mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Det bør komme helt klart fram i denne debatten at Arbeiderpartiet nok en gang vil påtvinge det norske folk økte skatter og avgiftsbyrder. I proposisjonen om kommuneøkonomien for 2001 sier Arbeiderpartiet i realiteten at de vil tvinge kommunene til å innføre eiendomsskatt. Nettopp eiendomsskatt, som er en av de mest upopulære, urettferdige, usosiale former for skattlegging av det norske folk som finnes, vil altså Arbeiderpartiet presse kommunene til å innføre. Hvorfor kan ikke Arbeiderpartiet for én gangs skyld se på hvordan ting kan gjøres billigere, enklere, mer effektivt og mer rasjonelt i offentlig sektor, f.eks. ved hjelp av mer marked, mer konkurranse, fremfor ensidig alltid å skulle øke skatter og avgifter hver gang det offentlige trenger mer penger til å fortsette sin ineffektive drift? Hvorfor må alltid økte skatter og avgifter være den eneste løsningen for Arbeiderpartiet? Og hva slags modernisering og fornyelse ligger det i disse tradisjonelle grepene? Statsministeren har tidligere uttalt at Arbeiderpartiet skal vinne det neste valget på oppnådde politiske resultater. Er det slik at ett av disse politiske resultatene er at man har påtvunget flest mulig av landets innbyggere eiendomsskatt, må jeg si jeg begynner å lure. Er det tvangsinnføring av eiendomsskatt som skal gjøre Arbeiderpartiet til landets neste vinner?
På vegne av stortingsrepresentantene Oskar Jarle Grimstad, Henning Skumsvoll og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om norsk vannkraftpolitikk.
Innhaldet i merknaden synest eg er positivt med tanke på det ein ikkje opplever som likestilling i dag. Men samstundes vil eg minna representanten om at vi blei einige med Kristeleg Folkeparti om å auka tilskotet til likestillingssentra, som òg kan vera eit positivt bidrag vidare. Men eg har lyst til å seia at like viktig som alle desse kronene som vi tar med oss, er samhandlinga som vi som enkeltindivid kan tilføra i likestillingsdebatten, og det er like viktig for meg som kvinne, som mor, som arbeidstakar, som arbeidsgivar, som heile mangfaldet frå barnehage, til skule, til utdanning. Det at vi er med på å støtta opp om dei vala alle tar, både gutar og jenter, vidare, er viktig for meg.
Nå bør vel kanskje representanter fra Høyre vinne valget før man nedsetter nye regjeringer. Det er også bare et lite, velment råd. Dette er nemlig en sak som mange i Skole-Norge vil legge avgjørende vekt på når de bestemmer seg for hvilke av regjeringsalternativene som har den beste politikken. Når det er sånn at vi har over 35 000 lærere som har valgt bort skolen og valgt seg over til andre yrker, må vi stille oss spørsmålet: Hvordan skal vi sørge for å lokke dem tilbake og overtale dem til å komme tilbake? Da vil jeg anbefale at man starter med å høre på hva de har å si. Det veldig mange av dem sier, er: Jeg trivdes som lærer, jeg syntes det var fantastisk de gangene jeg fikk gjøre en virkelig forskjell. Da jeg så at det gikk et lys opp for en elev som hadde strevd med noe opp og ned i lange tider, da var det virkelig sånn at jeg visste at det var verdens beste jobb. Og så sier de: Hvis jeg bare fikk litt mer tid til å følge opp hver enkelt elev, sånn at jeg kunne oppleve det litt oftere i jobben, skulle jeg tenke på å komme tilbake på skolen. Vel, da prøver vi ut det. Grunnen til at det ikke bare er en prøveordning i løpet av fire år som vi nå skal høste erfaringer med, er også at vi gjør denne lovendringen i dag. Jeg er helt sikker på at Skole-Norge kommer til å merke seg hvem som stemmer for, og hvem som stemmer imot. Da kommer de til å merke seg at Høyre og Fremskrittspartiet og Venstre stemmer imot den endringen i opplæringsloven som gjør at man kan komme tilbake med en bestemmelse som sikrer lærertetthet. Det er veldig interessant. Det kommer nemlig veldig mange til å være opptatt av når de skal finne ut av om man faktisk hører på lærerne, har en strategi for hvordan man skal rekruttere flere tilbake til skolen, har en strategi for hvordan man skal prøve ut ulike systemer for å hindre en fortsatt økning i spesialundervisningen, har en strategi for hvordan man skal kunne jobbe mer variert og motiverende i skolen.
Jeg er veldig glad for det spørsmålet – det har vi ikke gjort. Vi har økt måltallet for returer generelt, og det fører også til at flere blir sendt ut. Men det vi har gjort i så henseende, er at vi egentlig har myket opp fokuset i vårt tildelingsbrev i forhold til den forrige regjeringen. Den forrige regjeringen sa i 2013 at saker som omfattet barn som har oppholdt seg lenge i Norge uten tillatelse, skal prioriteres. Vi har gjort det om, på den måten at det ikke er de som har vært her lenge, som skal prioriteres, men barnefamilier generelt, slik at en får sammenheng mellom vedtakstidspunkt og utsendelse, for at man skal unngå situasjoner hvor barn blir værende veldig lenge i Norge. Men det er altså ikke sendt noen signaler fra regjeringens side som skal bety at en skal prioritere lengeværende barn for at en skal sende dem raskere ut i forkant av et regelverk. Det mener jeg også ville vært en uakseptabel opptreden i forhold til den avtalerelasjonen som regjeringen har med Venstre og Kristelig Folkeparti.
Jeg hadde tenkt å komme Kristelig Folkeparti i forkjøpet denne gangen og sørge for å prioritere mer penger til utdanning. Jeg varslet egentlig i en tidligere muntlig spørretime at vi kom til å vurdere det, og det kommer vi til å gjøre. Vi kommer til å prioritere å komme opp på det nivået som regjeringen selv i sine egne meldinger har varslet tidligere, nemlig på 1,6 mrd. kr. Det er en økning fra i år. Hvis vi skal si én ting, så tenker jeg som så: Vi må bruke våre utdanningspenger i land der det er størst mangel på egen evne til å levere. Det er i sårbare stater, og det gjelder målsettingen om at flere jenter skal få muligheten til å få utdanning. Derfor prioriterer vi penger inn mot akkurat det. Det vi ser som er generelt positivt, er at det er stadig flere ungdommer, stadig flere unger, som får begynne på skole, og jeg mener jo at utdanning til et lands egen befolkning, er landets eget ansvar. Der ser vi en gledelig utvikling, nemlig at i hele Afrika sør for Sahara – i hvert fall i nesten alle land, bortsett fra dem der det er krig og konflikt – klarer landene å sette av mer penger selv. Det mener jeg er en bærekraftig utvikling.
Her var det mykje forskjellig, og eg støttar på ingen måte dei utsegnene som representanten Aspaker kjem med. Tvert imot er jo begge lovforslaga, både ei anledning til seks pluss seks for politidirektøren og det å redusere frå fire pluss fire til no éin seksårsperiode for omboda, ei tilpassing – ein får altså ein heilskap i forskrifta til tenestemannslova. Det betyr at alle åremål i staten heretter vil vere på seks år. Så er det når det gjeld alle stillingar, unnateke ombodsstillingane, anledning til å søkje – og verte vurdert på lik linje med eventuelt nye søkjarar – om ein ny seksårsperiode. Vi får altså ei lik behandling av alle åremålsstillingar. Akkurat i denne situasjonen har Regjeringa – som eg sa – hatt ulike syn på om noverande innehavar av åremålet kan søkje om ein ny treårsperiode, men vi har valt å leggje til grunn den heilt spesielle situasjonen som er i politiet, og vektlagt kontinuitet. Og det står eg bak, som justisministeren står bak det.
Jeg vil anbefale SVs gruppe å stemme mot de to gjenstående forslag.
Det er selvsagt ikke viktigere i nordlige havområder enn i havområdene rundt Midt-Norge. Vår vurdering er at i dette området er det en god, tilfredsstillende privat kapasitet for å gjøre dette. Den kan mobiliseres i enhver krisesituasjon. Jeg er litt forundret over at Fremskrittspartiet og andre partier bekymrer seg over at kriseberedskapen også er på private hender.
Bare en liten kommentar til det aller siste. Man sa nøyaktig det samme for fire år siden, nemlig at man skulle opp på 40 pst. stipendandel. Vi ble stående på 30 pst. Man holdt ikke ord den gangen, men kanskje kan situasjonen endre seg nå, slik at vi kan tro på at man vil holde ord når det gjelder stipendandelen denne gangen. Men for å unngå den samme situasjonen hjalp vi til med å innføre 40 pst., slik at vi i alle fall er sikre på å holde ord. Så til det som går på Den norske kirke. Det kan jo virke slik når en hører statsråden, at Den norske kirke stort sett består av prestestillinger – og takk for at det ikke er bare det! Den norske kirke er mye mer enn det, og det skal vi være glad for. Når det gjelder de øremerkede midler, beklager jeg at de ikke ble lagt inn i rammene – at de kom tilbake som øremerkede midler. Jeg tror at det er helt avgjørende for Den norske kirke og de lokale menighetene at de er i stand til å slåss sammen med de øvrige delene av lokalsamfunnet om de kommunale midlene. Det vil si at vi trenger en kommunalisering av Kirken for å aktivisere den lokalt, slik at de ikke bare sitter og forventer at midlene skal komme fra sentrale myndigheter. Når det gjelder dåpsopplæringen, er vi helt klare. Vi skal ha en stortingsmelding, vi skal behandle den, vi skal legge rammene, og vi skal legge sterke føringer for hvordan dåpsopplæringen skal være. Men vi venter på stortingsmeldingen og regner med at vi får den i løpet av våren. Så til vår løsning når det gjelder prestestillinger og diakonstillinger. Vi har anvist fondet og sagt at det vil være en god måte å finansiere dette på. Da jeg hørte statsråden, lurte jeg litt på om hun egentlig er interessert i å gjennomføre dette – om hun er villig til å bruke av fondsmidlene slik som flertallet her har anvist. Det synes jeg statsråden skal svare på. Vil hun ta dette på alvor? Vil hun gå inn og bruke midler fra fondet slik at vi kan få opprettet flere stillinger, slik som vi har påpekt? Eller mener hun at det ikke er så viktig å få flere stillinger, å få orden på dette, slik at det vil hun ikke gjøre – at fondet skal stå urørt, at det å samle skatter på jorden er viktigere enn å bruke det til nye stillinger?
Høyre vil så mye, men får det nå ikke bestandig til. Før man blir student, og før man havner på et universitet og eventuelt skal bli forsker, må man gå på videregående. I Regjeringens forslag til budsjett blir det brukt over 370 mill. kr til gratis læremidler til elevene i videregående, og i løpet av tre år vil alle elevene ha gratis læremidler. Dette synes ikke Høyre er noen god idé, men vil ha en behovsprøvd stipendordning, med et innslagspunkt på 210 000 kr. Hvorfor kan ikke Høyre støtte Regjeringen, som vil gi lik mulighet til alle ungdommer til å ta videregående utdanning, uansett bosted eller familiens økonomiske ressurser?
Vi har gjennom høringen bl.a. fått høre, spesielt fra USA, at det finnes både aminteknologi og karbonatteknologi, som allerede har vært benyttet, og som også er under videre utvikling. På testsenteret på Mongstad har man også videreutviklet disse teknologiene og arbeidet med det, men man hevder at det er helt nye teknologier som er blitt utviklet. Det har jeg ikke fått dokumentert, verken gjennom høringen eller gjennom det som jeg har lest om dette i diverse rapporter.
Statsråden var i sitt innlegg inne på forbrukernes krav til matvarer, men han glemte et veldig viktig element, og det er forbrukernes krav til rimeligere matvarer. Det er flere elementer her: Det er både kvalitet, altså trygg mat, og også prisen som forbrukeren til syvende og sist må betale for norskproduserte matvarer. Og dette føyer seg inn i den debatten vi har hatt i høst med Bondelaget på den ene siden, som sier at det er bonden som bidrar mest til rimeligere matvarepriser, og kjedemakten på den andre siden, som har trykket andre rapporter til sitt bryst og sagt at det er de som bidrar til rimeligere matvarer, med Rimi-Hagen i spissen. Jeg vil gi statsråden honnør, for det er veldig positivt at det nå er tatt et initiativ til et forprosjekt som skal kartlegge mulighetene for å etablere løpende resultatrapportering om prisdannelsen i matvaremarkedet. Men det er ikke nok. Derfor har Fremskrittspartiet nå fremmet et såkalt Dokument nr. 8-forslag om et regjeringsoppnevnt utvalg som skal ta for seg alle ledd i verdikjeden for matvarer, se på marginene og ha referanseprodukter som vi kan sammenlikne med andre land, slik at Stortinget kan få troverdighet om hvem vi kan stole på i matsammenheng, og som kan bidra til å være et beslutningsgrunnlag for Stortinget på et senere tidspunkt. Det er veldig viktig å følge produktene fra vugge til grav, eller fra jord til bord i dette arbeidet, slik at vi kan se på alle de forskjellige leddene i kjeden. Jeg håper det kan være mulig å få et slikt resultat klart i forkant av landbruksoppgjøret neste år, eller aller senest i forbindelse med stortingsmeldingen om landbrukspolitikken. Jeg ønsker noen kommentarer fra statsråden til dette forslaget og intensjonen med et slikt arbeid.
Først til det lokale sjølstyret. I debattene om distrikts- og regionalpolitikken tidligere om årene har vi fremmet en rekke forslag, både når det har dreid seg om Kommunaldepartementets budsjett og når det har dreid seg om Næringsdepartementets budsjett. Dette har konkret gått på desentralisering av makt fra storting til kommune og spesielt til fylkesnivået, eller det som det nå kalles, regionnivået. I den grad vi har fått disse forslagene fram til avstemning, har de blitt nedstemt, så jeg blir litt forundra over at det er SV som får dette spørsmålet. Også når det dreier seg om øremerking, har vi vært med på alle de fellesmerknadene som har vært fra kommunalkomiteen. Det SV ikke ønsker, er at det skal bli store forskjeller i levekår eller på sosial- og helseområdet og skoleområdet. Der vi derimot har vært helt sterke og tydelige, er når det dreier seg om kultur, næringsutvikling – altså utviklingspolitikk generelt – samferdsel og f.eks. arbeidsmarkedsetat. Alle disse funksjonene kan etter vår mening i langt større grad enn i dag legges ut på fylkesnivå, slik at man kan få råderett over virkemidlene. Seinest i fjor fremmet vi forslag om at alle de distriktspolitiske virkemidlene skulle legges inn i en pott, slik at en kommune kunne få én pott uten bindinger, eller en fylkeskommune kunne få en pott uten bindinger. Da tror vi at f.eks. Sogn og Fjordane, Hordaland eller Møre og Romsdal sjøl bedre kunne legge til rette for det som er nødvendig for bosetting langs kysten, fordi de sjøl vet om og kan finsikte sine virkemidler langt mer enn det Stortinget kan. Det er deres fortrinn, fordi de er nære og samtidig store nok til å ta beslutninger over et visst geografisk område. Ellers får jeg bare vise til SVs alternative budsjett på alle de områdene der vi vil styrke lokalsamfunnene.
Dagbladet skriver 30. oktober: «Nådeløs dom fra 300 000 elever: Kaos i norsk skole. Lite motiverte. Forstyrrer hverandre. Vil bestemme mer.» Dette bekrefter internasjonale undersøkelser som PISA og TIMSS. Det er uro og mangelfull motivasjon i norsk skole. For to dager siden kunne vi lese at foreldre tar med advokat til konferansetimen. Årsaken er sannsynligvis at tillitsforholdet mellom skole og hjem i mange sammenhenger er på bristepunktet. Foreldrene føler at de står alene for å forsvare elevenes rett til opplæring. Det er en ganske dramatisk og alvorlig situasjon. – Jeg glemte å si at spørsmålet er til kunnskapsministeren, men det har han sikkert forstått. – Foreldrene føler seg alene, og Fremskrittspartiet har tatt til orde for at samarbeidet mellom hjem og skole skal bli mer forpliktende. De fleste skolepolitikere sier det samme i festtaler, men resultatene uteblir. I statsrådens svar til fortvilte foreldre i Dagbladet i dag insisterer han på at advokater i hvert fall ikke skal brukes i kommunikasjonen mellom foreldre og hjem. Foreldrene må ta det alene og gjøre sitt beste. Statsråden skisserer altså ingen løsning på denne tillitskrisen, men lukker øynene og reiser idealets fane fremfor å komme med konstruktive bidrag. Nå er det naturligvis slik at en statsråd ikke kan pålegge foreldre ikke å ta med seg bistand til konferansetimene. Det kan foreldrene fritt gjøre. Men siden halvsider i dagspressen er ganske innholdskomprimerende, har jeg i dag lyst til å utfordre statsråden til å fortelle Stortinget hva han har bidratt med, helt konkret, for å forebygge en situasjon hvor foreldre føler seg tvunget til å ta med seg sakkyndig bistand i sin kontakt med skolen.
Som integreringsminister har min hovedoppgave vært å få bosatt de flyktningene som har fått lovlig opphold, så raskt som mulig ute i kommunene. Det har flere vært inne på i dag også, og vi vet at det er en stor utfordring. Det er altfor mange som har ventet altfor lenge. Vi vet at veldig mange av disse som har sittet lenge og ventet, og som skal starte livet sitt ute i kommunene, er barn. Det er der ute i kommunene de skal starte livet sitt, for å begynne i barnehage, for å begynne på skolen, for å lære seg språk. Vi må konsentrere oss om å gi barnehage og gratis kjernetid til dem som har fått opphold, og som skal ut i kommunene. Det er mitt hovedanliggende. Jeg er også veldig glad for at våre budsjettkamerater her på Stortinget har sikret at barnehagetilskuddet til mottakene er inne igjen i budsjettet.
Regjeringen har kunngjort et mål om 14 TWh ny fornybar bioenergi. Som jeg var inne på i mitt innlegg, handler det om 7 millioner m3 biomasse fra norsk skog. Det er en økning på ca. 60 pst. av dagens uttak. Jeg forutsetter at man også legger til grunn et mål om norsk råstoff. Sertifiseringsordning er én ting, men for å få ikke bare en sikker miljøeffekt, men også for å være sikker på at dette er bærekraftig, forutsetter jeg at det er et mål at i hvert fall mesteparten skal hentes ut av norsk råstoff. Men man kan vanskelig klare å hente ut så mye skog uten betydelig flere nye skogsbilveier, noe som man i Regjeringen vet at jeg har en viss motstand mot. Så spørsmålet mitt er helt konkret: Hva har Regjeringen tenkt å gjøre for å sørge for at man får tak i de 7 millioner m3 med skog?
Thommessen henviser til at SV sitter i glasshus. Han hørte nok ikke helt etter, for jeg var ikke uenig i de prioriteringene som Regjeringen har foretatt i kulturbudsjettet. Jeg sa tvert imot at vi støtter det som ligger der, men vi ønsker å gå utover det. Det vi kritiserer, er prioriteringen av f.eks. skattelette, forsvar og privatskoler på bekostning av det vi oppfatter kunne gitt mer penger til kulturbudsjettet. Og jeg tror faktisk at hvis vi fikk de pengene, ville nok også Høyre være med på veldig mange av de prioriteringene vi foretar. Det har jeg god tro på, selv om vi nok er uenige om noe av det som gjelder mediepolitikk, når det gjelder pressestøtte og utvikling, ikke minst, av NRK. Det Thommessen nevner om utbygging av digitalt bakkenett, har vi stilt oss kritiske til hele tiden. Vi er ser selvfølgelig at digitaliseringen må komme, og den bør komme så raskt som mulig. Men vi må ha tid nok til å velge riktige løsninger. Ut fra de høringene som komiteen har hatt, stilte Fremskrittspartiet og SV seg svært kritiske til den løsningen som så langt har vært antydet, nemlig at NRK og TV2 gjennom NTV både er innholdsleverandører og distributører og da i neste runde kan bestemme prisen for andre som eventuelt vil inn på det samme nettet. Det betyr et slags monopol av et statlig AS og en kommersiell kanal som vi mener er veldig uheldig. Vi har ikke sagt at det skal koste 50 milliarder kr. Vi har ikke sagt at vi skal sette i gang med bredbånd umiddelbart. Vi har sagt at kanskje er det lurt nå å vente to-tre år på grunn av den teknologiske utviklingen og se om det ikke er andre løsninger som er både bedre og mer fornuftige enn det NTV vi har sett i dag. Så vidt jeg har erfart, er tvilen også stor både i Høyre og i Kristelig Folkeparti – og i Arbeiderpartiet etter hvert.
Da vil jeg be statsråden instruere IMDi om å slutte med den type forsøk på å gi penger til organisasjoner som overhodet ikke representerer likestilling, som statsråden setter så utrolig høyt. Det er et stort kontroversielt spørsmål, eller paradoks, at statsråden fremsetter at hun er veldig for likestilling, men fortsetter å bevilge penger gjennom IMDi til en rekke organisasjoner som overhodet ikke arbeider for likestilling. I fjor fikk Minotenks ungdomsklubb bevilgning til et hotellopphold; de fikk 200 000 kr for at man skulle dra på skiferie for å skape integrering. Minotenk brukte pengene sine, de 200 000 kronene, på to bussturer – én med gutter, som dro en uke, kom tilbake neste uke, og neste uke dro jenter på busstur, på skiferie. De var altså segregert. Dette var for å skape integrering og forståelse for det norske samfunnet! Dette er altså slik IMDi og andre bruker skattebetalernes penger – gjennom statsråden, som har ansvaret for dette – til helt meningsløse ting, som ikke skaper arbeid mot kjønnslemlestelse, ikke skaper arbeid mot tvangsekteskap, og ikke skaper likestilling. Hva synes statsråden om dette?
Jeg takker statsråden for svaret. Det var et svar som oppsummerer det som kan og skal gjøres, kanskje. Men det sier jo ingenting om tidsperspektivet, og det sier ikke så mye om store forandringer i forhold til det som har skjedd bakover i tid, uansett hvilke regjeringer som har sittet her. I avisen Østlendingen 10. oktober d.å. kan vi lese følgende: «Med dagens investeringsnivå vil det ta 50 år å oppgradere hele stamveinettet i Norge til en god standard.» Altså 50 år. Det er klart at det er ganske lang tid, og jeg tror vel verken jeg eller statsråden vil oppleve en fullgod stamveg, hvis vi har det perspektivet. Når vi f.eks. snakker om rv. 3 i Hedmark, så vil den koste, hvis jeg husker riktig, 2,8 milliarder kr, og det fins mange veger som er lik rv. 3. Derfor ønsker jeg nå noe litt mer konkret. For én ting er investeringer, en annen ting er vedlikehold, og vedlikehold må vi ha. Men det må store investeringer til for å oppgradere vegnettet. Det er det jeg egentlig vil ha svar på.
I dag er det verdens flyktningdag, og FN melder om at det aldri har vært flere flyktninger i verden. Krisen i Syria, og ikke minst i nabolandene, der Jordan nå har stengt grensene for flere mottak, er katastrofal. Venstre har nå i vår valgt å stemme ned Sosialistisk Venstrepartis forslag om å ta imot flere flyktninger. Venstre har inngått en avtale med regjeringen der det ikke skal være lov å ta imot splittede familier, bare de som er mest integrerbare skal tas imot. I hele vår har partiet vært fullstendig handlingslammet på et av de områdene som jeg trodde var viktig for Venstre, og nå fremmer man altså et forslag om en gjennomgang av retningslinjene, uten å si noe om innholdet. Jeg er veldig forbauset over Venstre nå, og vil spørre: Er det meningen at dette skal føre til endring? Og vil det også føre til endringer i den inngåtte avtalen om de begrensningene som er der, som ikke er humanitære?
Det er jeg ikke enig i. Jeg mener at denne regjeringen er godt i gang med en lang rekke forenklingstiltak. Hver eneste av statsrådene jobber målrettet med det innenfor sitt område. Jeg kan si at for min del går jeg gjennom hver eneste av de underliggende etatene jeg har ansvar for, for å se på muligheten for å gjøre forenklinger – først og fremst av hensyn til skattebetalerne, dernest av hensyn til bedriftene, som er avhengige av å ha et enkelt møte med et offentlig byråkrati. Jeg vet at også næringsministeren, som har veldig mye av ansvaret for dette, er godt i gang og helt sikkert kan orientere representanten Giske nærmere om det arbeidet hun gjør. Men jeg kan forsikre om at vi har fullt trykk på dette. Det er ikke slik at vi har stoppet halveringen av oppbevaringsplikten. Den er vi godt i gang med å realisere, på samme måte som vi jobber med en lang rekke andre tiltak som jeg håper vil gi skattyterne mer valuta for den skatten de faktisk betaler, og at de opplever møtet med offentlig sektor som effektivt.