Bare en liten kommentar til forrige taler: Hvis det er skattekuttene som er det store problemet i Europa, er det litt underlig at statsministeren for noen dager siden gikk ut og foreslo skattekutt i Norge også. Så vil jeg få takke utenriksministeren for en god redegjørelse for Stortinget om viktige EU- og EØS-saker. Norge er en del av Europa. Utviklingen i EU vil også ha stor betydning for oss, selv om vi ikke er medlem. EØS-avtalen gir oss nødvendig tilgang til det indre markedet i Europa. Men den reiser også en del utfordringer i forhold til medbestemmelse og demokrati. Utenriksministeren er inne på de konstitusjonelle utfordringene dette har for Norge. Jeg tror det er veldig viktig å ha et alvorlig forhold til at det å avstå suverenitet er en alvorlig ting, og det er noe som skal ha en dyp forankring i det norske folk når det skjer. Derfor skal det være en høy terskel for å avstå suverenitet på nye områder. Så er det også en utfordring knyttet til de demokratiske prosessene i Europa. Det er en utfordring å komme tidlig nok inn i EUs prosesser for å påvirke og fremme våre interesser i systemet der. Og det er en utfordring å ha en offentlig debatt her hjemme om saker som er knyttet opp mot EØS som har stor betydning for Norge. Noen av utfordringene er forskjellige – det er for så vidt en utfordring for alle EU-land når beslutningene er lagt til organer som kanskje for mange oppleves fjernt fra de nasjonale beslutningsforaene. Men eurokrisen har også ført EU inn i en legitimitetskrise. Målingene når det gjelder oppslutningen om EU i de forskjellige medlemslandene, viser at tilliten til EU-systemet har falt betraktelig også i land hvor man historisk sett har hatt en stor oppslutning om EU. I den situasjonen er jeg usikker på om utenriksministerens påstand, eller synspunkt, i redegjørelsen sin om at det er «opplagt» at svaret videre for EU er en tettere økonomisk integrasjon som følges opp av en tettere politisk integrasjon. Det er klart at disse to tingene henger sammen, men spørsmålet er hvorvidt det i en sånn situasjon er tettere politisk integrasjon som er løsningen når oppslutningen allerede er dalende. Kanskje er det også mer et spørsmål om fordelingen av makt mellom det nasjonale nivået og det overnasjonale nivået, og hvor grensene her skal gå. Som mange har vært inne på, er EU i dag i krise, med rekordhøy arbeidsledighet, særlig blant ungdom, lav økonomisk vekst og økende sosiale problemer – og i forlengelsen av det økende ekstremisme. Erfaringene fra historien viser at dette problemet må tas på høyeste alvor. Høy arbeidsledighet, håpløshet og utbredt sosial nød kan i løpet av kort tid skape en ustabil situasjon og utfordre en del av de demokratiske prinsippene vi bygger på. Fordelen i dag i forhold til f.eks. i 1930-årene er at det er et helt annet samarbeid mellom landene enn det var den gang. Nasjonalisme som en aggressiv kraft har nok ikke samme potensial som den gang. Men faren i dag i forhold til den gang er at det oppleves som at de politiske beslutningene tas langt borte av andre stater eller utenforstatene, der man har liten påvirkning på beslutningene. Kanskje ett eksempel er mange grekeres antipati overfor både EU og Tyskland, da man oppfatter det slik at det er disse som tar beslutningene over den greske nasjonalstaten og nærmest skaper en del av problemene som er i Hellas. Det maner nok til at EU finner politiske løsninger som ikke sentraliserer og byråkratiserer makten ytterligere, men som gir medbestemmelse og legitimitet i prosessene. Og igjen: Derfor har jeg en viss skepsis når utenriksministeren mener det er «opplagt» at ytterligere økonomisk og politisk integrasjon er løsningen. Det kan også få en annen effekt. Så har det vært en del diskusjon om romfolket. Jeg er enig i at det er viktig å sette inn tiltak som går på de fundamentale problemene. Jeg er også enig i den støtten som gis gjennom EØS-midlene. Men så er det noen som mener at man burde øke denne, og da er man over i en diskusjon om beløp istedenfor hvilken hjelp som er den beste. Den hjelpen vi kan gi i hjemlandet, er atskillig bedre enn det å legge til rette for tigging her i landet. Det gir muligheter for økonomisk utvikling i hjemlandet. Men da er det viktig – og derfor er det et betimelig spørsmål fra Kristelig Folkeparti her i replikkrunden: Hvordan har man egentlig tenkt å gjøre dette, slik at det får størst mulig effekt, og hvordan skal man unngå at disse pengene havner i korrupsjon? Da er det ikke beløpet som er det viktige, men at det som gjøres, faktisk har den ønskede effekt, for det er jo det som er målet.