkende er folk med rød-grønn partibok som er egnet. Med et slikt system går samfunnet glipp av mange dyktige mennesker, og vi svekker demokratiet. Kultursektoren er ikke alene om dette problemet. Det finnes mange eksempler innen helse og samferdsel og på barne- og likestillingsområdet. For å nevne noen eksempler fra kultursektoren: Vi har en tidligere kulturminister som er styreleder i Operaen. Vi har en tidligere statssekretær som er blitt styreleder i Tromsø Symfoniorkester, og vi har en tidligere SV-politiker som leder Fond for utøvende kunstnere. Vi har arbeiderpartifolk i styreledelsen i NRK og i Medietilsynet. Mitt spørsmål til statsråden er: Er dette et problem? I så fall: Hva vil han gjøre med det?
Jeg skal bare gi statsråd Storberget helt rett i en ting, og det er at Norge overhodet ikke er blant de landene i Europa som fører den strengeste asylpolitikken – det kan det ikke være noen tvil om. Å hevde noe annet er direkte feilaktig. Da jeg tegnet meg, var det ikke for å drive denne debatten videre. Tvert imot var det bare for å påvise feil i innstillingen. Det fremkommer på side 3 i innstillingen, forslag nr. 3. Der er det sånn at den flertallsmerknaden inkluderer også Fremskrittspartiet. Den særmerknaden som kommer frem under flertallsmerknaden, er feil. Det er ikke Fremskrittspartiets politikk. Jeg understreker at Fremskrittspartiet i høyeste grad er for å se på en gjennomgang av praksisen for omgjøringsadgang. – Bare så dette er sagt, og at det blir gjengitt i debatten. Vi står sammen med flertallet i den merknaden.
Eg er veldig glad for at representanten Jan Sahl frå Kristeleg Folkeparti veldig klårt tek avstand frå den uansvarlege politikken som Framstegspartiet – deira tidlegare budsjettsamarbeidspartnar – står for. Det betyr at Kristeleg Folkeparti er i ferd med å posisjonera seg i forhold til dei verdiane denne regjeringa står for, knytt opp mot meir til velferd, meir til fellesskap og ikkje minst det med å ta eit ansvar i klimapolitikken, som me veit at Framstegspartiet ikkje tek. No skal me ikkje driva med budsjettlekkasje, men det er ikkje tvil om at denne regjeringa kjem til å satsa mykje på samferdsel. Jan Sahl og Kristeleg Folkeparti kan glede seg over det i morgon. Mitt spørsmål er: Er det slik no at det på ein måte er eit klårt skilje, at Kristeleg Folkeparti vel ein annan profil enn den uansvarlege politikken som me ser at Framstegspartiet fører?
Jeg må først få lov å kommentere det første Øystein Djupedal tok opp, nemlig dette med norsk pengepolitikk og inflasjonsmål. Man må ikke forsøke å fremstille det som noe særnorsk fenomen. Dette er et regime for pengepolitikken som de aller, aller fleste land i den vestlige verden har. Det er nødvendig, fordi det bidrar til å stabilisere prisstigningen, som har betydelig større konsekvenser for norsk økonomi enn hvis den hadde løpt løpsk. Det er ikke slik at vi med et annet pengepolitisk regime automatisk ville fått kronekursen og renten ned. Tvert imot er det en rekke andre faktorer som i særlig grad påvirker hvordan kronekursen utvikler seg, og det vet representanten Djupedal svært godt. Derfor burde også han bidra til at det nå ble skapt ro omkring det pengepolitiske regimet vi har, og så får vi som sitter i denne salen, påvirke det vi har mulighet for å påvirke, nemlig innretningen på finanspolitikken. Og er det iallfall én ting som er helt sikkert, er det at det kanskje viktigste bidraget til at det nå blir en budsjettenighet i høst, er at man holder SV langt unna regjeringskontorene. Det er jo ikke slik at Fremskrittspartiet er bundet til Regjeringen. Fremskrittspartiet har valgt å gi et justert opplegg sin subsidiære støtte, men vi er langt fra bundet, og det kommer helt sikkert til å synliggjøre seg i tiden som kommer. Når det gjelder Fremskrittspartiets mulige mål om regjeringsdeltakelse, er det basert på at vi ved gjentatte anledninger har gitt uttrykk for at vi er villig til å ta ansvar. Vi har definert våre potensielle samarbeidspartnere. Men det er opp til velgerne å avgjøre hvordan de ønsker Stortinget sammensatt, slik at det er mulig å få til en stabil flertallsregjering i Norge etter neste valg.
Da er vi i gang med den årlige karusellen, der Høyre sier at det ikke skjer noe hjemme. Av nasjonalbudsjettet går det fram at gjennomførte klimatiltak siden 2007 har gitt mellom 3 og 4 millioner tonn reduserte utslipp i Norge. Detaljene er kanskje ikke så viktige for Høyre. Jeg kunne lese opp en lang liste med tiltak Høyre ikke gjennomførte da de satt i regjering, som vi har gjort: Vi har tredoblet satsingen på fornybar energi, tredoblet investeringene i jernbane osv. Den listen har dere hørt før. Jeg har mer lyst til å utfordre Høyre tilbake på naturvern – vi fikk en utfordring på det. Jeg merker til min store sorg at Høyre viderefører sitt kutt i Direktoratet for naturforvaltning med 40 mill. kr. Fremskrittspartiets foreslåtte kutt på 17 mill. kr, er det vel, er puslete i sammenligning. Jeg vil gjerne at Høyre utdyper litt hvordan de har tenkt å få til det, og hva som er rasjonalet bak å vingeklippe direktoratet på den måten. Jeg har en mistanke om at forslaget bærer preg av den vendettaen mot Direktoratet for naturforvaltning vi har sett antydninger til fra Høyre, i alt fra språkbruk her i salen, der uttalelser fra direktoratet hører hjemme «i søpla» – jeg siterer representanten Hofstad Helleland – til disse budsjettkuttene, som ikke hører hjemme i et seriøst budsjettforslag, og som på ingen måte ville latt seg gjennomføre i virkeligheten, rett og slett fordi vi skal føre en ansvarlig arbeidsgiverpolitikk her i landet også. Så når det gjelder kutt og kvotepliktig sektor. Det er enkelte som har prøvd å besvare utfordringene på dette området i denne debatten ved å vise til at det har vært diskusjon fra SVs regjeringspartneres side også. Jeg forholder meg til det statsministeren sier. Han slår fast senest i Aftenposten at de norske klimamålene står fast, og at klimameldingen skal definere tiltakene som gjør at vi når de målene. Hva Høyre mener, hersker det litt mer forvirring om. Hvis kvotemarkedet er hovedvirkemiddelet i kvotepliktig sektor, blir det ikke mange klimatiltak i årene som kommer. Kvoteprisen nå er vel på om lag 70 kr, og det er forventet at den kommer til å forbli ganske lav i ganske lang tid framover. Så til Fremskrittspartiets Ketil Solvik-Olsen, som prøver å framstille det som om det er SV som har skapt usikkerhet rundt hva Fremskrittspartiet mener om menneskeskapte klimaendringer. Jeg beklager, men sånn er det jo ikke. Vi har ikke behov for å lage noen imaginær fiende, den fienden er helt reell, og det er fordi Fremskrittspartiet fra denne talerstolen selv uttrykker ambisjoner om å sitte i regjering. Da er jeg interessert i å vite hva slags klimapolitikk Fremskrittspartiet har tenkt å føre. Det er Fremskrittspartiets talspersoner selv, fra Carl I. Hagen til Siv Jensen i den tradisjonsrike replikkrunden i trontaledebatten hvert år, til Arne Sortevik og til Per-Willy Amundsen, som sprer usikkerhet om hva Fremskrittspartiets innstilling til menneskeskapte klimaendringer egentlig er. Det er ikke et religiøst spørsmål, det er spørsmål om hvorvidt man forholder seg til overveldende vitenskapelige bevis eller velger å lytte mer til de få motstanderne som er der.
Kystvakten skal vi nok få lov til å diskutere neste uke også, det får vi rikelig anledning til. Mitt spørsmål til statsråden går på å utfordre statsråden når det gjelder å se totaliteten – optimalt uttak av biomasse i havet, særlig knyttet til Norskehavet og det som skjer der, og da særlig når det gjelder makrell og sild. Det er rett og slett fordi redselen for at vi nå kan komme i en situasjon hvor makrellbestanden blir så stor at den faktisk til slutt kan kollapse som følge av – jeg holdt på å si – matressursene i havet; man får en forrykkelse. Kan statsråden si hva man gjør i så henseende? Setter man nå i gang et særskilt arbeid knyttet til tokt for Havforskningsinstituttet for å se på hvor mye biomasse man kan ta ut av disse bestandene?
Den parlamentariske leder i Arbeiderpartiet har gjennom sitt innlegg her i dag gjort jobben sin ved å påpeke alt det som er positivt. Alt det som Regjeringen får til, har gjort osv., er etter hennes mening bra. Man påpeker jo ikke ting som mangler. Man skulle tro at alle stortingsrepresentantene til Arbeiderpartiet var i vill jubel over dette fantastiske reviderte statsbudsjettet. Men det er jo ikke tilfellet. Vi registrerte i VG for kort tid tilbake at ti stortingsrepresentanter fra Arbeiderpartiet faktisk var meget skeptiske til den økningen i drivstoffavgiftene som Regjeringen i dag kommer til å klubbe igjennom. Blant annet i representanten Solbergs egen landsdel er det ganske kraftige reaksjoner på den prisøkningen vi nå ser på pumpene. Hva er parlamentarisk leders kommentar til at man har så mange i eget parti som er så skeptiske til den politikken man har tenkt å klubbe igjennom senere i dag?