Også jeg vil takke interpellanten for å ha tatt opp det viktige spørsmålet om hvordan vi forholder oss til brutale regimer, med utgangspunkt i Burma. Det ble en vekker for mange av oss da vi så de dramatiske bildene av hva som skjedde i Burma i høst. Men som mange har sagt, har dette også skjedd før, nemlig i 1988. Etter initiativ fra Raftostiftelsen og eksilburmesere møtes mange i Bergen hver lørdag for å demonstrere for solidaritet med Burma. For lærdommen etter 1988 er at vi ikke har lov til å glemme, til å la dette brutale styret få fortsette uten internasjonalt press og internasjonal oppmerksomhet. Vi må vel innrømme at de kritiske stemmene har vært for få og for svake i lange perioder mens juntaen har styrket jerngrepet over folket. Burma, som er rik på naturressurser og kulturtradisjoner, har blitt et av verdens fattigste land, slik som interpellanten var inne på. I et av verdens mest korrupte land bruker regimet inntektene alt overveiende på militære og på overdådig luksus for et lite oligarki av generaler. Følgen blir at store deler av befolkninga står nærmest uten rettigheter til utdanning og helse. Militære tvangsforflytter titusener av mennesker dit det er olje, gass eller tømmer, for kortsiktige inntektsmuligheter. Mange landsbyer er blitt ødelagt, og mellom en halv og en million er internt fordrevne flyktninger. Slavearbeid, inkludert barnearbeid, er utbredt. Innbyggerne kontrolleres gjennom et etterretningssystem som overgår det meste. Der fire burmesere er samlet, finnes minst fem spioner, er ett ordtak. De verste menneskerettighetsbruddene er likevel rettet mot kvinner og jenter. For juntaen vet det som alle undertrykkere vet: Skal du knekke et folk, må du knekke kvinnene. Det er rystende historier en kan høre i en rapport som er gitt ut av den organisasjonen som Vaksdal refererte til, nemlig Women’s League of Burma. Jeg var så heldig at jeg fikk møte noen av de tøffe, flotte damene i denne organisasjonen da de var på besøk i Norge i våres, og deres fortellinger stemmer overens med fortellingene fra FN, fra Human Rights Watch og fra Amnesty, nemlig at juntaen bruker seksualisert vold, inkludert massevoldtekter, og bruker sexslaver som undertrykkelsesvåpen. Women’s League of Burma jobber systematisk med kvinner, fred og sikkerhetsarbeid på begge sider av grensa. Dette får Norges støtte, og det må fortsette å få Norges støtte, fordi det generelt er med på å bygge opp det sivile samfunnet. Men det er også verdifulle investeringer i en prosess som kan bli vanskelig den dagen juntaregimet gir etter for presset om trepartsforhandlinger mellom det militære, opposisjonen og de etniske grupperingene. Det er blitt advart mot et nytt Jugoslavia dersom juntaen gir seg, men det er advarsler som blir stadig sjeldnere, for det gir grunn til optimisme når opposisjonen i så stor grad har klart å samle seg over etniske, religiøse og politiske skiller, med Aung San Suu Kyi som samlingsperson. Utenriksministeren har fortalt om Norges klare linje, og det er stor og bred støtte for denne linja her i Stortinget, slik det går fram av denne debatten. Det er mange som har etterlyst særskilte virkemidler fra Norge. La meg bare minne om at Stortinget har bestemt at det ikke skal kjøpes statsobligasjoner i Burma. Etikkrådet har, etter at finansministeren bad om en gjennomgang av Statens pensjonsfond – Utlands investeringer i selskap med engasjement i Burma, kommet med vurderinger om at det er høyst aktuelt å trekke seg ut den dagen selskap som oljefondet er inne i, investerer i større infrastrukturprosjekter, som rørledninger, vannkraftutbygginger eller gruvedrift, fordi det da vil være en stor, uakseptabel risiko for grove og systematiske menneskerettighetsbrudd. Dette vil være tiltak som vil ramme regimet, og som, slik alle er opptatt av, ikke skal ramme sivilbefolkninga. Men samtidig er det viktig å si det som mange har sagt, nemlig at vi må opprettholde en dialog både med opposisjonen og med juntaen med hensyn til det som foregår – og spesielt gjennom FN.