I denne sal har alle partier – ikke bare i vår komité, men også i andre komiteer, og da særlig i arbeids- og sosialkomiteen – gjentatte ganger understreket viktigheten og nødvendigheten av gode rehabiliteringstilbud. Riktig rehabilitering til riktig tid har for veldig mange vært det helt avgjørende for å kunne stå i arbeid og har således også store samfunnsøkonomiske gevinster. I tillegg er rehabilitering helt avgjørende for mange med hensyn til å bli mest mulig selvhjulpen og til å lære seg å leve med sin nye situasjon. Da min datter i fjor plutselig mistet evnen til å gå, var det mye som måtte læres. Vi fikk etter mye fram og tilbake tilbud om et opphold på Sunnaas, noe vi er veldig takknemlige for i dag. Opplegget på Sunnaas var mye mer hensiktsmessig enn det tilbudet hun først hadde. Selv om hun sannsynligvis aldri vil bli som før igjen, førte oppholdet på Sunnaas til at hun i dag greier seg selv og er i full jobb. Uten rehabilitering hadde hun ikke vært der hun er nå. Rehabilitering har tapt mot andre formål når budsjettene har blitt lagt fram de siste årene. Riksrevisjonens granskning av rehabiliteringsfeltet for perioden 2005–2010 bekrefter at det ikke er mulig å måle noen styrking, og det er derfor vanskelig å se at regjeringspartiene faktisk mener det når de sier at riktig rehabilitering til riktig tid er viktig. Dagens situasjon er lange ventetider og bærer i liten grad preg av å finne det mest optimale tilbudet. Jeg har altfor mange ganger truffet folk som forteller at de riktignok fikk noe opptrening og oppfølging etter alvorlig skade eller sykdom, men at de er fortvilet over at samfunnet har brukt mye penger på vedkommende for å gi et tilbud som egentlig ikke var det riktige. Resultatet for mange er at veien tilbake blir unødvendig lang og dermed unødvendig dyr for samfunnet. I mange tilfeller påpeker disse at de sitter med en følelse av at systemet er mer opptatt av å ha gitt et tilbud enn av at tilbudet faktisk er det riktige. Slik kan vi ikke ha det. Det er gledelig å konstatere at hele komiteen innser at rehabiliteringsfeltet trenger å styrkes. At Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet nå endelig innrømmer dette, er et viktig skritt på veien. Men fellesmerknader alene gir ikke bedre tilbud. Statsråden sier i sitt brev av 28. mars: «Jeg mener det ikke er hensiktsmessig å innføre en ordning med fritt valg av tilbud i private opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjoner da dette ikke vil bidra til å sikre helhetlige og sammenhengende tjenester (…)» Påstanden er direkte oppsiktsvekkende – for det første fordi man med dette påstår at folk flest ikke aner hva de trenger, og for det andre fordi statsråden ikke på en god måte begrunner sin påstand eller har noen forslag. Vi sitter atter en gang igjen med den samme konklusjonen som regjeringen har hatt i syv år: ingenting. Dette er dårlig nytt for pasientene. Igjen er vi vitne til en regjering som i valgkampen sier én ting, men som overhodet ikke følger opp i praktisk gjennomføring. 6. september 2011, i kommunevalgkampen, var statsrådens sekretær, Ragnhild Mathiesen, på besøk hos Ringen Rehabiliteringssenter. Da uttalte statssekretæren til Ringsaker Blad: «Det er også slik at vi bruker private i helsevesenet hver eneste dag. Ikke minst i forbindelse med rehabilitering. Og den nye reformen handler mye om nettopp rehabilitering. Det er viktig å få fram at vi er opptatt av forutsigbarhet og de private aktørene er en viktig del av helsevesenet.» Dette synes å sammenfalle lite med det faktum at statsråden i sitt brev til komiteen skriver: «Det er ikke lagt opp til en godkjenningsordning for private opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjoner.» Tall viser en nedgang i bruk av private aktører, og regjeringspartiene avviser valgfrihet for pasientene. En samlet opposisjon er opptatt av kvalitet, valgfrihet, tilgjengelighet og ikke minst en styrking og forbedring av rehabiliteringsfeltet og fremmer derfor forslag for å få dette til. Jeg tar med dette opp mindretallets forslag i innstillingen.