Norsk utenrikspolitikk må ha som hovedansvar å sikre norske interesser gjennom et forpliktende internasjonalt samarbeid, med sikte på internasjonal avspenning, varig fred, en friest mulig verdenshandel og respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Det er vår mening at åpne markeder er det beste virkemiddel for å skape økonomisk utvikling. Derfor må det til en kraftig reduksjon av handelsbarrierer og proteksjonistiske tiltak. Ikke bare fattigdom, men også dårlig styresett og korrupsjon, hindrer utvikling i store deler av verden, noe utviklingslandene selv må ta et ansvar for, ved å føre en politikk som gagner samfunnene og legger til rette for vekst og utvikling. Svært mange land er rammet av interne, voldelige konflikter eller konflikter mellom land. Dette utgjør en vedvarende trussel mot arbeidet for utvikling og fattigdomsbekjempelse, og det gjør at man må være svært nøye med at hjelp fra andre land ikke havner i urette hender og bidrar til å øke avstanden mellom fattig og rik, eller forlenger en pågående konflikt. Effektiv bistand fra rike land kan bidra positivt, også ved varer og tjenester. Derfor bør det private næringslivets rolle i bistanden styrkes, og de rike landene må gi utviklingslandene bedre markedsadgang, særlig innenfor landbruk og tekstiler. Det er jo liten vits i å sette et land i stand til å produsere eksportvarer, når det ikke er vilje til å kjøpe disse, eller det legges hindringer i veien. Våre utenriksstasjoner bidrar med å være våre øyne og ører ute, og har god kjennskap til landenes behov både for import og eksport, noe som er viktig både for næringslivet og for bistand. Fremskrittspartiet vil framheve viktigheten av at norsk utenrikspolitikk først og fremst må ha som mål å sikre viktige norske interesser, og at dette må gjenspeiles i de prioriteringene som gjøres i departementet og ved våre utenriksstasjoner. Godt organiserte terrornettverk medfører en trussel mot hele den demokratiske verden, derfor må Norge fortsatt sette kampen mot internasjonal terror og kriminalitet høyt på sin dagsorden og i sine prioriteringer. Når det gjelder bistand, er Fremskrittspartiet skeptisk til den rådende strategi i det norske bistandsarbeidet, der en stor del av bistanden kanaliseres gjennom statlige bistandsaktører som NORAD. Jeg vil på ingen måte underkjenne den kompetanse som finnes i Norge på dette området, men mener at den u-hjelpen som skal gis framover, i større grad bør kanaliseres gjennom koordinert internasjonal innsats gjennom FN og ved hjelp av frivillige norske og internasjonale organisasjoner. Det må også i større grad enn i dag stilles krav om måloppnåelse, og det må kunne forventes at man dokumenterer oppnådde resultater. Dette må bli et krav til alle som utøver bistand med offentlige midler, slik at man oppnår størst mulig effektivitet. Der mottakerland av u-hjelp motsetter seg innsyn i hvor hjelpen blir av, eller der mye av hjelpen forsvinner i det statlige fordelingsapparatet, bør det stilles krav om at hjelpen gis direkte til de grupper den er tiltenkt. Det må også settes søkelys på hvordan landet bruker sine egne midler når bistandsland velges. Det endrede forslag, forslag nr. 1, er omdelt i salen og tas herved opp sammen med de øvrige romertall i Fremskrittspartiets forslag, forslag nr. 1, som er inntatt i innstillingen.