Begrepet «globalisering» er egentlig et tilslørende begrep slik det blir diskutert i dag. I meldingen synes det noen ganger som om vi har hatt en eller en annen form for gudgitt teknologisk drevet prosess som bare har ført med seg politiske endringer uten at noen, politikere eller andre, har kunnet gjøre stort med det. I virkeligheten er det nok langt mer komplisert enn det. Globalisering og nyliberalisme trenger ikke å gå hånd i hånd. Det vi har sett de siste årene, har i veldig stor grad vært en politisk styrt utvikling, med bevisste angrep på demokratiets styringsmuligheter over økonomien. Utfordringen er derfor ikke i hovedsak å skape nye politiske styringsorganer, men enten å demokratisere globale beslutningsarenaer eller å tilbakeføre makt til nasjonale og lokale myndigheter. I dag innebærer den flytting av makt vekk fra nasjonalstatene som f.eks. prosessene i WTO eller EU representerer, en avdemokratisering og avpolitisering av viktige samfunnsprosesser. Etter et århundres demokratisering og omfordeling innenfor rammene av mange nasjonalstater ser mektige samfunnskrefter seg i dag tjent med å flytte makt fra disse over til regionale og globale organer som mangler demokratisk offentlighet, folkelig organisering og forpliktelser til omfordeling. Det er dette, og ikke økt internasjonalt samarbeid og handel, de globaliseringskritiske bevegelsene som har vokst fram de siste årene, kritiserer – ikke globalisering i seg selv, men globalisering på en uregulert og rå kapitalismes premisser. Opp mot denne utviklingen vil vi holde en visjon om et internasjonalt samarbeid som ikke dreier seg om å detaljregulere samfunnene våre, slik EU-systemet gjør med sine direktiver om alt fra vinkelen på rutsjebaner til stadig mer innfløkte konkurranseregler, eller slik WTO gjør når GATS-avtalen skal åpne vann- og avløpssystemer verden over for frihandel. Verden trenger ikke mer slik politisk ensretting. I stedet trenger vi internasjonalt samarbeid om de store spørsmålene, klimatrusselen, kampen mot krig og spekulasjonsøkonomien. Det store paradokset i dag er at verdens ledere greier å bli enige om stadig mer omfattende handelsavtaler og instrumenter for økonomisk detaljstyring, men ikke om miljøavtaler som virker. Det sier alt om hvilke styrkeforhold globaliseringen til nå har skapt. De multilaterale finansinstitusjonene med IMF og Verdensbanken i spissen har vært blant de viktigste politiske instrumentene for ensretting av mange samfunn i retning av mer markedsliberalisme. De er gode eksempler på hva slags type politisk styring vi ikke trenger mer av i verden. Det er påfallende at Regjeringen i meldingen overhodet ikke omtaler den massive kritikk som de siste årene er rettet mot f.eks. Pengefondet. Fondet har stått for en dogmatisk liberalisme i sitt syn på hva slags økonomisk politikk som bør føres i medlemslandene. Vi har sett det gjentatte ganger de siste ti årene, f.eks. hadde IMF i hvert fall én hånd på rattet da Russland i løpet av 1990-tallet opplevde et fall i produksjonen på linje med det man gjorde i Sovjetunionen under annen verdenskrig, helt fram til den russiske regjering i 1998 kjøpte seg ut av IMF-lånene og dermed forpliktelsene til å følge IMFs råd. Vi har sett det i forhold til Argentinas katastrofale pengepolitikk, vi har sett det etter den tiltakende kritikken fra fagøkonomisk hold etter Asia-krisen, og vi har sett det gjennom Meltzer-kommisjonens kritikk av IMFs praksis. Meltzer-kommisjonen var en kommisjon som ikke var nedsatt av en gjeng med sosialister, men av den amerikanske kongressen, og som konkluderte med at IMF gir dårlige og kostbare råd på betingelser som ikke har skapt økonomisk framgang. Komiteen har lagt noen føringer i forhold til Regjeringens ansvar for Norges opptreden i IMF. Det er vi glad for. Fra SVs side er vi opptatt av demokratisering på dette punktet, av økt innflytelse for u-landene. En av de store skuffelsene i året som gikk, var at den nordisk-baltiske valgkrets, som Norge inngår i, stemte mot en reform av stemmereglene i IMF til fordel for økt u-landsrepresentasjon. Det har vært nevnt mye om Tobin-skatten i debatten til nå, og flere talere fra Høyre har undret seg over Arbeiderpartiets og SVs støtte til denne skatten. Frie kapitalbevegelser har ført til en dramatisk endring i forhold til hva slags verdier og hva slags krefter som kan styre viktige samfunnssektorer i verden. Over 90 pst. av alle transaksjoner mellom ulike land er i dag børs- og valutahandel og bare en liten del varer. Dette har også ført til at mange land utsettes for et rent børstyranni, der det som skjer på børsen, har avgjørende innflytelse over rammevilkårene for hva slags politikk som kan føres. Skatt på valutatransaksjoner kan ikke annet enn bremse dette, men det er et steg i riktig retning. Globaliseringen er ingen tilstand, ingen naturgitt utvikling. Det er de politiske styrkeforhold som avgjør hvordan menneskeheten bruker de muligheter teknologien og økonomien gir oss. I dag skjer denne utviklingen i stadig større grad på premissene til kapitalkreftene og også dessverre ofte på premissene til de sterkeste statenes militærapparat.