Det er dessverre veldig mange redde barn i Norge også, og de trenger virkelig mange flere modige voksne, både politikere og ansatte i helsevesenet, men også ansatte på helsestasjoner, i skoler, i barnehager – ja, alle steder der man får kontakt med barn som kan oppleve omsorgssvikt. Jeg håper at saken om Christoffer skal bli et vendepunkt med tanke på måten dette har blitt håndtert på i helsevesenet. Nå blir det faktisk reist sak i dette tilfellet. Også en annen sak fra Vestfold er jeg kjent med, der både helsepersonell og andre ansatte i skole- og omsorgssektoren har visst – de burde visst, burde sett og burde gjort noe. Jeg er veldig glad for interpellasjonen, for svaret som statsråden ga og for de tiltakene som nå settes i gang, for de er helt nødvendige. Det å kunne vite hva du skal se etter, og ikke minst å vite hva du skal gjøre og hvordan du skal gjøre det når du kommer i en sånn situasjon, er uhyre viktig. Sjøl har jeg lang erfaring etter 17 år som barnehageassistent og kan jo ikke akkurat si at jeg er ukjent med tematikken. Problemet da var at når man sa fra til barnevernet, så skjedde det ingenting. Det eneste som skjedde, var at foreldrene mistet tilliten til barnehagen – som kanskje var det eneste stedet barnet var på i løpet av døgnet hvor det var trygt – at familien flyttet, eller at barnevernet ikke vurderte og så det samme som barnehagen så, og hadde ressurser til å følge opp. Ja, endog har jeg opplevd at fagfolk innen psykiatrien har sagt at de vil velge å gi ressurser til barn i familier der foreldrene er interessert og innstilt på et samarbeid, og ikke der foreldrene motsetter seg dette. Og det betyr jo at de aller mest utsatte barna er de som får hjelp sist. Jeg tror fremdeles det er langt igjen til at både helsepersonell og folk som jobber i barnehage og i skole, vet nok om hvordan de skal håndtere disse vanskelige situasjonene. Så er det et stort behov for å styrke det kommunale barnevernet. Senest i helga var jeg i Nord-Trøndelag på en stor konferanse om temaet. Der var det ansatte i barnevernet på alle nivåer, det var foreldre som var fosterforeldre, adoptivforeldre, det var endog foreldre som hadde opplevd at barna var blitt overtatt av barnevernet. Det de alle sammen sier, er at akilleshælen er det kommunale barnevernet, som er for dårlig bemannet. Antall saker har økt mye mer enn antall ansatte de siste årene. Og det verste er, sier folk som jobber i barnevernet, at når familier som sjøl innser at de trenger hjelp, eller ungdommer som innser at de trenger hjelp, kommer til barnevernet, så er det ikke alltid barnevernet har ressurser til å prioritere dem. Og der er jo, for å si det sånn, noen av de virkelig store tillitsbruddene, for dette er jo folk som sjøl innser at de trenger hjelp – og hvem gjør ikke det, når man skal oppdra barn? Det er vanskelig å oppdra barn. Noen har stort nettverk rundt seg, andre har ingen. Og der kan det lokale Barnevernet være ikke bare noen som kommer inn og overtar omsorgen, men absolutt det viktigste støttenettverket rundt familier og barn. Men det har man ikke nok ressurser til å følge opp. Det er også mange av de sakene der det ikke er grunnlag for omsorgsovertakelse, men der det absolutt er behov for tiltak for å følge opp, som krever at man må legge inn noe mer ressurser for at foreldrene skal makte å ta imot dette. Det er veldig mange saker der det blir lagt inn meldinger også til barnevernet, som ikke blir fulgt opp. Det er vi faktisk nødt til å ta med største alvor, for – som sagt – min erfaring fra den tiden jeg jobbet i barnehage, var at det var ganske katastrofalt de gangene saker ble tatt opp med barnevernet. Resultatet var ingen hjelp, og at tilliten mellom barnehagene og de få voksne som denne familien kanskje hadde, og særlig disse ungene, ble fullstendig brutt. Så her er det veldig mange områder å styrke, men det er uhyre viktig at vi vet det, for hvis vi ikke gjør det, kommer veldig mange av disse barna til å dra dette med seg resten av livet og få det svært vanskelig.