Alle skal med, var Arbeiderpartiets slagord for valgkampen i 2005. Det var et slagord vi alle kan slutte oss til, for vi tilhører jo alle gruppen «alle». Spørsmålet er selvfølgelig: Hvordan kommer vi dit? Den rød-grønne regjeringen valgte å produsere Soria Moria-erklæringen. I den står det mye om fellesskap og sosial utjevning. Tre år er gått, og ikke veldig mange av målene er nådd. Dette reviderte budsjettet bidrar verken i den ene eller den andre retning, og er i den sammenheng uinteressant. Regjeringen, ikke minst statsråd Halvorsen, skryter mye av den norske velferdsstaten. Og rett skal være rett: Norge er et land hvor de grunnleggende velferdsbehovene finansieres over de offentlige budsjettene. Det er alle de politiske partiene enige om. Det finnes ingen politisk uenighet om det. I tillegg til dette har Norge innført svært mange økonomiske støtteordninger. De fleste av disse var tenkt å være midlertidige ordninger, som sikret folk et økonomisk sikkerhetsnett i tider hvor de selv ikke var i stand til å ivareta sine egne økonomiske behov. Også disse er det bred politisk enighet om. Men denne regjeringen har gått et skritt videre. Den gikk til valg på å avskaffe fattigdommen. Den introduserte ideen om at fattigdommen kan avskaffes gjennom politisk vilje og gjennom politiske vedtak. Regjeringen var skråsikker på at dersom de offentlige overføringene øker, vil enda flere få være med, slik statsministeren uttrykte det i sin valgkamp. Regjeringen ønsker også å fremstille det som om det påtvungne likhetssamfunnet skaper solidaritet mellom mennesker. Men er det egentlig mulig å bevilge seg til et angivelig mer rettferdig samfunn? Hva skjer egentlig med innbyggerne i et samfunn som blir forespeilet stadig nye offentlige overføringer? Mister vi noe verdifullt på veien? Mister samfunnet noe av det vi setter aller mest pris på? Hva skjer med frivilligheten? Hva skjer med dugnadsånden? Hva skjer med hjelpsomheten? Er folk mer villige til å gi av sin tid? Bryr vi oss om hverandre? Får vi et mer harmonisk samfunn? Svaret på disse spørsmålene er dessverre et rungende nei. Så den altomfattende staten har åpenbart en bakside. Ja, den har noen svært alvorlige bivirkninger. I sosialismens likhetsverden finnes verken vinnere eller tapere. Sosialismen liker ikke forskjeller, og er derfor livredd for konkurranse. Sosialismen verdsetter ikke innsats og initiativ. Derfor avskyr sosialismen private løsninger. Sosialismen dyrker middelmådighet og avskyr krav og betingelser dersom de ikke enkelt kan innfris av alle. I praktisk politikk betyr dette en skolesektor som sliter med å formidle kunnskap til elevene, men som er svært rask med å gi elevene rettigheter. Det betyr en høyere utdanning hvor den faglige terskelen senkes, men hvor studietiden øker. Det betyr en helsesektor med liten effektivitet og pasientkøer. Det betyr en justissektor der kriminalitet resulterer i korte straffer og strafferabatter. Det betyr et næringsliv som sliter med å skaffe seg kompetent arbeidskraft. Det betyr en storstilt innvandring av mennesker som tiltrekkes av sjenerøse og betingelsesløse offentlige økonomiske ordninger. Er det noen som drar kjensel på disse utviklingstrekkene? For den rød-grønne regjeringen er jakten på likhet et overordnet mål, og Regjeringen har valgt å likestille begrepene likhet og rettferdighet. Jo likere, jo mer rettferdig - og helt likt, helt rettferdig. Soria Moria-erklæringen er derfor et dokument med en uttalt målsetting om å ta fra dem som har mye, og gi til dem som har mindre. Spørsmålet om Regjeringen oppfyller løftene fra Soria Moria-erklæringen er derfor mest interessant i et politisk perspektiv. Det mer grunnleggende og filosofiske spørsmålet er imidlertid om en eventuell oppfyllelse av løftene i erklæringen vil skaffe et mer rettferdig samfunn. For hva er egentlig rettferdighet? Jeg spør som filosofen Ayn Rand gjør i sin bok «De som beveger verden»: «Hvem er John Galt?»