mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Politikk er prosess, og den prosessen som vi nå har startet, har vi startet fordi vi ønsker å lage et system som er godt, og som mottas av dem dette angår, på en god måte. Det betyr at det er ikke noen forvirring rundt dette. Forvirringen eksisterer overhodet ikke på annen måte enn at vi har startet en prosess med det mål for øye som er beskrevet i Soria Moria-erklæringen, og som er beskrevet av meg nå i dag. Også ved tidligere anledninger her i spørretimen har jeg beskrevet hvordan denne prosessen er. Det at man har prosesser i høyere utdanning eller i politikk i sin alminnelighet, er det vanligste. Man hopper ikke på en konklusjon før man har utredet dette i samråd med dem som dette angår. Vi er inne i denne prosessen, det vil være en høringsprosess i etterkant av dette, og jeg regner helt sikkert med at representanter fra Høyre og andre da også vil være aktive på talerstolen for å fortelle at dette ikke går. Men vårt utgangspunkt er at vi ønsker å gi ungdom mulighet til omvalg hvis de er kvalifisert, og hvis studiene er lagt til rette for det. Det er denne muligheten vi nå utreder, og vi vil komme tilbake til dette ved opptaket til høyere utdanning til neste år.
Først av alt vil jeg si at jeg er veldig glad for at Senterpartiet på under to måneder har skiftet mening og nå innser at Stoltenberg-regjeringens forslag til budsjett innenfor samferdsel var veldig dårlig distriktspolitikk, og at de i ettertid har sett at den nye regjeringens forslag om en videreføring av ordningen med rentekompensasjon til fylkene er et godt virkemiddel for veibygging i distriktene. Spørsmålet mitt handler om finansiering av vei. Senterpartiet – og Arbeiderpartiet – påpeker i en merknad at det er «dyrere å kjøpe på avbetaling enn å betale kontant». Er det ikke nettopp dette Senterpartiet har gjort i åtte år? Har vi ikke lånt penger billig ut av landet, for så å låne dem dyrt tilbake for å finansiere veiprosjekter? Det er jo slik bompengeselskapene har blitt finansiert. Kan jeg tolke dette som en retningsforandring hos Senterpartiet, og at et fritt Senterpartiet i Stortinget vil støtte forslag fra regjeringen om mindre lånefinansiering og økt statlig andel til veibygging?
Jeg vil takke for svaret. Jeg oppfatter at det er en divergens mellom justisministerens beskrivelse av det som skjedde på Bragernes torg den 24. april, og de vitnebeskrivelser og avisoppslag som jeg har lest og fått. Den 24. april ble altså drosjesjåføren Kirsten Schei lagt i jern på Bragernes torg i Drammen foran øynene på måpende taxikollegaer og publikum. Hun ble dratt ut av bilen av fire politifolk – to av politifolkene var i sivil, men nektet likevel å legitimere seg. Kirsten Schei er til stede her i dag. Hun er en dame på 1,66 m og veier 48 kg – altså en meget spedlemmet liten dame. I tillegg vet politiet meget godt at hun har en alvorlig ryggskade etter voldsepisoden for tre år siden. Hun slo opp denne ryggskaden som følge av politiets brutale behandling. For øvrig er hun også så spedlemmet og liten av vekst at håndjernene falt av i politibilen. Jeg spør justisministeren om han synes at politiets handlekraft i denne saken er god, og at dette er måten å behandle voldsofre på.
Jeg takker statsråden for svaret. Det er riktig at dette kan påklages til Direktoratet for naturforvaltning. Men kikker man litt på årstiden, har jo ikke det noen hensikt, for den snøen de hadde tenkt å kjøre i, er sannsynligvis borte lenge før den tid. Så dette er bare en måte å trenere saken på. Det som også har skapt irritasjon, er at man søkte i november, og så får man avslag samme dag som de som har søkt om å få filme heliskiing i Lyngsalpan, står på flyplassen. Venstre og de andre partiene i Regjeringen har i sine partiprogrammer sterke formuleringer som nettopp går på å øke lokaldemokratiet og selvbestemmelsen. Venstre åpner bl.a. i sitt partiprogram «Slipp kommunene fri!» for et enklere samfunn og arbeider hardt for å styrke lokaldemokratiet. Og i Sem-erklæringen står det: «Samarbeidsregjeringen vil arbeide for at avgjørelse skal fattes så nær dem det angår som mulig. Det lokale selvstyret skal styrkes.» Hva har Regjeringen gjort på dette området?
Jeg syns det er rart at opposisjonen gjør et nummer ut av at noen ting tilligger en annen ministers konstitusjonelle ansvar. Det betyr at det er de som sitter med detaljene og har ansvar for lovutforminga. Vi er alltid høringsinstans – det er sånn systemet fungerer. Da tar vi opp ting som vi er opptatt av, og det vi særlig har vært opptatt av, har vært bl.a. spørsmålet om sosialpolitiske virkemidler. Her kommer også muligheten for barnevernet til å spille en rolle. Mitt konstitusjonelle ansvar er å sikre at barnevernet fungerer og kan gjøre en jobb også for disse barna. Så er det en mengde problemstillinger som reises, som gjør at også UD er nødt til å være inne, fordi det i stor grad handler om EØS-borgere og fri bevegelighet, og om hvordan man i slike sammenhenger forholder seg til foreldrene. Menneskehandel har vi tatt opp. Der har vi hatt egne virkemidler for å få bukt med menneskehandel som knytter seg bl.a. til asyl, men som også kan knytte seg til noen av disse sakene ved at man bl.a. skal kunne holde tilbake barn. Så det er jo ikke slik at vi sitter med hendene i fanget, men det er slik at vi er nødt til å jobbe for bedre kompetanse i barnevernet og for å gi dem virkemidler som gir dem anledning til å gripe inn.
Jeg kunne ha svart bare ja på det spørsmålet. Representantforslaget, som opposisjonen den gangen var enig om, peker jo på nettopp hullene, problemene og utfordringene på pengepleieområdet. Skal man reformere pleiepengeområdet, må man også ta utgangspunkt i de reelle tingene, uavhengig av om det er sykdomsbildet som skal være avgjørende for om man skal få pleiepenger eller ikke. Det er noe vi skal gå igjennom og se på i forbindelse med reformeringen, slik som representantforslaget sa. Når det gjelder begrepet «varig ustabil», var det med i representantforslaget fra opposisjonen, og er naturlig å se på når regjeringen skal reformere ordningen. Det at man kan få være i barnehage eller skole når man er frisk i kortere perioder, er noe jeg er svært opptatt av, og som vi må se på når vi skal reformere ordningen for å tette de hullene i det sosiale sikkerhetsnettet, slik at vi får en bedre pleiepengeordning som er mer tilpasset den enkeltes behov.
Jeg er veldig glad for at vi kan ha politiske diskusjoner i Norge der partiene kan ha en debatt om ny politikk. Det ser jeg at det er flere partier som har brukt det siste året på, og nå er det Høyre som har løftet nye tanker. Det som er viktig å få på plass, er at barnetrygda har vært en universell ordning som vi har hatt siden tidlig på 1970-tallet. Den har ikke vært økt siden 1996, og det er kun Fremskrittspartiet som foreslår – nå ser jeg at SV foreslår det samme – å prisjustere barnetrygda. Det er det ingen andre partier som har tatt til orde for. Derfor er jeg veldig glad for at vi nå setter ned et utvalg som skal se på alle velferdsordningene til småbarnsfamiliene, deriblant barnetrygda. Det har ikke vært en gjennomgang av barnetrygda på 20 år, og mye har skjedd med familiene på de 20 årene. Derfor er det viktig at vi går igjennom de velferdsordningene vi har, for å sikre at familiene har gode velferdsordninger.
Mitt spørsmål er til finansministeren. Når vi diskuterer de utrolige bonusene til rike direktører i statseide selskaper for tiden, er det verdt å tenke over følgende: En hjemmehjelp som tjener under 350 000 kr i året, får 27 øre om dagen i skattelette av finansministeren. Det er mindre enn jeg fikk i ukelønn da jeg var niåring. På den annen side får ikke direktører som Rune Bjerke og Helge Lund bare kjempebonuser – de får også en «rikingbonus» fra Siv Jensen. De får en skattegave på hele 107 kr om dagen, 39 000 kr i året – 390 ganger mer enn hjemmehjelpen. Vil statsråden si at hennes politikk mest er en støtte til hardtarbeidende, lavtlønnede kvinner og folk flest, eller en direkte oppfordring til mer lønnsfest for rike direktører?
Framstegspartiet er glad for at heile komiteen i si innstilling til St.meld. nr. 40 for 2004-2005 om Datatilsynets og Personvernnemndas årsmeldingar for 2004 gjev uttrykk for at arbeidet med å tryggje personvernet i høgste grad har aktualitet. Dette betyr at vi føler oss sikre på at det både i komiteen og i Stortinget er brei oppslutning om det arbeidet som Datatilsynet og Personvernnemnda utfører. Datatilsynet sitt nærvær er særs viktig i eit samfunn der den teknologiske utviklinga skjer i rasande fart, og der personvernet vert sett under press kvar einaste dag. I vår iver etter i størst mogleg grad å utnytte ei akselererande teknologisk utvikling kan dette medføre at nokon kjem på ein tanke om å ta ein lettvinn og tvilsam snarveg for å oppnå sine mål. Faren for at vi då krenkjer personvernet, er stadig aukande. I ein slik samanheng er Datatilsynet, nemnda og vårt lovverk individets forsvarsverk. Det er likevel ein tankekross for oss på nytt å måtte høyre frå Datatilsynet at dei i mange tilfelle kjem altfor seint inn i sakene. Vi merkar oss også at Datatilsynet har påpeika at det i fleire offentlege utgreiingar og lovforslag ikkje er oppført som høyringsinstans. Dette er etter Framstegspartiet sitt syn ikkje tilfredsstillande, og vi vil be Regjeringa straks gjere forvaltninga merksam på dette. Ein registrerer at det i dagens samfunn er ei utvikling som viser ein tendens til stadig aukande kriminalitet. Det er etter Framstegspartiet sitt syn difor viktig at vi har instansar som kan vere motstykke til ei slik utvikling. Det er svært tilfredsstillande at det er eit breitt politisk fleirtal som støttar det arbeidet som Datatilsynet og Personvernnemnda gjer på dette området. I og med at heile komiteen påpeikar den viktige rolla Datatilsynet og Personvernnemnda har, ser eg det ikkje som nødvendig å seie så mykje meir i denne saka. Eg ynskjer likevel til slutt å understreke den viktige rolla som Datatilsynet har som forvaltar av det eksisterande regelverket, og som premissgjevar i forhold til den vidare utviklinga av debatten om personvern, for å få dette på dagsordenen. Eg føler meg trygg på at tilsynet sjølv har store ambisjonar om å gjere eit best mogleg arbeid for å oppnå eit godt og trygt resultat til beste for oss som innbyggjarar i dette landet. Det må difor vere svært tilfredsstillande for Datatilsynet å registrere at det har Stortingets fulle støtte og tillit i dette arbeidet.
Jeg følte strengt tatt behov for å be om en replikk til, når representanten Sahl på en måte presenterer dette som om Nasjonal transportplan er vedtatt fra 1. januar 2006. Det er den slett ikke. Rammene i Nasjonal transportplan ut fra det forliket som Fremskrittspartiet inngikk med Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, foreligger jo ikke. Den rød-grønne regjeringen har sviktet med 1,6 milliarder kr i 2006 i forhold til det forliket. De rammene eksisterer ikke, for bare å opplyse representanten Sahl om det. Jeg har et nytt spørsmål, i og med at Kristelig Folkeparti ikke er med på merknaden på side 4 i innstillingen. Det er en merknad fra et flertall i komiteen, Arbeiderpartiet, Høyre, SV og Senterpartiet, der det understrekes at «innkrevjing skal opphøyre og bomstasjon skal nedleggjast, når prosjektet rv 7/rv 13 Hardangerbrua er nedbetalt». Den merknaden er ikke Kristelig Folkeparti med på. Betyr det at Kristelig Folkeparti vil ha en åpning for eventuelt å kunne knytte bygging av miljøtunnelene til dette prosjektet på et senere tidspunkt?
Jeg skjønner at det ikke er mulig å få mer enn de samme gamle slagordene. Derfor vil jeg heller utfordre statsministeren på noe helt konkret. Verdens øyne er i stor grad rettet mot president Obama, ikke minst kanskje nå, forsterket av Nobels fredspris. Obamas arbeid knyttet til Afghanistan dreier seg nå om å trappe opp engasjementet. Samtidig som det skjer, sendes det et signal fra den norske regjering om å trappe ned engasjementet. Jeg lurer litt på hvordan statsministeren ser på det. Hvis det er slik at alle nå regner med at Obama gjennom sine handlinger skal bidra til å redusere og løse en langvarig og krevende konflikt i Afghanistan, hvorfor skal da Norges bidrag til dette, med tanke på den meget gode statsøkonomien vi har, være å redusere vår innsats i et område som trenger vår hjelp?
Kristoffersen må ha hørt noe fra annet hold enn fra meg. Jeg har ikke spådd noen pasientgruppers undergang. Men det jeg understreket, og det vil jeg gjerne understreke igjen, er at man må ha et helsevesen som er bygd opp på en måte som gjør at ressursene brukes hensiktsmessig, og at man har veiledere i forhold til de ulike pasientgruppene. Det er klart at det ikke er noe problem her fra talerstolen å komme opp med diverse forslag som kan høres særdeles besnærende ut – jeg håper ikke det er et uparlamentarisk uttrykk – men som man må tenke igjennom konsekvensene av, og det er det jeg påpeker. Jeg tror at med den utvikling man har hatt når det gjelder sykepengeutgiftene som mange har advart mot, så er man nødt til å ha ulike instanser som vurderer alternativene til sykmelding, eksempelvis tilbakegang til arbeid eller aktiv sykmelding, som var nevnt av sosialministeren tidligere i dag – et sett av virkemidler. Det som slår meg, er at det er en kompleksitet knyttet til det å sykmelde som krever en kompetanse. Det er jo ikke snakk om å nedvurdere verken kiropraktorer eller fysioterapeuter. Jeg er overbevist om at det er en yrkesgruppe man trenger, akkurat som man trenger ulike andre yrkesgrupper i dag. Men det jeg også har opplevd som ung allmennpraktiker og turnuslege, er å få henvisninger i retur fra sykehus, fordi de sier at dette er for dårlig, her bør dere innenfor allmennpraksis gjøre de og de utredningene på forhånd før dere henviser videre. Det er et stort problem i dag med ressursbruken knyttet til sykehusene, at man mottar en del henvisninger der arbeidet i stedet kunne ha vært utført f.eks. av primærhelsetjenesten. Derfor argumenterer jeg egentlig bare for det jeg trodde Arbeiderpartiet også var opptatt av å argumentere for da man gikk inn for fastlegeordningen, nemlig at man bruker ressurser på det minst effektive omsorgsnivået, og at man ikke henviser folk høyere i et system eller bruker mer ressurser på det enn det som er nødvendig. Det at man fjerner henvisningskravet, betyr at kiropraktorene i mye større grad må ta ansvar selv i forhold til den behandlingen som de gjør, uten at det kobles til et ansvar for den som ikke står for behandlingen. Det synes jeg er fornuftig. Jeg synes det er interessant at en del undersøkelser viser at behandlingsformen kan gi skadevirkninger, akkurat som den kan gjøre innenfor allmennpraksis eller av spesialister i ortopedi eller nevrokirurgi, men der ansvaret i dag knyttes opp mot faggrupper som ikke har gjennomført behandlingen. Det har vært rettssaker knyttet til dette, der henvisende instans må ta ansvaret. Jeg synes at det for så vidt er greit, men da må det følge et ansvar med det. Det kreves også en betydelig omlegging knyttet til sykmelding fra Rikstrygdeverkets side, hvis det skal følges opp av andre instanser. Jeg ser ikke i forslaget at det er gjennomtenkt. Det har jeg påpekt, og det står jeg fortsatt fast ved. Det betyr ikke at man stiller seg likegyldig til pasientene, tvert imot. Jeg håper at man kan ha et helsevesen som pasientene lett vil kunne finne fram i, og der man har instanser som har et helhetlig ansvar.
For Fremskrittspartiet er det viktig å ivareta norske arbeidsplasser og spesielt de selskapene som har høy kompetanse. Vi synes det er viktig at Aker Kværner forblir på norske hender. Det er et godt grunnlag for å videreutvikle selskapet, og det er også viktig for petroleumssektoren. For oss har det vært avgjørende at det ikke er noen direkte aksjerelasjon mellom staten og Aker Kværner. Vi har sett når staten har vært eier i andre selskap, at denne regjeringen ikke har taklet det på noen god måte. Når noen er forundret over Fremskrittspartiet i denne saken, kan jeg ikke helt skjønne det. Jeg vil da ganske enkelt vise til partiprogrammet vårt, der det står utførlig hva vi vil med eierskap i norsk næringsliv. Det vi gjør her, er helt i tråd med det som står i partiprogrammet, og også helt i tråd med det vi gjorde ved behandlingen av eierskapsmeldingen. Da foreslo vi bl.a. et nedsalg av statlige selskap på om lag 288 milliarder kr. At noen ikke har fått med seg Fremskrittspartiets politikk på dette området, får jeg bare akseptere og kanskje ikke være så forundret over. Men det kan være interessant å lese partiprogrammet vårt og se at dette i så måte er helt i tråd med det. Det vi er opptatt av, er at staten ikke blir en for stor eier på Oslo Børs, verken direkte eller indirekte. Det er også derfor vi fremmer det forslaget som vi gjør i denne saken. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Jeg takker så meget for utfordringen. Det er vel et faktum hvis representanten Storberget går i seg selv og ser litt tilbake, f.eks. på det kuttet som han selv var med og bidrog til i revidert, at det ikke på noe vis er rettet opp her. I tillegg har han et poeng i at det foretas kutt. Han har vist til flere selv, og jeg tror at representanten Storberget, som er en av dem som sammen med undertegnede tidvis er mest i fokus mediemessig og selger et budskap med en høy profil, ikke minst må ta innover seg sammenhengen mellom den oppfatningen folk har ute og det vi faktisk gjør og det vi sier. Her mener i hvert fall jeg helt klart at det er stor forskjell mellom den linjen Storberget legger seg på, og det han er i stand til å få til når han skal forhandle. Jeg har heller ikke oppdaget at han har beskrevet forliket som særdeles rosenrødt.
Det er eit godt spørsmål. Det handlar om berre ein ting, og det er å synleggjere det og så prioritere. Det har eg vore oppteken av i globaliseringsprosessen òg. Når vi skal bruke 60 mill. kr av dei nordiske midlane på vel 800 mill. kr, snart 900 mill. kr, må vi faktisk ta vekk noko for å prioritere noko anna. Det er ikkje alltid like enkelt, og det krev ikkje minst gode prosessar, slik at vi er einige om kva vi skal slutte med når vi no skal fokusere innsatsen. Blant våre ministrar og parlamentarikarar er det folk som har eigarforhold til nokre prosjekt, men det er på langt nær nokon som har eigarskap til alle 1 800, så det er all grunn til å gå igjennom dette. Det vert gjort no, og ikkje minst vert dei prosjekta som skulle vore avslutta for mange år tilbake, avslutta. Men det ligg jo òg både på ministrane og på parlamentarikarane å vere flinkare til å seie kva vi skal slutte å jobbe med når vi lyftar fram område som vi ønskjer å prioritere, og som vi er einige om at vi ønskjer å prioritere. Det må skje tosidig.
Representanten har rett i én ting, og det er at forskning er ingen spøk. Forskning er viktig. Så sier representanten at brød har vunnet, men vi har faktisk ikke fått gjennomført noe forslag om at det skal innføres skolemat i den norske skolen. Forskning er viktig, og vi kommer til å følge opp i de neste budsjettene. Denne regjeringen har vedtatt at vi skal ha to måter å bevilge til forskning på: både gjennom de ordinære bevilgningene og over Forskningsfondet. Vi kan love at vi kommer til å jobbe for at vi skal få mest mulig midler til forskning. For forskning er viktig, og denne regjeringen har satt forskning på dagsordenen. Jeg understreker også at det forslag til budsjett som nå foreligger, ikke innebærer noen reduksjon i midlene til forskningsinnsatsen i 2006.
Da takker jeg statsråden for svaret. Begrunnelsen er altså det store omfanget av flygingene. Da er det jo fristende å spørre statsråden: Hvor går grensen? Eller er det mer trynefaktoren som er avgjørende i denne saken? Det er jo en helt merkelig begrunnelse at man har et generelt forbud, men så skal man åpne opp litt ut fra omfanget av flygingene. Det synes jeg høres ganske merkelig ut, spesielt når man også bruker som argumentasjon at dette skjedde i utkanten av et verneområde. Vi hadde en lignende sak i Sogn og Fjordane når det gjaldt helikopterflyging til Kaldakari, som også var helt i utkanten av verneområdet, og da fikk man avslag. Man har altså ikke samme praksis landet over når det gjelder flyging i verneområdene. Men jeg vil konkret høre med statsråden: Hvor går grensen? Hvor mange flyginger tillater man, og hvor mange landinger tillater man?
På vegne av stortingsrepresentantene Robert Eriksson, Kari Kjønaas Kjos, Øyvind Korsberg og meg selv har jeg den ære å fremme et representantforslag om tiltaksplan for bekjempelse av selvmord.
Jeg har gleden av, på vegne av representantene Laila Marie Reiertsen, Vigdis Giltun, Tord Lien og meg selv, å fremsette et representantforslag om endring i forskrift om arbeidsmarkedstiltak – fjerning av individstønad.
Jeg vil takke utenriksministeren for at han responderte på hva vi skal bruke sikkerhetsrådskandidaturet til. Det er et tema vi helt sikkert får rik anledning til å komme tilbake til dersom vi skulle lykkes med dette prosjektet, og det vil jeg ønske lykke til med. Jeg er ikke like fornøyd med det han kommenterte i mitt innlegg angående forståelsen av at Utenriksdepartementet og utenrikstjenesten i større grad må være motor i hele internasjonaliseringen av det norske samfunnet. Utenrikspolitikk i dag er ikke som på Fürst Metternichs tid, og det er jeg sikker på at også utenriksministeren er enig i. Det er ikke noe som foregår mellom diplomater i lukkede rom. Internasjonalisering drives i dag på universiteter og høyskoler, i næringsliv, i en serie frivillige organisasjoner og i nesten alle de andre departementene. Noen må på en måte tenke gjennom hvordan Norge samlet sett skal ruste seg for globaliseringens epoke, og hvor ansvaret for det skulle ligge hvis det ikke var i Utenriksdepartementet, vet ikke jeg. Så et direkte spørsmål som er viktig å få avklart: Vi har tidligere i dag vært inne på faren for at Jörg Haider kan komme inn i ledelsen i Østerrike som statsminister, utenriksminister eller i en annen posisjon. Og jeg har to spørsmål i denne forbindelse. Det ene er om Norge i så fall vil forholde seg til dette på samme måten som verden lenge forholdt seg til Kurt Waldheim, dvs. at man avgrenset kontakten med ham som representant for Østerrike til det absolutte minimum av hva som måtte gjøres. Kurt Waldheim var knapt nok på statsbesøk noen steder etter at hans rolle ble kjent, og om man nå har en politiker som åpent tar til orde for et tvilsomt forhold til folkemord og krig, er det verdt å overveie det samme. Enda mer akutt ble dette i forhold til OSSE. OSSEs hovedmål er jo å hindre krig og konflikt, det er å stoppe og varsle dette tidlig, det er å stoppe folkemord. Og da å få inn i OSSEs ledelse en politiker som for det første ikke vet forskjell på angrepskrig og forsvarskrig, som det er nokså tydelig at hans uttalelse om Waffen SS tyder på, og for det andre åpenbart ikke forstår at det som foregikk under den andre verdenskrig, var det største folkemord i menneskehetens historie – hvordan en slik politiker skal være velegnet til i dag å bidra til konfliktløsning og hindre folkemord, er veldig vanskelig å forstå. Hva vil Norge i så fall gjøre med det?