mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg takker for svaret. Jeg kjenner til at det var en endring i 2003. Men det lå ingenting i den saken som tilsa at ordningen skulle strammes inn sånn at mange av dem som trenger en kassebil, ikke får det. Jeg skal ikke gå inn i saksbehandling, men vil komme med et par eksempler: Blant annet er det et foreldrepar som har et barn på 30 kg som de må bære ut og inn av en bil – noe som gjør at moren antageligvis vil få dårlig helse – og dette gjør det nesten umulig for dem å frakte denne gutten. De får ikke bil på grunn av at han har en viss gangfunksjon. Så har vi et annet eksempel med en som har en veldig, veldig dårlig gangfunksjon og som absolutt har behov for å ha med seg elektrisk rullestol. Han vil ha store problemer i forhold til tilhenger, og han må ha mulighet til å bevege seg når han har parkert bilen. Det er store problemer med ordningen med henger. Ser ikke statsråden hvor problematisk det er, både i forhold til parkering og i forhold til at en bruker skal ha en stol opp og ned på henger – alt det praktiske ved dette? Og ser ikke statsråden at det er problemer som bør løses på en annen måte enn i dag?
SV meiner at petroleumsaktiviteten skal vere med og leggje grunnlag for regional utvikling. Det har då også eit breitt fleirtal her på Stortinget meint tidlegare. I mitt parti og i mitt heimfylke vart vi difor urolege då vi las i meldinga som vi behandlar i dag, det vi oppfattar som nye signal frå Regjeringas side kva gjeld driftsorganisasjonar, nemleg at operatørane skal ha fridom til å organisere verksemda på ein meir effektiv måte enn i dag. Vi kan vanskeleg sjå at det er noko anna enn at Regjeringa ynskjer å slakke på konsesjonsvilkåra som Stortinget har sett. Her har Regjeringa gått selskapa sine ærend. Dei store oljeselskapa har lenge klaga over kor lite effektivt det er å måtte halde seg til dei små basane langs kysten, og har ytra eit ynske om såkalla normaliserte konsesjonsvilkår for alle felt. Ei slik normalisering har allereie funne stad i mitt fylke i form av tap av årsverk og tap av funksjonar. Det er svært ille for eit fylke som Sogn og Fjordane, som har rundt 30 pst. av oljeproduksjonen utanfor kysten, men som har berre 1 pst. av den landbaserte sysselsetjinga. Det er altså ikkje slik som enkelte prøver å framstille det i dag, at vi på død og liv skal halde oppe baseaktivitet utan at det finst oljeaktivitet utanfor. Her er det ein samanheng. Det er framleis stor oljeaktivitet utanfor kysten, mens ein altså begynner med ei nedbygging av dei minste basane. Det er litt spesielt at den fleksibiliteten som Regjeringa legg opp til og ynskjer, nettopp skal gjelde dei små basane fyrst. Eg er difor glad for at fleirtalet avviser Regjeringa sitt forslag om større fleksibilitet i konsesjonsvilkåra. Dei konsesjonsvilkåra som er fastsette for dei enkelte felt, skal respekterast. Det slår fleirtalet i dag fast. Det må Regjeringa halde seg til, og det må oljeselskapa halde seg til. Så kort til Snøhvit. Eg var med og behandla spørsmålet om skattelette på 2 milliardar kr til prosjektet for eit par år sidan - det som skulle til for å få prosjektet i gang. SV røysta imot, og vi åtvara den gongen mot å gjere ulønsame prosjekt lønsame ved slike skattegrep. Når statsråden og fleire representantar i dag framleis omtaler prosjektet som lønsamt, så kan ein jo stille spørsmål ved det. Fyrst fortalde selskapets leiing at Snøhvit-prosjektet ikkje var interessant utan skattelette, så fekk selskapet skattelette og gjekk i gang. Så kom siste sprekk. Olav Fjell uttalte den gongen at prosjektet ikkje hadde vorte sett i gang om dei hadde visst det dei visste då. No er overskridingane komne opp i 10-12 milliardar kr, men då er det plutseleg lønsamt likevel. Fyrst er prosjektet så vidt lønsamt, så ville ikkje selskapet ha satt det i gang, og så er kravet om lønsemd framleis oppfylt - forstå det den som kan. Dei som gav skattelette den gongen, har all grunn til å angre. Enten burde ikkje prosjektet ha vore igangsett, eller så var det fullstendig unødvendig med 2 milliardar kr i skattelette.
La meg først si at jeg synes saksordføreren var meget klar i sin redegjørelse for saken. Jeg syns det hadde vært formålstjenlig om flertallet – regjeringspartiene, Høyre og Arbeiderpartiet – hadde vært like krystallklare i sine merknader når det gjelder forståelsen av og den fulle støtte til statsrådene Kosmo, Fjærvoll og Løwers forståelse av begrensningen i utvalgets innsynsrett. Særlig synes jeg det var fint at saksordføreren nå gav uttrykk for at denne forståelse også forutsettes av flertallet å gjelde for fremtiden og både for regjering og for utvalg. Det er nemlig blant de betydelige svakheter ved merknadene at man ikke forholder seg til fremtiden, men bare fortiden. Jeg vil be saksordføreren bekrefte at hele flertallet står bak det som saksordføreren nå uttalte, og at han er enig i at det ikke er slik at utvalget må ha adgang til all relevant informasjon, altså at det er en begrensning i EOS-utvalgets innsynsrett. Det andre er om han kunne forklare hvilken hjemmel det er i vårt konstitusjonelle system eller vår lovgivning eller forretningsorden når flertallet «vil påpeke at kontroll- og konstitusjonskomiteen bør varsles om at en tvist om innsyn mellom utvalget og departementet er oppstått». Hvor finner vi en slags hjemmel i vårt konstitusjonelle system eller andre steder for at man kan gi et utvalg eller forvaltningen adgang til å varsle en fagkomite i Stortinget, og ikke Stortinget eller Stortingets presidentskap? Og i så fall, hvis man absolutt ønsket det, ville det ikke vært mer naturlig med forsvarskomiteen?
Siden vi er inne på presisjon, vil jeg understreke at menneskerettighetene er universelle og at man ikke kan plukke ut noen menneskerettigheter og si at de er mye viktigere enn andre. Hele poenget med menneskerettigheter er jo nettopp at det er en helhetlig pakke der alle ting er like viktige. Det er et syn jeg deler. I stortingsmeldingen vi skal legge fram, kommer vi nettopp til å si at vi ønsker å styrke vårt samarbeid med land – og prioritere bistandspenger til land – der vi kan få til et sterkere fokus på menneskerettigheter og demokratiutvikling sammen med de andre menneskerettighetene. Problemet vårt er at vi i noen sammenhenger da kommer i et dilemma som vi må anerkjenne. Det er åpenbart, og senest i går ble jeg stilt det spørsmålet av en journalist: Hvilken rett har vi til å si at fattige mennesker i land med diktaturer har mindre rett til bistandspenger fra oss enn fattige mennesker som bor i land som ikke er diktaturer? Det synes jeg er et godt spørsmål. Det understreker bare det dilemmaet som er der. Men jeg mener likevel at det over tid er best å samarbeide med land som har en positiv demokratisk utvikling. Jeg ville bare si det og understreke at menneskerettighetene er universelle, og det gjelder alle menneskerettighetene og er ikke en meny. Jeg vil invitere til en diskusjon, og så har jeg en kommentar til Fremskrittspartiet. Derfor er det bra at representanten Morten Høglund kommer etterpå. Representanten Karin Woldseth var oppe og sa at her er det 83 mål som vi setter opp, og at vi ikke kan måle alt etter de målene. Det vi helt enige i, men vi må ha ydmykhet når vi jobber med FN. FN er en organisasjon som jobber med alle problemstillinger – hele bredden av problemstillinger – på lik linje med norsk politikk, for den saks skyld. Jeg skulle like å se Fremskrittspartiet sette seg ned og si at det er bare fem ting som er viktige, eller ti ting som det er viktig å ha målsettinger for her i landet. Nei, det er jo ikke sånn det funker. Derfor vil det være en bredde av målsettinger. Men det vi er tydelige på, er at når vi vurderer effektiviteten, og når vi vurderer støtten til FN-organisasjoner, har vi et sett med kriterier – syv kriterier – vi stiller opp. De syv kriteriene oppfatter jeg at komiteen har sluttet seg til og sagt at det er bra at vi har og jobber for å få en bred oppslutning om. Så vil det, slik jeg sier, være en avveining av politiske prioriteringer. På samme måte som politiske prioriteringer er ulike mellom forskjellige partier i Norge, vil det være ulik politisk prioritering av saker man ønsker å jobbe med, fra land til land. Derfor vil ikke alles prioritering være helt lik når det gjelder støtte til organisasjonene. Jeg vil avslutte med å invitere komiteen til å invitere meg tilbake til en debatt om FNs utviklingsmål, for når de nye tusenårsmålene skal på plass, har Norge en rolle. Vi sitter i den gruppen som skal jobbe fram de nye «sustainable development»-målene – bærekraftsmålene. Jeg ser gjerne fram til en mulighet til å diskutere dette med komiteen på et senere tidspunkt.
Det er et par tre ting her: For det første ber jeg representanten og hele Høyres gruppe om å komme i kontakt med politiet i tillegg til å lese avisene. Jeg er i kontakt med politiet stadig vekk. Sist var jeg – for 14 dager siden – i møte med sedelighetsavdelingen i Oslo. Glipp kan forekomme når det gjelder DNA-tester, men politiet er fornøyd med måten DNA-testene gjøres på. Tidsaspektet er de også fornøyd med. Jeg har ikke hørt én eneste klage fra Oslo-politiet, heller ikke fra Bergenspolitiet eller fra andre politidistrikter. Jeg står her og venter på at en politimester skal ringe meg og si: Jeg klarer ikke å få DNA-testen utført innen rett tid. Det andre er at vi har ikke noe dogmatisk forhold til dette, men vi har en sterk lojalitet til straffesakskjeden, og at den skal være under det offentliges kontroll.
Det er, som sagt, litt vanskeleg å samanlikne direkte med tidlegare år. Eg er likevel bekymra over at vi ser det som truleg er ein liten nedgang i søkjartala. Det er bakgrunnen for at vi held oppe den særlege fokuseringa på rekruttering, med ulike tiltak, men at vi òg, saman med Helse- og omsorgsdepartementet, vil føre ein dialog med KS og jamleg vurdere om det skal gjerast endå meir for å sikre rekrutteringa, ved å få fleire lærlingplassar. Ikkje minst det å spreie informasjon og kjennskap om eit nytt fag er noko ein må drive med over tid. Ein kan ikkje rekne med å få full effekt av det heilt frå begynninga. Eg vil berre stadfeste at eg er heilt einig i at dette er ei svært viktig utfordring. Eg trur òg måten vi omtaler faget og det å jobbe i eldreomsorga på, er svært viktig. Her er det spanande jobbar - viktige jobbar for samfunnet - som blir prioriterte høgt. Her har vi eit stort behov for arbeidskraft i åra framover, og det vil vere lett å finne seg jobb.
Ja, det er helt riktig forstått at vi ønsker mer til kulturen og kunsten. Og det er ikke sånn at noen millioner kroner økning til kunsten og kulturen fører til overoppheting i norsk økonomi. Til dem som begrunner nedskjæringer med at vi nå trenger å stramme inn i norsk økonomi: Gå hen og se på hva økonomene nå sier, det er helt andre årsaker enn offentlig forbruk som fører til problemer for norsk økonomi! Noe mer midler fører altså ikke til overoppheting av norsk økonomi. Derimot hadde det satt oss godt i stand til å ta i bruk kreative krefter, til å gi folk bedre livskvalitet og gode opplevelser i hverdagen. Hvis vi hadde gitt kulturen mer plass, hadde det ikke minst vært en god og effektiv buffer overfor kommersielt enfold. Men det går jeg ut fra at Fremskrittspartiet ikke bryr seg så veldig mye om. Så må altså Per Sandberg ha fulgt veldig dårlig med tidligere i dag, for innafor ramma for Barne- og familiedepartementets budsjett viste vi nettopp at det var rom for mer midler til barnevern og til barnehager, til få ned foreldrebetalinga osv. Den fordelinga/prioriteringa var annerledes enn Fremskrittspartiets, men vi ser sannelig sammenhengen i det vi gjør – derfor også mer midler til kultur.
Jeg tror de fleste av oss har fått med seg gjennom lengre tid at retorikken til representanten Holmås går på at de rike skal tas. Det ble sagt før valget også, slik at man får jo på mange måter den regjering som velgerne har innsatt gjennom et valg. Men kan representanten Holmås med hånden på hjertet være helt bombesikker på at de som nå får en skjerpelse i form av de grepene man tar på arveavgiften, kun er de rikeste? Er han helt sikker på at det kun er de virkelig rike i Norge som nå rammes? Eller er det en ørliten mulighet for at det finnes noen bedrifter der ute som kanskje ikke nødvendigvis blir oppfattet av folk flest som så ekstremt rike, men som bidrar til verdiskaping, som bidrar til arbeidsplasser i Distrikts‑Norge, og som gjør en skikkelig jobb for dette landet gjennom å være etablert her og tilrettelegge for arbeidsplasser og verdiskaping, som nå rammes? Er han helt sikker på at det nå er kun de rikeste rike som tas med de grepene Regjeringen gjør?
Jeg har gjort meg noen betraktninger rundt avisene, som det har vært en del snakk om i dag med hensyn til mediestøtten, som det nå heter, og som det står på side 121 i innstillingen har vært en stor suksess – i hvert fall ifølge Kristelig Folkeparti og regjeringspartiene. Men det er to ting som har overrasket meg med hensyn til hvordan avisene selv har stilt seg de siste årene. Allerede på begynnelsen av 1990-tallet begynte de første avisene å skrive sin egen dødsattest ved å fortelle at papiravisen kom til å dø. Jeg tror kampen om lesere ville vært en annen hvis bransjen selv hadde belaget seg på å vinne, ikke på å tape. Det var mange av oss som jobbet i mediebransjen i andre medier, som sto måpende og lurte på hvorfor avisene tok denne stillingen til seg selv. Det andre som overrasker meg, og som jeg også tror har vært uheldig for avisene, er at da man så at Internett kom, valgte man å gi bort innholdet sitt – som man tok betalt for i papiravisen – på Internett helt gratis. Nå står avisene foran en vanskelig jobb, de skal finne nye forretningsmodeller for å tjene penger på nye plattformer. Og så er det faktisk slik at noen aviser fortsatt klarer å være offensive på avisdelen, på det som kommer på papir, f.eks. Aftenposten. Mine barn leser hver uke Aftenposten Junior med stor glede, og jeg ser at Aftenposten har prøvd seg med enda flere nye produkter på papir som fungerer veldig godt. Så det er mulig. Slik jeg leser de fire partiene på s. 121, står det at mediestøtten er veldig viktig, og at denne skal økes. For det første er det veldig underlig for meg at man må trykke nyheter på døde trær for å få ta del i denne støtten, for støtten blir jo ikke tildelt andre medier. Internett er i vekst, og radio og tv holder seg bra i konkurransen om lesere, seere og lyttere. Spørsmålet som vi i Fremskrittspartiet noen ganger stiller oss, er om det er fornuftig at staten skal holde en bransje som selv sier at den skal dø, kunstig i live. Det er vel kanskje slik i en moderne og fremadrettet politikk, at man prioriterer dem som har framtiden foran seg, og ikke dem som har framtiden bak seg.
Det er et viktig tema, president.
Jeg har merket meg at Universitetet i Oslo har kuttet såpass mye. Det var overraskende mye, og det er en meget alvorlig situasjon. Jeg vil selvfølgelig følge opp i forhold til det som er nødvendige rammevilkår for universitetene. Men jeg vil presisere overfor representanten at de 350 forskerstillingene som er lagt inn til universiteter og høyskoler, er et meget godt bidrag til den basisen man trenger for forskning. Det Stortinget har gjort i forhold til å plusse på de 20 mill. kr, har jeg ikke forstått var på noen som helst måte en erstatning for et tidligere kutt, men en styrking av stipendiatstillingene, noe som forhåpentligvis vil styrke grunnlaget for universiteter og høyskoler.
Jeg vil i likhet med flere gi honnør til saksordføreren for en ryddig framstilling. Det er en framstilling som også SV i all hovedsak har stilt seg bak, selv om vi i utgangspunktet har litt forskjellig tilnærming til dette problemet. La meg knytte noen kommentarer til det, fordi det kan være nødvendig også for statsråden, som jo skal få dette til videre behandling. Etter SVs syn er det ikke behov for omfattende endringer i skattesystemet. Man tjener svært gode penger i Nordsjøen, særlig med de oljepriser som er nå om dagen, og det betyr at det skattesystemet vi har i oljesektoren, er et all right system. Man tjener gode penger, og staten tjener gode penger. Slik bør det da også være. Man skal likevel ikke være blind for at noen endringer kan være nødvendig, men vi ser altså ikke behov for omfattende endringer av skattesystemet. Det ble foretatt endringer for få år siden, til gunst for oljeselskapene, og de endringene som har kommet etterpå, har også vært til oljeselskapenes gunst. Den gangen oljeprisen lå på 9 dollar pr. fat, ble det foretatt omfattende endringer her i Stortinget som oljeselskapene har nytt godt av. Selv om oljeprisen bare var på 9 dollar pr. fat i ca. én måned, og så begynte å stige igjen, har endringene som ble resultatet av dette, vært der siden. Et av de store problemene for både oljeselskapene og det norske samfunn er at investeringsnivået i Nordsjøen varierer veldig – fra et toppnivå på nesten 80 milliarder kr til ned mot 50 milliarder kr. Nå ligger det vel et sted midt imellom. Det er klart at en så stor variasjon i investeringsnivået gjør at både leverandørindustri, samfunn og oljeselskap sliter. Det betyr at for samfunnet, for oljeselskapene og for verftene ville det være en stor fordel hvis man kunne klart å fase inn prosjekter mer forutsigbart og mer langsiktig for å få en jevnere investeringsstrøm. Det er et paradoks når man den ene dagen har 3 000 innleide arbeidere i tillegg til sin egen arbeidsstokk, som man f.eks. hadde på Aker Stord eller på Kværner Rosenberg, og dagen etter står helt uten arbeidsoppgaver overhodet. Det er klart at dette er en paradoksal situasjon og en forferdelig ulykkelig situasjon for dem som har sitt arbeid og levebrød i disse bedriftene. Dette er en hovedutfordring, ikke bare sett fra SVs ståsted. Jeg vil tro at flere vil være enig i at dette er en hovedutfordring. Vi har sympati for at man bør se om man kan klare å finne endringer – små felt og haleproduksjon. Det er klart det finnes mye olje og gass tilgjengelig, men av et slikt volum at de store oljeselskapene neppe ser det rentabelt å gå inn i det. Stortinget har jo allerede gjort vedtak om at man skal se på dette, og det er vi positive til – vi mener det er klokt. Jeg synes også det er riktig å se om skattesystemet kan stimulere til produksjon på disse små feltene, eller for den saks skyld på felt som skal stenges ned, der de store selskapene ikke lenger ser fortjenesten, men der kreative små selskap nok kan gjøre gode penger gjennom mange år. La disse korte kommentarene være SVs syn på dette. I all hovedsak gir vi altså tilslutning til saksordførerens framstilling.
Jeg har et spørsmål om tilsyn, også til utdanningsministeren. Departementet har ansvar for tilsyn med skoler i kommunalt, fylkeskommunalt og privat eie. Arbeidet med å gjennomføre tilsynet er lagt til Statens utdanningskontorer i fylkene. I Oslo er det etablert muslimske skoler, henholdsvis grunnskole og videregående skole. Fremskrittspartiet var og er kritisk til etablering av egne muslimske skoler, som etter partiets syn står i direkte motstrid med sterkt uttalte ønsker fra alle politiske hold om aktiv integrering. Etter det jeg har fått opplyst, har det ikke vært utført tilsyn med disse to muslimske skolene. Mitt spørsmål til statsråden er kort og godt: Hvorfor har det ikke vært tilsyn ved de muslimske skolene?
Hovedbildet av de områdene vi diskuterer i dag, er at sentrumspartiene, Arbeiderpartiet og SV er enige om hovedlinjene i politikken, selv om vi kan atskille oss på nyanser og detaljer. Og jeg fortsetter å gi statsråden honnør for å ha bidratt til viktige og positive omlegginger, som bl.a. det med Fredskorpset er et uttrykk for. Det tror jeg absolutt er helt nødvendig. Fredskorpset var stivnet etter mange, mange år og trenger den fornyelsen. Jeg vil også gi henne honnør når det gjelder å være offensiv på gjeldslette. Jeg er også glad for at både sentrumspartiene og Arbeiderpartiet stadig oftere vektlegger behovet for politisering av bistand, bl.a. i betydningen å bidra til fredsprosesser mange steder. Eritrea og Etiopia er nevnt som et mulig eksempel på et område vi kanskje kunne se om det gikk an å gjøre mer. Det foreligger nå en rapport fra en intern arbeidsgruppe i Utenriksdepartementet som – så vidt jeg kan forstå – vil bidra til å gjøre dette veldig mye vanskeligere å få til. Det er dekket i siste nummer av Bistandsaktuelt, og essensen i forslagene deres er å legge en lang rekke støtteordninger, som i dag ligger direkte under departementet, inn under NORAD, og gjøre det til en del av NORADs virksomhet. Med forbehold om at jeg ikke husker feil, dreier det seg om støtte til det tidligere Jugoslavia, til Midtøsten og en serie andre land, som jo er helt vesentlig hvis vi skal kunne spille den rollen med en mer politisk bistand. Jeg er veldig skeptisk til dette. Dels vil det gjøre systemet mye mindre fleksibelt. En hovedgrunn – av mange – til at Norge har kunnet spille en vesentlig rolle i en del fredsprosesser, er at de samme personene som har drevet megling, også har tilgang på ressurser til å – så å si – kunne smøre den meglingen. Andre land som har et så klart delt forhold som f.eks. Canada, er nettopp av den grunn helt utelukket fra å spille en slik rolle. Dessuten har NORAD ingen kultur for denne politiske tenkningen. NORADs kultur – og det er ikke galt – dreier seg om utdanning, om vannboring, om veibygging, om infrastruktur. Det dreier seg ikke om å påvirke politiske prosesser. Så jeg ber om at det blir tenkt en gang til rundt denne rapporten.
Jeg må bare si til finansministeren at Fremskrittspartiet også vil advare sterkt mot å bruke krumspring eller forsøke å gjemme vekk bevilgninger. Men dette handler om hvordan en lager systemer, hvordan en behandler like infrastrukturtilnærminger på ulik måte. I dag er det sånn at flyplassinfrastruktur investeres i og bygges ut gjennom et statlig selskap som har fått tilført oljepenger, og som òg får øremerkede avgiftsinntekter. Men veier skal kun prioriteres innenfor statsbudsjettet, uten at man har et statlig selskap som får øremerkede avgiftsinntekter eller får tilført egenkapital. Begge deler er i prinsippet infrastrukturprosjekter, men når det gjelder det ene, har man et statlig selskap som organiseres fleksibelt, mens det andre må prioriteres opp mot alt annet. Hvorfor er det sånn at hvis du jobber på en flyplass, skal du kunne få oljepenger utenfor budsjettet, men hvis du skal legge asfalt, må du få oljepengene innenfor budsjettet?
Vi har en ordning i dag som kan gi støtte til kulturen, og det er gjennom private midler. Noen mener det vil bli mer til flere og at museene også vil dra nytte av dette. Gaveforsterkningsordningen er en tilleggsordning som jeg synes er meget, meget bra, og jeg synes det er synd at man ikke ønsker å vurdere eller se på ordningen, som gjør at man kan få mer ut av hver krone. Operaen er et eksempel på en institusjon som mottar privat støtte. De mottar veldig mye penger, og klart: Det går på bekostning av andre. Det er klart at de tar fra andre når de tar så mye sponsormidler som de gjør. Men dette er en ordning som statsråden synes er helt ok, og nærmest oppfordrer til. Men jeg vil si én gang til: Den tar fra andre. Noe mer penger til museene på nye ordninger er statsråden altså ikke villig til, har jeg forstått, men på hvilke andre områder ser statsråden at hun kan samarbeide med private når det gjelder museumssektoren?