En viktig del av det arbeidet vi på Stortinget gjør, er å forsøke å gjøre barn og unges hverdag og oppvekst litt lettere. En måte å gjøre dette på, er alltid å ha FNs barnekonvensjon liggende på pulten ved siden av seg, uavhengig av om det er et budsjett, en lovendring eller en melding vi behandler. Husker vi som politiske representanter hovedinnholdet i Barnekonvensjonen, tror jeg vi allerede har gjort et godt stykke arbeid. Fremskrittspartiet har ved mange anledninger kjempet for et bedre barnevern. Ikke minst var John I. Alvheim en forkjemper for barnevernsbarna og deres pårørende. Mange henvender seg til oss stortingsrepresentanter med sine historier om barnevernet. Vi synes at de utallige sakene vi hører om, vitner om at det ikke er et tilstrekkelig godt barnevern i Norge. For det første blir altfor mange barn værende altfor lenge i hjem der foreldrene ruser seg. Dette burde kunne være en enkel sak for det offentlige å gripe inn i. Ingen barn, absolutt ingen barn, burde få vokse opp hos tunge rusmisbrukere, noe som dessverre skjer i dag. For det andre burde barnevernet ta innover seg de merknadene som den forrige komiteen la inn i forbindelse med meldingen om barn og unges oppvekst, nemlig at nær familie skal vurderes først når barn skal plasseres utenfor hjemmet. Men altfor mange ganger har jeg fått telefoner fra fortvilede besteforeldre, tanter og onkler om at de får sine søknader om å overta omsorgen for barn som de er i slekt med, avslått. Begrunnelse foreligger sjelden, men man kan ane at det har noe å gjøre med at de har for god kontakt med de biologiske foreldrene. Ja, og det var jo nettopp derfor vi ønsket at barna skulle komme til besteforeldrene sine. Det hadde ikke blitt en så traumatisk opplevelse som det er å flytte til totalt fremmede, eller også eventuelt på institusjon. Da er vi ved det neste temaet, nemlig kjøp av eksterne institusjonsplasser. Vi ser at i nysalderingen er man nødt til nok en gang å øke denne posten, denne gangen med 215 mill. kr. For neste år foreslår Regjeringen nok en gang å øke denne posten, eller den tidligere post 70 under samme kapittel, dette til tross for at man har satt i gang et omfattende omstillingsarbeid for å få redusert kostnadsveksten i sektoren. Det er bekymringsfullt når staten overtar ansvaret i januar 2004, og man fremdeles to år senere kan skrive i St.prp. nr. 21 for 2005–2006: «Det har likevel vist seg, etter at ein no har fått meir informasjon om den faktiske kostnadsutviklinga i 2005, at det var meir ressurskrevjande å sikre ei god fagleg verksemd enn tidlegare lagt til grunn, samtidig som omstillingsarbeidet ikkje har hatt så stor innsparingseffekt i 2005 som ein gjekk ut frå.» Hva er det man egentlig forsøker å få sagt her? I budsjettet for 2005 økte man kapitlet med 300 mill. kr, i revidert sommeren 2005 fikk man en økning på ca. 100 mill. kr og altså i nysalderingen 215 nye millioner. Da er det vel egentlig betimelig å spørre seg: Hva er det som skjer med det offentlige barnevernet? Finnes det ingen kritiske gjennomgåelser av hva det er som drar disse budsjettene opp, når man med full bevissthet la om virksomheten i 2004 for å få bedre kontroll? Jeg synes det er relevant å spørre, særlig når man blir kontaktet av fosterbarn som er i fosterhjem med både fire, fem og seks andre fosterbarn: Har man da kontroll med virksomheten? Har det offentlige kontroll med hva som skjer med tusenvis av barn som hvert år blir fjernet fra sin biologiske familie? Jeg tror ikke at det offentlige har kontroll. Og det plager meg. Jeg forlanger faktisk ikke at barnevernet i den enkelte kommune skal kunne ha oversikten over og innsikten i hvorvidt alle de barna man har plassert rundt omkring, har det bra. De har antagelig mer enn nok å gjøre med å få unna alle bekymringsmeldingene de får og alle de akutte sakene de får i fanget daglig. For jeg sier ikke at jeg ønsker å kritisere barnevernsarbeiderne som sådanne. Det er det eksisterende systemet jeg vil til livs. Barnevernsarbeiderne gjør en flott jobb for svært mange barn i dette landet, men det er noe som ikke er tilfredsstillende. Dette ønsker Fremskrittspartiet å gjøre noe med. Det er ikke for å mistenkeliggjøre det offentlige norske barnevernet og heller ikke for å rakke ned på fylkesmennene, men for å ivareta barna og å sikre at også de barna som har litt dårligere forutsetninger enn andre, får vokse opp i et trygt og godt miljø. Det er derfor vi fremmer forslag om et fritt og uavhengig barnevernstilsyn. Vi vet at tilsynet med barnevernet, fylkesnemndene, barnevernsinstitusjonene, omsorgshjem, fosterhjem, etc. ikke i tilstrekkelig grad gjennomføres i dag. Det kan da ikke være nødvendig å vente til Riksrevisjonen gransker tilsynet, eller mediene avdekker en skandale, før vi innfører et bedre tilsyn. La oss heve tilsynet opp og få et fritt og uavhengig barnevernstilsyn. Kanskje synes statsråden at dette virker litt skummelt, men det er ikke det. Det er et sted hvor barna kan henvende seg, de pårørende kan henvende seg, og der også ikke minst både fag- og omsorgspersoner kan henvende seg når de føler at noe ikke går riktig for seg i det offentlige barnevernet, slik at banevernstilsynet på en uhildet måte kan ta tak i saken og undersøke den. Slik hadde vi tenkt det, og alt bare for å sikre en god og trygg oppvekst for alle barn i Norge. Da er det at jeg kaster et blikk på pulten min og ser at jeg har med både artiklene 9, 18 og 20 i FNs barnekonvensjon.