mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Regjeringen har ikke konkludert når det gjelder hvilke prosentvise klimamål vi skal sette oss for 2020. Det er nå til behandling i Regjeringen. Det Regjeringen er enig om, er følgende: For det første står hele regjeringen bak at Norge skal være et miljøpolitisk foregangsland. For det andre – det gis av det første – kommer vi ikke til å ha noe lavere ambisjonsnivå i forhold til hvilket ansvar vi fra Norges side skal ta når det gjelder de globale utslippene av klimagasser, enn EU. Det jobber vi med nå. Det viktigste nå er ikke at det er hva vi kan kalle en auksjon over prosenter – det viktigste nå er at vi starter diskusjonen om hva slags virkemidler vi skal bruke for å nå de målene. Og da er det jo en gledelig og historisk dag når Høyre gir oss blankofullmakt med hensyn til alle de virkemidlene vi kommer til å foreslå for å redusere klimagassutslippene – for Høyre har jo ikke vært noe foregangsparti i dette spørsmålet tidligere.
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å forlenge debatten så veldig mye mer, men det var inntil representanten Lillian Hansen tok ordet. Da har jeg et behov for å oppklare noen åpenbare misforståelser, også om hvordan Fiskeridirektoratet fungerer. Jeg vil nesten be om at representanten Lillian Hansen, når hun kommer tilbake til kontoret sitt, setter seg ned og leser Prop. 1 S side 99. Der står det om Fiskeridirektoratet. Der går det klart fram at Fiskeridirektoratet har en rekke forskjellige oppgaver. Det er bl.a. registrert 484 ansatte i mars inneværende år. Man har en rekke kontorer og regionkontorer. Det er med andre ord en masse ting man kan gjøre for å forenkle og effektivisere for å få mer ut av pengene. Det er det som ligger i den effektiviseringen som Fremskrittspartiet har lagt inn i sitt budsjett. Det går ikke på det som har med kontrollvirksomhet å gjøre, ikke på det som har å gjøre med registrering og samordning mellom bl.a. oppdrett og villfisk etc. Nei, den aller største utfordringen har en kanskje knyttet til det urapporterte, uregulerte og ulovlige fisket, og det er nettopp knyttet til kontrollapparatet. Da må vi ikke sette oss i den situasjonen som bl.a. regjeringen har gjort nettopp med at budsjettene på en del andre områder, som forsvar og justis, er så pint ned at man faktisk vurderer å legge et kystvaktfartøy til kai fordi man ikke har råd til å ha den kontrollen langs hele kysten. Det er disse utfordringene representanten Lillian Hansen pekte på, og dem må hun ta opp med sin egen regjering. Videre har det vært veldig mye godord også innenfor fiskerisiden. Jeg er også helt overbevist om at statsråden kommer til å gjøre sitt ytterste nettopp for at denne næringen skal blomstre ytterligere. Som jeg har sagt tidligere, håper jeg at statsråden klarer å holde miljøvernminister Erik Solheim på et nivå som er forståelig, og ikke minst håndterbart, men at man sørger for å få opp det som har med det næringsmessige å gjøre også innenfor denne sektoren. Da er jo spørsmålet – etter å ha hørt innleggene her i dag – hvordan vi skal få på plass en økt verdiskaping og tilvirkning av råstoffet ute i distriktene. Da vil jeg også replisere til representanten Lillian Hansen – som for øvrig hadde et godt innlegg når det gjaldt det aller meste, bortsett fra da hun kritiserte undertegnede – at det er underlig at man er imot og ikke kan gå inn og støtte prosjektet Lofoten Matpark. Lofoten Matpark er nettopp et prosjekt som har vært presentert inn, der man nettopp har vist mulighetene og at vi kan få det til. Det er meningsløst at man på det området ikke kan gå inn og se på enkeltprosjekter, mens på andre felt gjør man det hele tiden.
Som det framgår av innstillingen, velger SV ikke å fremme forslag i salen til dette punkt. Begrunnelsen for det ligger i at vårt prinsipielle utgangspunkt skal behandles i neste debatt, nemlig det som går på den republikanske statsform som styresett for landet, og at det spørsmålet vi her behandler, implisitt ligger i det samme spørsmålet. I så måte slutter jeg meg til saksordførerens prinsipielle betraktning rundt dette, nemlig at spørsmålet i stor grad kan oppfattes som et hypotetisk spørsmål. I den grad man noensinne skulle komme i en så uheldig situasjon, ville man selvfølgelig være i stand til å håndtere det, også uten grunnlovsbestemmelsen. Utgangspunktet vårt ligger altså i forslaget om republikansk statsform, som skal behandles i neste debatt.
I mitt innlegg viste jeg til at Norge er blant de OECD-land som faktisk bruker flest undervisningstimer på estetiske fag i grunnskolen. Vi ønsker ikke å forandre det, men samtidig gjorde jeg det også klart at vi heller ikke ønsker å utvide det. Vi er opptatt av at når vi skal ha en noe lengre skoledag, skal vi bruke den til andre fag enn de estetiske fagene. Men vi har altså en bred og god base for estetiske fag i grunnskolen når det gjelder kunst og håndverk. Det skal og bør vi fortsatt ha.
Når det gjelder utfasing av Loran C, har det bl.a. vært hevdet at Loran C ikke brukes lenger. Men det er dagens bruk og system vi snakker om. Gammel og ny Loran C i forbindelse med Eurofix og Galileo kan ikke sammenliknes. Før mottakerutstyr for det nye systemet er utviklet, kan man heller ikke forvente at utstyret og systemet tas i bruk. Derfor må man avvente utviklingen av det nye utstyret før man sier nei, dette vil vi ikke ha. Det er derfor bekymringsfullt at Arbeiderpartiet ikke vil gå inn for å utvikle et system som vil gi større nøyaktighet og sikkerhet enn dagens GPS. Jeg vil også minne om at med den utviklingstakten som Arbeiderpartiet og statsråden legger i sine budsjetter for elektroniske sjøkart og merking av kystleiene, vil det gå lang tid før man kan stole på de navigasjonssystemene man har. Når det gjelder bruk av avbemannede fyr, er det mange eksempler på alternativ bruk. Jeg kjenner til ni fyr som er åpne for overnatting i Midt-Norge. Det er Terningen, Buholmråsa, Grinna, Kjeungen, Asenvågøy, Vingleia, Haugjegla, Halten og Agdenes, bare for å nevne noen. Disse drives av velforeninger og private på en veldig god måte, og det sikrer samtidig nødvendig vedlikehold av disse fyrene. Da slår man jo faktisk to fluer i en smekk: Fyrene er i bruk, og staten sparer penger.
Jeg takker for de svarene jeg har fått, og jeg takker for det økte antall plasser. Men jeg vet ikke om det hjelper nok. Jeg tror ikke det hjelper nok, for bare i region Nord-Øst står det 500 personer i soningskø. Det står 2 500 personer i soningskø i Norge, etter de tall jeg har, og i fjor vokste soningskøen med mer enn 50 pst. sammenlignet med 2001. Det hjelper forholdsvis lite med noen få plasser her og noen få plasser der når soningskøen vokser enormt. Det er vel det som er det store problemet, at folk står og venter på å få komme inn.
Representanten fra Kristelig Folkeparti er opptatt av at Regjeringa ikke følger opp ABM-meldinga. Siktemålet var fra starten av å gjennomføre planen i løpet av fem år, i perioden 2001–2005. Men opptrappinga ble først påbegynt et år seinere, i 2002. Gjennomføring over fem år ville likevel betydd at opptrappinga hadde vært fullført, men det ble i denne perioden bare lagt inn 209 mill. kr. Fra den forrige regjeringas side ble dette løpet omtrent halvkjørt, og det blir jo litt problematisk å forholde seg til den kritikken som kommer nå, for denne regjeringa prøver jo nå å trappe opp innsatsen her og ta igjen det etterslepet som ligger fra forrige regjering, som hadde en kulturminister fra Kristelig Folkeparti.
Fylkeskommunene blir karakterisert som svarteper og tapere etter det oppgjøret som nå har skjedd, at staten skal overta sykehusene. Det som er litt forunderlig, er at statsråd Tønne mener at statlig overtakelse og det oppgjøret som er gitt overfor fylkeskommunene, ikke er en begrunnelse for at fylkeskommunene sliter med store økonomiske underskudd, og man kan på en måte heller ikke da forvente en kompensasjon. Situasjonen for fylkeskommunene er, som alle som har deltatt i det forumet, vet, at man er totalt avhengig av statlige overføringer. Det man har gjort fra fylkeskommunenes side over mange år, er faktisk å finansiere de pålegg man har fått av staten for å gjøre sykehusdriften så god som mulig. Dette har medført at man over tid har bygd ned tilbudene i forhold til videregående skoler og samferdsel. Når man i tillegg nå ser at dette oppgjøret medfører at lån som man har opparbeidet seg over tid, bare øker, ser man at her blir det helt klart en forverring både av skole- og samferdselstilbudene. For mitt fylke, som er Finnmark, er dette ganske marginalt. Vi har små samfunn som er totalt avhengige av gode samferdselstilbud. Vi har bygd ut nye busstilbud og båttilbud over lang tid, og nå er det faktisk så marginalt at det blir snakk om utflytting. Det samme gjelder videregående skole. Her har man ønsket å forhindre at ungdom må reise hjemmefra når de er 16 år for å gå på videregående skole, og dermed har vi lagt opp til filialklasser. Disse filialklassene står også i fare for å bli lagt ned. Dermed er dette en sentralisering av videregående skole som medfører at ungdom må reise tidligere hjemmefra. Det er en klar forverring av velferdstilbudene for samfunnet, og har også en distriktsfiendtlig konsekvens. Spørsmålet blir om dette faktisk er et fortsatt «trøkk» for å avdesentralisere fylkene. Vi opplever nå at folk står på barrikadene rundt i distriktene og sier: Nok er nok. Etter mitt skjønn er dette rett og slett med på å forsterke avmaktsfølelsen. Hva kan være grunnen til at man ikke når fram, at man ikke er villig til å lytte til det folk nå reiser seg opp for å si, nemlig at nok er nok? Er man av den oppfatning, som det tidligere i dag har blitt sagt, at når man hører røster fra fylkeskommunene, karakteriserer man det som bla, bla? Er dette måten man oppfatter folk og folkets tale på i Stortinget?
Heile tida – og departementa våre jobbar laupande saman om veldig mange saker fordi miljøvern og energi heng veldig tett saman. Det trur eg representanten Meling i grunnen veit, at det er tett dialog om mange av dei sakene. Det er riktig, som eg sa i stad, at det er strenge vilkår for å få dispensasjon til f.eks. bygging av ei kraftlinje og andre ting gjennom eit naturreservat. Det skal og bør det vere, for det er ei streng verneform og ein god måte å verne urørt natur på. Men i enkelte saker, og i denne saka var det tilfellet, er det ulike omsyn som skal varetakast, og ulike alternativ som òg har følgjer for natur på ein lite heldig måte. I dette tilfellet gjorde ein ei vurdering i saka, og regjeringa foreslo å byggje det gjennom Sørdalen-området. Så måtte ein ha ein demokratisk prosess i ettertid, med ein søknad om dispensasjon. Den ligg nå til behandling hos meg, og eg vil gå nøye inn i saka og vurdere ho på ein grundig og rask måte.
Først er jeg veldig glad for at vi er enige om at vi trenger både engasjerte statsråder og ikke minst engasjerte stortingsrepresentanter. Sammen kan vi drive denne debatten framover. Jeg tror vi har et betydelig problem i folks holdning til klimaendringer. Det er fordi de store utslippsreduksjonene kommer i spørsmål som det alminnelige mennesket ikke har direkte innflytelse på. Man har først og fremst innflytelse på det ved å velge Kristelig Folkeparti og SV framfor Fremskrittspartiet. Slik sett kan man bidra. Det er reduksjoner på Melkøya, det er reduksjoner på Mongstad, det er reduksjoner på store industrianlegg, og det er de globale reduksjonene. Det er mer begrenset hva man kan gjøre i det enkelte menneskets liv. Jeg vil egentlig bare innby til en debatt mellom regjering og storting og i Stortinget om å se på hvilke tiltak som det er mulig å gjøre, som kombinerer det moralske, etiske ønsket det enkelte mennesket har om å få lov til å være med og gjøre noe som betyr noe, med at det man gjør, selvfølgelig må være riktig for klimaet og ha en reell betydning.
I sitt fyldige svar på dette representantforslaget viste statsråden til at SIU siden 2010 har jobbet systematisk etter en intern plan i sitt arbeid med internasjonalisering i grunnopplæringen. Det vises òg til at det har vært et samarbeid mellom SIU og Utdanningsdirektoratet om et utkast til plan for internasjonalisering i grunnopplæringen, som for tiden er til behandling i departementet. Da er mitt spørsmål: Når kan vi forvente at denne planen blir ferdig og implementert i skolen?
Regjeringspartiene stemmer i dag ned forslaget fra SV, Miljøpartiet De Grønne og Venstre om å innføre strengere restriksjoner for utplanting av norske treslag som ikke er stedbundne. Da vil jeg gjerne spørre klima- og miljøministeren: Når regjeringspartiene gjør det, hvilke andre grep enn en slik type forbud som vi ville ha, vil regjeringen og klima- og miljøministeren gjøre for å redusere faren og truslene for at gransorter og andre tresorter som ikke hører hjemme på stedet, utfordrer og truer det biologiske mangfoldet?
På kommunalkomiteen sine reiser i førre periode fekk regjeringsmedlemmene kraftig kritikk frå dei vi reiste rundt og besøkte, noko som til slutt resulterte i at dei endra ordninga for ressurskrevjande brukarar og la seg på ei line som var nær opp til Framstegspartiet sitt ønske om korleis økonomien skulle vere i høve til kommunane sine utgifter. No ser vi at Regjeringa går tilbake og reverserer denne ordninga for 2010. Det går så langt at dei skal gi denne ordninga tilbakeverkande kraft også for 2009. Ser ikkje statsråden at for kommunane vil det verte ei vanskeleg øving i og med at budsjetta for 2009 er lagde, og at dei her må til å omgjere vanskelege løysingar for å ordne det som då vil kome i tillegg? Ser ikkje også statsråden at dette vil få stor betydning for budsjetta for 2010?
Statens helsetilsyn foretok en gjennomgang av landets sykehus og korridorpasienter i 1998 og var da sterkt kritisk til den måten som sykehusene bruker den kapasiteten de ikke har, på, altså korridorene. Sykehusene viser til sykehusloven og plikten til å yte øyeblikkelig hjelp og har derfor prioritert inntak av øyeblikkelig hjelp, selv om det er i strid med bl.a. brannforskriftene. Lite eller intet er gjort ved sykehusene på landsbasis for ikke å øke problematikken. Dette sa man i 1998, altså for 14 år siden. Enda fortsetter man planlagte omlegginger, når man vet at det medfører en overbelastning på sykehusene og korridorpasienter. Hver eneste dag rammer dette pasienter som ligger på gangen. I den avdelingen jeg snakker om, er det altså fire toaletter som er på gangen, det er ingen toaletter eller dusj på rommene. Dette er uverdig, og det sliter på personalet. Mener statsråden at det skal være slik i fire år til, til Kalnes er ferdig?
For å svare på spørsmålet fyrst: Nei, eg kjem ikkje pr. i dag til å setje dei måla som representanten Høie har sett, for det er ikkje sikkert at det nødvendigvis er den rette måten å gjere det på. Det kan godt hende at det ville vere begrensande mål for nokre etatar. Det vi skal gjere, er å rette fokus mot brukarretting. Difor er «brukarretting» det viktigaste og det første av dei fem stikkorda som Regjeringa har i si fornyingsplattform. Det er brukarretting, i form av at dei offentlege tenestene skal vere tilpassa brukaren, men òg brukarmedverknad, at brukaren er med og påverkar korleis det offentlege tilbodet skal sjå ut. Opningstider er heilt opplagt ein del av det, men det har òg med ein del andre ting å gjere. Og så snakkar vi om kvalitet. Bent Høie snakka om at ein del av dei pengane vi frigjer ved bruk av IKT, kan brukast til å utvide opningstidene. Men det er òg slik at ein del av pengane vi frigjer ved bruk av IKT, rett og slett skal gå til å auke kvaliteten på det som ligg digitalisert. Eg var m.a. i Bergen og opna Bergensregionen på kart. Elleve kommunar, Bergen inkludert, har lagt ut alle digitale kart og planar, reguleringsplanar, slik at entreprenørar og arkitektar som skal planleggje store prosjekt, hentar informasjonen sjølve på nettet. Men dei arkitektane og dei frå næringslivet som var der, sa til meg at dei er heilt avhengige av at kvaliteten på det som blir lagt ut, er god. Når saksbehandlaren no sparar tid ved at han slepp å springe i arkivet og kopiere opp kart til den som kjem for å hente eit kart, kan han bruke tid på å sjekke i aller minste grad at det som ligg ute, faktisk stemmer. Slik får ein auka kvalitet, og for desse brukarane er det heilt avgjerande. Det er faktisk viktigare for dei enn at ein brukar pengane på å utvide opningstida med ein halv time. Det var alt digitalisert, og dei var meir opptekne av kvaliteten. Det tredje stikkordet som denne regjeringa har med seg i fornyingsarbeidet, er «effektivitet». «Medbestemmelse» er det fjerde ordet – det er ikkje nødvendigvis i den rekkjefølgja, brukaren er nummer ein. Det siste er «åpenhet» og innsyn – at innbyggjarane og næringslivet har innsikt i dei avgjerdene som ein tek i forvaltninga. Det er veldig viktig, òg i forhold til spørsmålet her. Eg var inne på at vi skal diskutere opningstider med hovudsamanslutningane. Å få dei med på eit samarbeid om opningstider er veldig viktig, det er ein føresetnad for at vi skal få det til. Eg høyrer at Høgre hadde store planar om å gå i gang med det, eg har ikkje sett noko til dei planane. Eg trur vi skal gå gjennom det fundamentet vi har, for å gjere den jobben vi skal gjere. Men at vi har eit fokus på at dette skal vere så tilgjengeleg som mogleg for innbyggjarane våre og for næringslivet vårt – den visjonen deler eg absolutt med Høgre.
Til Torbjørn Andersen er det bare å si at da ville vi hatt mange færre ledige. Så er det altså ikke slik at Torbjørn Andersen har rett når han påstår at det å sette folk på tiltak er en dårlig investering. Norge har ligget vesentlig lavere på arbeidsløshetsstatistikken i forhold til bl.a. andre land i Europa. Det er mange grunner til det, men én av grunnene til at det er slik, er at vi i Norge mer enn andre steder alltid har sørget for bred utdanning og en arbeidsstyrke som har kunnet skifte arbeid. Man har på en måte fått påfyll av kunnskaper, noe som gjør at man kan tre inn i andre arbeidsplasser og på den måten være mer på lag med industrien og behovene som næringsliv og det offentlige har. Derfor har vi kunnet klare å holde en lavere arbeidsløshet, uten at man har hatt den samme inflasjonen som det man har hatt andre steder. Det har vært veldig positivt, og noe som vi har fått ros for i veldig mange sammenhenger.
Nå er vi nok en gang i denne sal vitne til at det hver eneste gang vi tar opp noe som har å gjøre med pensjoner i Norge, henvises til Pensjonskommisjonen. Det vitner om at Regjeringen faktisk ikke er interessert i å ta innover seg at det bør skje endringer underveis, selv om Pensjonskommisjonen er i arbeid. Problemstillingen som jeg tar opp nå, går på hvorvidt denne opptjente rettigheten i folketrygden skal gå til utbetaling, eller hvorvidt staten skal ta en del av det, ut fra de store stordriftsfordeler man visstnok skal ha ved å bo to eller flere sammen, som finansministeren faktisk viser til i et brev til meg. Da er spørsmålet mitt: Vil statsråden, uansett hva man tar opp i denne sal i tiden fremover når det gjelder pensjoner, bare henvise til Pensjonskommisjonen og ikke ta noe initiativ når det gjelder pensjonspolitikk?
Lat meg først få seie at eg synest representanten Ropstad hadde ei nyttig påpeiking i starten. Det er svært usikkert korleis ulike fossilenergiar – og balansen mellom dei – vil påverke klimaet i framtida. Det er ulike premissar som ligg til grunn. Viss ein f.eks. seier at ein vil ha 80 pst. sjanse for å nå togradersmålet, er delen fossile ressursar langt større. Ein kan ikkje avgjere kva for energikjelder ein får – det er antakeleg pris som vil bite på det. Så til spørsmålet: Eg har ganske godt samvit for viktige delar av norsk petroleumspolitikk. Då vi i si tid fann olje i Noreg, kjende vi ikkje til klimaproblemet. Oljen har vore til stor glede og nytte for Noreg, men no må eg seie at mitt samvit aller mest er knytt til ei gradvis dreiing av den politikken. Det viktigaste er å hindre at vi tek gale beslutningar som opnar felt for framtida, og at vi kan fortsetje å utnytte mange av dei ressursane vi har, og som det er behov for.
For SV er det aller viktigst å få gjennomslag for det vi mener er viktigst. Vi ønsker en sterkere satsing på skoler enn det Regjeringen har lagt fram, og det vi har sett fra noen av de siste regjeringene. Vi ønsker en fordelingspolitikk som tar hensyn til dem som har minst, en langt sterkere fordelingspolitikk enn det vi har i dag. Vi ønsker en miljøpolitikk som setter hensynet til miljøet først. Vi kommer til å ha sterke krav på disse områdene. Det kan jeg forsikre representanten Sandberg om. For SV er det ikke riktig å si at vi ikke vil være med i den debatten. Hvis f.eks. Fremskrittspartiet skulle finne på å løpe fra ansvaret for den regjeringen de sjøl har innsatt, og vi skulle kunne få til et forhandlingsresultat med Regjeringen som ville sikre en bedre skole, som synes i hver eneste kommune rundt omkring i landet og i hver eneste skole, eller at vi skulle få til en løsning som gjorde at det ble færre fattige her i landet, så skal vi selvfølgelig være med på å diskutere det.
Jeg ble ikke særlig overrasket da statsråden like før påske la fram Regjeringens innstilling i Sauda-saken, der han foreslo en halvert utbygging, til tross for at han fra denne talerstol i dag sier i sitt innlegg at han er for utvidelser og opprusting av eksisterende kraftverk. Dette viser at Regjeringen gjør bortimot hva som helst for å hindre produksjonsøkning av kraft, basert både på vann og gass. Samtidig prøver man å innbille det norske folk det stikk motsatte. Statsråden uttalte i fjor vinter at man i Norge burde ha som målsetting å bli nettoeksportør av kraft. Dette er selvfølgelig en god idé, men det er jo en umulighet så lenge man hindrer produksjonsøkning. Vil statsråden gjøre rede for om han fortsatt har denne målsettingen, og eventuelt hvilket tidsperspektiv han ser dette i?
Jeg vil tillate meg å stille følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Forskning viser at vi har en grunnskole som ikke utjevner forskjellene, men i stor grad er med på å reprodusere og forsterke forskjellene i samfunnet. Elever med foreldre med høy utdanning er de som har størst mulighet til å lykkes i skolen. En femtedel av elevene går i dag ut av grunnskolen uten gode nok lese- og skriveferdigheter. Det blir færre lærere, flere barn, større grupper og mindre delingstimer i skolen. Mener statsråden at denne utviklingen går ut over tilpasset opplæring for hvert enkelt barn?»
Eg takkar for svaret. Dette tilfellet er dessverre ikkje enkeltståande. Det finst mange fleire, og eg får stadig spørsmål om denne utfordringa. I Bergens Tidende fredag 27. januar i år kan ein òg lesa om eit nytt tilfelle der ein person faktisk måtte gi opp, og måtte ordna dette med jobb sjølv. Sjølvsagt har ein sjølv ansvaret. Men i dette tilfellet seier vedkommande at det gjekk for treigt hos Nav, det blei for omstendeleg, og det blei tidkrevjande. Det er klar tale, og her viser ein òg kor skoen trykkjer. Når vi òg veit at pila peikar feil veg når det gjeld auken av nye uføre, spesielt for dei under 30 år, er dette alvorleg og noko vi må gjera noko med. Mitt spørsmål til statsråden er igjen: Kva for ressursar og kva slags kvalitet vil ein setja inn mot Nav, som skal ta hand om alle desse som vi ikkje ønskjer skal over på uføretrygd?
Først vil eg vise til mitt svar på spørsmål 2. Det er riktig at Samferdselsdepartementet har fått Statens vegvesen til å sjå på ulike tilpassingar innanfor den traseen som er utgreidd. Blant anna omfattar dette kostnadene ved å erstatte fyllingar i alternativ A med ulike lengder av bruer. Utgreiingane viser at det er betydelege kostnader knytte til ei lang bruløysing over Åkersvika. Det er uaktuelt med ei bru i milliardklassen, som ho som har vore omtala i media, og som òg kan gje forseinkingar i framdrifta. Elles kan eg – som eg svarte på spørsmål 2 – ikkje gå inn på kva løysingar som vert valde, men berre bekrefte at vi er i sluttfasen av arbeidet, og at eg legg opp til ei endeleg avklaring som kan gje ei framdrift i saka.