mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Når det gjelder det siste, mener jeg bestemt at man trenger klarere lovhjemler. Man trenger også å bruke mer de andre alternativene som finnes i dag – altså meldeplikt og bestemt oppholdssted – i utlendingssaker som gjelder fengsling av barn. Det kan også tenkes at man trenger å utrede flere alternativer, og det at fengsling av barn skal være siste utvei, må sterkere på plass, for bestemmelsene som justisministeren nå viser til, er ikke bestemmelser som er myntet på barn som følger med foreldrene sine i en utvisningssak. Det er bestemmelser om forhold som ikke er knyttet til det enkelte barn. Det mangler noen utredninger om hvordan dette skal reguleres. Så til det andre temaet, nemlig forholdsmessigheten og om dette kan sammenlignes med straffesaker. Jeg er uenig med statsråden i at det er å snu det på hodet. Tvert imot mener jeg at det er et overslag over hvor på skalaen man plasserer det å bryte utlendingsloven og ikke reise ut. Vi har jo hatt andre saker her i Stortinget der regjeringen har fått gjennomslag for at det på en måte sidestilles med annen, alvorligere kriminalitet, altså at man regner det som en veldig alvorlig forbrytelse ikke å reise ut. Man sammenligner det med andre, alvorlige forbrytelser der samfunnshensynene – etter mitt syn – tilsier at man kan ha en forlenget framstillingsfrist. I disse sakene oppfatter jeg at det ikke er slike hensyn som gjør seg gjeldende – altså det at det er grunn til å utvide framstillingsfristene i disse sakene. Jeg er bekymret for at vi har et litt annet syn på viktigheten av å holde disse bestemmelsene høyt i hevd når det gjelder utlendinger sammenlignet med andre. Jeg mener bestemt at vi er nødt til å bruke de samme prinsippene. Vi kan ikke fire på rettssikkerheten, og vi kan heller ikke sidestille alle typer lovbrudd og si at alt er like alvorlig uansett hva det er. Dette føler jeg at vi er i ferd med å skli inn i når det gjelder disse utlendingssakene.
Næringsministerens utøvelse av eierskapet i norske bedrifter har til tider lignet det man ser i fotballens verden. Der kan man se enkelte eiere som prøver å overprøve treneren ved laguttak eller spillestil, og når treneren ikke godtar denne innblandingen, blir treneren sparket i full offentlighet. Det er ikke tvil om at Regjeringen har en annen eierskapsutøvelse enn det som er beskrevet i eierskapsmeldingen. Samtidig kan det se ut som om statsrådens partifeller på Stortinget ikke har lest eierskapsmeldingen. Det er viktig å gi norske bedrifter forutsigbare rammevilkår, og det er viktig å gi finansmarkedet tro på forutsigbarhet når staten er en så betydelig aktør på børsen. Derfor lurer jeg på om statsråden mener at han håndterte den berømte opsjonssaken på en god måte, eller – for å si det som det høres ut i salen i dag – på en utmerket måte? Eller mener statsråden at saken kunne vært håndtert på en bedre måte?
Jeg har brukt helgen på Nei til EU-arrangement, først en kommunekonferanse og så et rådsmøte. Da blir det mye direktivprat. Det blir det når Nei til EU-folk møtes nå om dagen, for direktivene står i kø for å bli omfavnet, i hvert fall ikke avvist, av oss her i Norge. Det vi Nei til EU-folk diskuterer, og nok ofte er litt uenige om, er hvorfor det politiske flertallet i Stortinget så konsekvent velger å bukke og takke til denne direktivinnvandringen – litt i motsetning til mye annen innvandring. Er det frykten eller eventuelt ærefrykten for EU som er årsaken, eller er det innholdet i disse direktivene som i seg sjøl er så overbevisende gode? Jeg mener at vi på nei-siden litt for raskt unnskylder disse ja-til-direktiv-partiene med at de nok innerst inne er imot, og at de misliker mye av innholdet i vikarbyrådirektivet, mediedirektivet, postdirektivet, helsedirektivet osv. Nei, de er for. Når vi i Norge raskt og effektivt tar imot dem og setter dem ut i livet, gjerne enda sterkere, kraftigere og raskere enn EU sjøl, er det nettopp fordi de har i seg en politikk som flertallet i Norge er for. Debatten her i dag viser nemlig det på en god måte: Der EU fortsatt internt har spennende, vanskelige interne debatter og signaliserer mye tvil og tro, er flertallet her i salen overbevist om at dette er riktig å gjennomføre, og det skal gjennomføres raskt. Det er faktisk å se på som et stort sivilisasjonsprosjekt, nærmest et «Redde vår sivilisasjon»-prosjekt. Vi har faktisk nå også fått høre fra Anne Marit Bjørnflaten at det som er årsaken til at en rekke forfatningsdomstoler i EU nå har problemer, bl.a. rundt implementeringen, har Høyre og Arbeiderpartiet i løpet av noen få dager klart å løse. Du verden så heldig de er, bl.a. disse forfatningsdomstolene, når svaret på EUs implementeringsproblemer ligger i den avtalen som er forhandlet fram her. Jeg synes dette er en trist dag. Jeg mener det er etisk tvilsomt det som skjer. Det er økonomisk uklokt, og ikke minst er det kriminalpolitisk naivt å tro at vi på den måten, ved å gjøre alle til mistenkte, kan få bukt med alvorlig kriminalitet.
Jeg takker nok en gang for svaret. Jeg tror også, og håper, at vi skal komme i mål. Men det er gitt en del tidsfrister her, og tidsfrister er bra, synes jeg. Det er sagt 1. april 2006, og det er sagt innen 1. april 2008. Men vi får håpe, som sagt, at vi i fellesskap skal klare å løse disse praktiske problemene, og at økonomien nå ligger på plass. Ettersom jeg skjønner, sier nå statsråden at det kan være muligheter for å søke økonomisk støtte også.
Jeg takker for svaret. Jeg takker for de positive reaksjonene som lå i svaret i forhold til å se på lovverket, spesielt universitets- og høyskoleloven, om det er behov for å legge inn en egen formålsparagraf eller presiseringer om norsk som undervisningsspråk, som hovedregel. Selvsagt skal det også kunne undervises på andre språk, det er ikke det som er poenget – poenget er å gi sterke føringer. Jeg takker for det. Dessuten oppfattet jeg svaret slik at statsråden er interessert i å se på om en skal legge inn egne føringer i forhold til universitetenes og høyskolenes ansvar for å utvikle norsk som fagspråk. Jeg registrerer også at det skal legges fram en stortingsmelding i 2007 om språkpolitikk – dette på bakgrunn av – går jeg ut fra – Språkrådets utredning «Norsk i hundre!». Det er bra. Men jeg mener fortsatt at det vil være riktig å foreta en egen utredning, muligens også en egen stortingsmelding, om norsk som fagspråk. Utredningen «Norsk i hundre!» omfatter hele bredden av det norske språk. Det er riktig. Men hvis man ser på den biten som omfatter fagspråket, norsk som akademisk språk, er den forholdsvis begrenset – selv om dette er et ganske omfattende og stort område. Derfor skulle jeg ønske at statsråden ville si at her er det behov for å lage en egen utredning, få en vurdering og en skikkelig gjennomgang, og så eventuelt komme med en egen melding til Stortinget om norsk som fagspråk. Så kunne man knytte det opp mot eventuelle forpliktelser som vi skal legge inn mot universitetene og høyskolene i universitets- og høyskoleloven. Det tror jeg ville være riktig. Symbolsk ville det også være viktig i forhold til dem som er opptatt av problemstillingen, jf. professoroppropet, med 200 professorer innenfor humaniora og samfunnsfag. Hadde de gått ut bredere, hadde de sikkert fått alle professorer i Norge til å være med og skrive under på dette. Så jeg tror det er nødvendig å ta et grep. Et slikt grep kan være å sette i gang en omfattende utredning eller en vurdering, som igjen kan lede fram til en egen melding. Jeg tror Stortinget har behov for å diskutere norsk som fagspråk, som akademisk språk, uavhengig av hva som skjer innenfor andre områder av det norske språket. Jeg skulle ønske at statsråden ville være med på det. Hvis han kan bekrefte at han i alle fall vil se på det, vil jeg være tilfreds – også i forhold til det han sa om universitets- og høyskoleloven, ville jeg være meget tilfreds hvis jeg fikk en slik tilbakemelding nå.
Det var de to siste innleggene fra Arbeiderpartiets representanter som fikk meg til å ta ordet. Representanten Heggø nevnte en bedrift som jeg kjenner godt til, Elkem Bremanger. Den ligger fortsatt i sentralnettet. Det er ikke avklart om den skal overføres til regionalnettet. Når det er sagt, er det i hvert fall ikke avklart hvorvidt rabatten skal avvikles eller ikke. Regionalnetteierne får videreført rabatten til sitt nett i Statnetts tariffmodell, og Statnett oppfordrer regionalnettselskapene til å videreføre rabatten til SFHB-bedriftene i sitt eget nett, noe de aller fleste regionalnettselskapene i Norge gjør. De selskapene som føler at de ikke blir behandlet etter prinsippet om at tariffer skal baseres på ikke-diskriminerende, objektive vilkår, kan klage det vedtaket inn til NVE. Så her er det viktig at man ikke svartmaler for mye for tidlig. Så til representanten Aasland: Jeg har lyst til å si at Reiten-utvalget la fram sin innstilling til meg 2. mai i fjor vår. Siden da har Arbeiderpartiet hatt alle muligheter til å gjøre seg opp en mening om hvilken retning strømnettet skal utvikles i. Jeg har vært krystallklar nærmest fra dag én på at jeg mener at mye av det Reiten-utvalget beskriver som utfordringer nå og i framtiden, er en god beskrivelse av virkeligheten. Regjeringen ønsker å legge til rette for et robust og effektivt nett også i framtiden, som ivaretar hensynet til at forbruksmønsteret vil endre seg, og ikke minst ivaretar hensynet til at vi skal fase inn store mengder ny fornybar energi i kraftnettet. Derfor har vi vært tydelig på at vi kommer til å jobbe videre med de forslagene som ligger i Reiten-utvalgets innstilling. Det har vi snakket om – på inn- og utpust – mer eller mindre siden mai i fjor. Dersom Arbeiderpartiet mener noe av substans om Reiten-utvalgets innstilling, som de føler bør bæres ut i det offentlige rom, er det mange muligheter til å gjøre det. Jeg ser fram til debatten. Jeg kommer som sagt til å jobbe videre med dette, og jeg har en ambisjon om, om ikke altfor lenge og før energimeldingen, å legge fram en sak for Stortinget bl.a. om disse tingene, nettopp fordi vi fra regjeringens side jobber for å legge til rette for mer grønn, fornybar energi i Norge og opprettholdelsen av et effektivt og robust kraftnett også i tiårene som ligger foran oss.
Jeg skal ikke trekke debatten i langdrag, men jeg synes det kunne vært interessant, siden dette er stedet hvor storting og regjering dog møtes, å be om å få en kort prinsipiell redegjørelse fra justisministeren om hvorfor Regjeringen har inntatt det standpunkt at man ønsker innskrenkninger i Riksrevisjonens rett til å kreve innsyn i visse dokumenter. Det fremgår jo av et brev fra statsminister Bondevik til Grunnlovsutvalget at man støtter opp om de innskrenkninger som den foregående regjering i et tidligere brev bad om. Hva er altså den prinsipielle begrunnelse for at hvis det er en tvist mellom Riksrevisjonens anmodning om innsyn og regjeringsapparatet eller forvaltningen, så er det Regjeringens syn at da skal ikke Riksrevisjonen vinne frem? Er det ikke nettopp erfaringene også fra enkelte andre land om at det kan være avgjørelser, bl.a. om tildeling av penger, hvor den reelle begrunnelse kan være en annen enn den formelle, og at slikt noen gang skulle kunne skje i Norge, som gjør det viktig at Riksrevisjonen har innsyn i alle dokumenter som eventuelt kan vise hvilke reelle «partipolitiske begrunnelser» – som Jørgen Kosmo kaller det – som ligger bak et eventuelt regjeringsvedtak? Det vil jo være slik både i en regjering og for så vidt også i alle bedrifter og organisasjoner, at det vil være ulike begrunnelser for hva man gjør. Vi er vel kjent med at det kan være såkalte vikarierende argumenter, og at den reelle begrunnelse er noe annet. I enkelte andre land, også der hvor Joly kommer fra, er det jo slik at man faktisk har hatt flere saker hvor det har vært politiske begrunnelser, mens de reelle er av mer personlig partipolitisk karakter. Hvorledes ser f.eks. dommer Joly på dette med Riksrevisjonen? Hun er jo engasjert av Regjeringen for å være en spydspiss i kampen mot uhederlighet og uærlighet – også dersom f.eks. noen i forvaltningen skulle innta et standpunkt på bakgrunn av mer usaklige begrunnelser enn det som er akseptabelt. Så det skulle vært interessant om Stortinget kunne få bli kjent med Regjeringens prinsipielle begrunnelse på hvorfor Regjeringens offisielle standpunkt er at enkelte dokumenter i regjeringsapparatet av Regjeringen selv skal kunne unntas fra Riksrevisjonens innsyn, selv når Riksrevisjonen etter sine vurderinger er kommet til at det er nødvendig å få innsyn i slike dokumenter.
Innledningsvis vil jeg gi ros til statsråden for hans innlegg. Han viste helt klart og tydelig at i denne saken ønsker man å sette brukeren i fokus. Det synes jeg interpellanten i veldig stor grad glemte i sitt. Hun snakket veldig mye om etaten, men hun snakket ikke om hvem etaten er til for. Det er veldig viktig at vi fokuserer på dette, at etaten er der for brukernes skyld og ikke motsatt, som en del offentlige instanser til dels synes å tro. Jeg tror også den intensjonsavtalen mellom arbeidslivets parter og staten som skal behandles i denne sal før påske, er viktig, altså de lovendringene som skal komme i den forbindelse. En del av debatten har gått med til å foregripe begivenhetenes gang, i hvert fall når man sier at det ikke virker som intensjonsavtalen blir fulgt. Vel, først må vi i hvert fall sørge for at det lovmessige kommer på plass, slik at vi kan få se om denne avtalen kan fungere. Men jeg tror vi mister fokus på hvordan vi skal løse en del av disse problemstillingene. Det var vel bare interpellanten som var inne på sammenslåing av etatene sosialetaten, trygdeetaten og arbeidsmarkedsetaten. Dette er veldig viktig, særlig fordi en del av dem som skal ut igjen i arbeidslivet, gjerne har vært langtidssykmeldte, gjerne er tidligere rusmisbrukere – og andre som har falt utenfor arbeidslivet. Hvordan skal de komme seg tilbake i jobb? Slik som dagens system fungerer, har man nok ikke innenfor alle disse fagfeltene tilstrekkelig kompetanse. Sosialministeren har gjort oppmerksom på at det jobbes med å se på arbeidsfordelingen mellom disse etatene, eventuelt en samlokalisering, kanskje sammenslåing. For Fremskrittspartiet, som har vært en forkjemper for å slå sammen disse etatene, er det viktig at vi slår dem sammen og ikke bare sørger for en samlokalisering. Dette er viktig, slik at man får én etat som har hovedansvaret. Det er viktig for å kunne følge brukeren fra han henvender seg til det offentlige kontoret – følge ham gjennom hele løpet, sørge for rådgivning og sørge for at han får det tilbudet han skal før han eventuelt er ute igjen i arbeidslivet. Jeg tror også at det er veldig viktig å se på på hvilken måte vi følger opp den intensjonsavtalen som snart blir vedtatt i denne sal. Det er viktig at arbeidsgiverne får det incitamentet som skal til, den rammeavtalen som skal til, for å kunne tilrettelegge for arbeidsplasser. Det koster å tilrettelegge. Men samfunnet vil tjene på det i det store og det hele, og ikke minst vil arbeidstakerne og brukerne som skal kunne få en tilrettelagt arbeidsplass, tjene på en omlegging av systemet. Så jeg håper at denne avtalen vil fungere godt, og det har jeg stor tro på.
For det første har jeg lyst til å gi Hordaland fylkeskommune honnør fordi de jobber godt for å skaffe nok lærlingplasser, og de har lyktes i veldig stor grad. Når vi sammenligner Hordaland med andre fylker, er det et fylke som virkelig står på for å få lærlingplasser. Det har stor betydning for gjennomføringen av videregående opplæring. I 2005 nedsatte Kunnskapsdepartementet en gruppe som skulle gjennomgå reglene om fag- og yrkesopplæringen. Gruppen foreslo endringer for å forenkle regelverket og for å tilpasse det behovet på området. De reglene vi har i dag, er i tråd med det som den gangen ble foreslått. Fylkeskommunene kan ikke stille andre krav enn dem som framgår av loven. Det kan ikke stilles tilleggskrav til godkjenningen, noe som ville medført at kravene kunne variere mellom fylkeskommunene. Vi har et samarbeidsråd for yrkesopplæring. Den problemstillingen som representanten her tar opp, har ikke, så langt jeg kjenner til, vært reist som tema i dette rådet. Men her sitter det mye kompetanse, med erfaring fra ulike deler av dette feltet. Jeg kan nevne den problemstillingen som representanten tar opp, og diskutere med dem om det er et problem rundt omkring når det gjelder samarbeid med fylkene.
Jeg gjentar at Fremskrittspartiet gleder seg over at nok et representantforslag bringer viktige saksområder fremover. Selv om Regjeringen og flertallet streiker litt også i denne saken, kommer vi et stykke videre takket være et initiativ fra Fremskrittspartiet. Jeg registrerer at representanten Langeland harselerer litt over at man tar opp lokale saker, og at han mener det nærmest brukes som et rått frieri hjemover. La meg minne om at fergene i Kragerø tror jeg en samlet komite faktisk har reist med på en av sine komitereiser. La meg minne om at fergen i Gran har vi i det minste sett og fått kommentert da en samlet komite var på tur også i den kommunen. Det er også kommet andre innspill knyttet til den tredje fergen som er omtalt i saken fra Fremskrittspartiet, nemlig den som trafikkerer Hjellestad-Klokkarvik, som er i mitt eget fylke. Det er grunn til å gjenta at den fergen er 40 år. Den har gått i trafikk i snart 20 år, og den er totalt uhensiktsmessig for trafikken. Ikke minst i dagens situasjon, hvor alternativet er å stå på en overfylt Sotrabru med 25 000 biler i årsdøgntrafikk, er dette et lite, men viktig alternativ, og det er på gang lokale initiativ for å få en hurtiggående ferge med større kapasitet. Dette henger sammen med det andre forslaget som Fremskrittspartiet har satt frem, og som vi dessverre er alene om foreløpig, om å sikre nødvendig standard, noe som er viktig, og klassifiseringen må også føre til tilfredsstillende standard gjennom bevilgninger. Enten man forholder seg til anbud eller forhandligner, er det slik at de statlige bevilgningene til riksveifergene faktisk er med på å dimensjonere tilbudet. Derfor er det viktig at Regjeringen også er med på å sette den dimensjoneringen gjennom de årlige budsjettene. Jeg registrerer at i denne saken bruker Regjeringen ett av sine to hovedverktøy innen samferdselspolitikken. Det ene er som kjent bompenger, når man ikke betaler selv. Det andre hovedverktøyet er utsettelser, og det bruker man her. I stedet for å skjære gjennom og ta en avgjørelse med én gang, skyver man regionreformen foran seg. Fremskrittspartiet mener det er helt unødvendig. Vi bør kunne vedta klassifisering i dag, og dermed sørge for at i budsjettet for 2009 kommer det dimensjonering til riksveifergene, som gjør at også disse sambandene kan få en bedre standard enn det de har i dag. Det kan man gjøre hvis man vil, men regjeringspartiene vil ikke.
Jeg vil gjerne stille statsministeren et spørsmål. Lederen i Kristelig Folkeparti, Dagfinn Høybråten, har vært på signingsferd i Rogaland. Der sa han i en tale til Hå og Time lokallag av Kristelig Folkeparti i forrige uke følgende: «I dag foregår det et formidabelt angrep på vår kristne kulturarv. Sterke krefter arbeider for å erklære det norske samfunnet verdinøytralt» og kjønnsnøytralt. «De dekker seg bak fine ord om antidiskriminering og toleranse.» «Det de i realiteten gjør, er å gå til angrep på en tusenårig kulturarv – røttene til vårt moderne samfunn.» Er statsministeren enig i at det foregår «et formidabelt angrep» på vår kristne kulturarv?
Jeg registrerer hva saksordføreren har sagt. Han ønsker å skyve ansvaret over på Kirken. Det betyr at vi får en ny ankeinstans i det norske samfunn; det blir den policy som føres i hver enkelt kirke, den definisjon som gis av «kirkefreden» i hver enkelt kirke, som vil være avgjørende. Jeg registrerer altså at Høyre går inn for at man skal ha forskjellig «lovgivning» fra kirke til kirke, fra Nordkapp til Lindesnes, i vårt land. Og til dem som har fulgt med på hvordan Kirken har reagert og sett på det ansvaret den skal ha i disse sakene: La oss gå tilbake til kirkeamnestiet og se hva som skjedde da. Jo, Kirkens folk sa helt klart og tydelig at de regnet med at dette med kirkeasyl ville være passé. Hva skjedde på Bispemøtet i høst? Kirken hadde ingen konstruktive forslag til løsninger, ikke i det hele tatt. Man ville ikke begrense tiden for kirkeasyl. Man skulle snakke med kirkeasylantene, ble det sagt, og man aksepterte ikke at politiet grep inn. Så vi er altså ikke kommet én millimeter lenger. Men jeg har registrert i Høyres merknader i innstillingen at man hadde ønsket å få en slags kirkehistorisk vurdering, en faglig vurdering. Ville det ha kunnet endre Høyres standpunkt i denne saken?
Ja, det er en langt bedre sosial profil enn det som var utgangspunktet for dette budsjettet. Som jeg sa i mitt innlegg, er det ikke mulig innenfor et skattesystem med en slik progresjon vi har, å klare å gi gode skattelettelser til alle grupper uten at det også må fremstå med en viss progresjon. Men det er greit, det. Det viktigste må være at vi gjennom det skattesystemet vi har, også bidrar til å gi lettelser til dem med vanlige og midlere inntekter. Og Arbeiderpartiet burde kanskje brukt litt mer tid på å forstå sitt eget skatteopplegg før de gikk til angrep på Fremskrittspartiet og regjeringspartiene for dette skatteopplegget. Der er jo profilen mye bedre fordelt enn den er i Arbeiderpartiets opplegg, som altså er så raust at de gir hele 363 kr i skattelette til dem som virkelig tjener lite i vårt samfunn.
Eg hadde eigentleg håpt at eg hadde fått eit litt meir imøtekommande svar på interpellasjonen, men får berre ta svaret til orientering. Eg synest ikkje det blei spesielt klargjort korfor det offentlege skal ha særreglar, særgebyr og særordningar når det gjeld innkrevjing. Det blir nemnt at private i større grad kanskje kan velje kven dei handlar med, enn det offentlege, at dei kan ta pant i bil, osb. Eit poeng i tillegg er vel at også det offentlege har rike moglegheiter til å ta beslag i både TV og bil dersom lisens og årsavgift ikkje blir betalt. Det er klart at ein skal stimulere til at folk betaler rekningane sine i tide. Det er inga usemje om det. Men eg meiner at når dei gebyra og dei rentereglane som gjeld generelt, er gode nok for det private, bør dei også vere gode nok for det offentlege. Det er slik at dei som får betalingsproblem, blir oppfordra til å ta kontakt med kreditor. Det er det mange som gjer. Men då gjeld det altså å ha private kreditorar, og ikkje offentlege kreditorar. Dersom ein tek kontakt med ein privat kreditor, viser han som regel velvilje til å utsetje betalinga nokre dagar til vedkommande har fått ordna seg. Det kan vere gode grunnar til at debitor får utsett fristen nokre dagar. Når det gjeld det offentlege, har ein altså ikkje den fleksibiliteten. Eg hadde eigentleg håpt at finansministeren ville sett litt på dette, slik at ein fekk fleksibilitet også der. Det blir nemnt av finansministeren at ein ikkje kan det på grunn av at det då vil vere så mange som tek kontakt og ber om betalingsutsetjing. Private greier jo å handtere dette. Når f.eks. straumrekningane skal betalast, har ein ikkje dei same stivbeinte reglane som ved andre offentlege krav, som dei tre offentlege krava som blei nemnde her. Dette greier ein å handtere på ein god måte. Då synest eg at både TV-lisens, studielånsavdrag og bilavgift bør kunne handterast på same måten, og at dei same reglane som gjeld for private kreditorar, også bør gjelde her.