mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg takker for spørsmålet, for det gir meg en anledning til å si litt om Fremskrittspartiets engasjement når det gjelder eldreomsorgen. Vi er nå, som vi alltid har vært, opptatt av at eldreomsorgen skal være god. Den skal være mangfoldig, og den skal være lagt til rette slik at den er best mulig tilpasset den enkelte eldres behov. Noen har behov for sykehjemsplasser, andre ønsker seg gode tjenester og trygghet for å kunne bo lengst mulig i egen bolig. Derfor er det så viktig at regjeringen på bred front iverksetter tiltak i samarbeid med kommunene for å få det til. Vi har innført en ordning der staten tar halve regningen når kommunene bygger sykehjem. Vi prioriterer kvalitet og kapasitet i helse- og omsorgssektoren, vi styrker kompetansen hos de ansatte, vi innfører et kommunalt helse- og omsorgsregister, vi ser nærmere på et forslag om et permanent pårørende- og brukerutvalg, og vi vil innføre kvalitetsindikatorer for omsorgssektoren – for å nevne noen av de viktige områdene regjeringen nå jobber med for å styrke eldreomsorgen.
Det er jo opp til enhver å gi uttrykk for den forvirring som rår i hodet på en, og jeg følte nok at Lønnings siste innlegg var en slik situasjon. Under alle normale omstendigheter er dette et oversendelsesforslag, sa representanten Lønning, og viste til Voksenåserklæringen. Den faktiske situasjon – jeg går ut fra at Lønning har lest innstillingen – er følgende: Det er tre- fire satsingsområder. Ett av disse satsingsområdene er kompetanse og utdanning. Man trekker ingen konklusjoner av dette, men man understreker at dette skal være et satsingsområde. Vi prøver å hjelpe Regjeringen – og vi prøver å hjelpe Stortinget – til å trekke den konklusjonen som er den mest nærliggende. Og den mest nærliggende konklusjon som er å trekke, er at vi bør ha som ambisjon å nå et gjennomsnitts OECD-nivå i løpet av rimelig kort tid. Det er det normale, og det er det vi innbyr Stortinget til å fatte et vedtak om, og med det gi statsråd Sponheim den drahjelpen Stortinget kan gi i denne saken.
Om ein dissekerer kvar enkelt del av det vi flytter over, kan ein sikkert gjere det smått nok. Poenget er at mange bekker små vert ei stor å – det gjeld òg for dei oppgåvene vi flytter over. Nokre er store, og nokre er mindre. Ser ein heilt enkelt på dette, kan ein gjerne latterleggjere det og seie at det er ei lita oppgåve. Poenget er at vi flytter oppgåver på grunnskuleområdet over til fylkeskommunen, og då er det naturleg å flytte rettleiinga knytt til dei oppgåvene over òg. Men det vi seier, er at fylkesmannen framleis skal ha tilsyn, lovlegheitskontroll og klagesaker, og då er det òg eit rettleiingsansvar knytt til det, som fylkesmannen framleis skal ha. Så når ein snakkar om rettleiing i fylkeskommunen, er det knytt til dei oppgåvene ein faktisk flytter over. Det ser eg på som ein demokratisk styrke.
Det er en stor utfordring for vårt samfunn hvordan vi skal klare å lage levende bymiljøer, hvordan vi skal klare å lage en luftkvalitet, eller lage miljø i det hele tatt, for ungene våre, og for andre dom bor i byene, slik at det er levelig. Det betyr at det å få flere folk til å bruke kollektivtransport er en hovedutfordring. Grunnen til at vi har valgt ikke å støtte forslaget i dag, er simpelthen at vi oppfatter det slik at dette er en del av en litt større diskusjon. Vi har selv fra SVs side i sin tid fremmet forslag om momsfritak for investeringer i kollektivtrafikken. Dette fremmet vi i forbindelse med saken om redusert matmoms, som ble fremmet her for 1½–2 år siden – kanskje det er enda litt lenger siden. Det gjorde vi simpelthen for at vi skulle bedre kollektivselskapenes mulighet til å investere for å redusere prisen og øke avgangene. Vi er enig med Senterpartiet i at det er en hovedutfordring hvordan vi skal sørge for å få flere til å reise kollektivt, og mindre privatbilisme, særlig i byene. Grunnen til at vi har valgt ikke å støtte dette forslaget denne gangen, er simpelthen at vi tror at det å ta denne diskusjonen bitvis, slik vi oppfatter at det vil være med dette forslaget, vil være uklokt. Dette er en liten del av en større diskusjon. Det dreier seg om bevilgninger til kollektivtrafikken for å få prisen ned, for å få hyppigere avganger og for å gjøre det mer attraktivt for vanlige reisende å bruke kollektivtransport. Det dreier seg også om hvordan vi skal bedre de generelle rammevilkårene for turoperatører og kollektivtrafikkselskap i byene og andre steder. Det betyr at dette forslaget som sådant kan være ett av flere som vi synes det er klokt å diskutere. Jeg er som sagt usikker på om det er klokt å ta dette bitvis på den måten som Senterpartiet har gjort. Det er grunnen til at vi i denne innstillingen har valgt ikke å støtte forslaget, men vi mener det kan være klokt å komme tilbake til dette og flere forslag i en større diskusjon om hvordan man skal gi skatteincentiv og skattestimuli for å få folk til å bruke kollektivtransport. Vi er ikke prinsipielt motstander av den måten å tenke på som Senterpartiet her gjør, men vi har valgt ikke å støtte dette forslaget simpelthen fordi det er en del av en litt større diskusjon. Vi mener imidlertid at den utfordringen som Senterpartiet tar opp, er viktig, vi mener at denne diskusjonen er viktig, og vi synes det er trist å se at særlig den sittende regjering har brutt sine valgløfter en masse når det gjelder å støtte kollektivtrafikken. Det var en av de viktigste sakene, særlig for Kristelig Folkeparti, i siste valgkamp, og vi ser ikke noe resultat av dette. Det er nedslående, og det gjør bl.a., som Senterpartiet helt riktig påpeker, at luftkvaliteten i våre byer blir forringet år om annet.
Det er en veldig viktig problemstilling representanten tar opp. Jeg reagerer veldig sterkt på det som har kommet fram når det gjelder antisemittisk mobbing på norske skoler. Det er noe som er fullstendig uakseptabelt, som rammer jødiske barn i Norge, og som både skoleverket, de elevene det gjelder, og muslimske miljøer – siden det her, så vidt jeg kan forstå, i stor grad er elever med muslimsk bakgrunn det er snakk om – er nødt til å ta tak i. Jeg kommer til å kreve at de tar tak i det. Det er skremmende holdninger som har kommet fram i NRKs reportasjer, og vi må ta tak i det på forskjellige måter. Det ene er å fortsette å forsterke det generelle mobbearbeidet i skolen med et særlig fokus på rasistisk mobbing. Det er en særlig alvorlig og hatefull form for mobbing. Så må vi formidle kunnskap om historien om jødedommen som religion. Derfor oppfordres f.eks. norske skoler til å markere Holocaust-dagen 27. januar hvert år, for å forsterke det historiske minnet om holocaust. Vi fokuserer på dette med hensyn til læremidler, og vi deltar nå i en internasjonal arbeidsgruppe som skal fremme holocaustundervisning. Det er helt feil at Regjeringen ikke tar tak i dette. I dag har Kristin Halvorsen invitert forstanderen i Det Mosaiske Trossamfund til et møte – det skal finne sted senere i dag – nettopp for å diskutere hvordan vi kan jobbe videre med dette. Kunnskapsministeren har også vært ute med kraftige reaksjoner i forbindelse med det som nå er avdekket. Så vil jeg advare mot det representanten gjør, nemlig å blande inn Israels politikk i spørsmålet om mobbing av jødiske barn. Jødiske barn i Norge skal slippe å stå til ansvar for det Israel gjør, og det er et ansvar vi må ta alle sammen.
La meg takke interpellanten for at hun har reist dette viktige temaet. La meg også takke for mange gode innlegg fra talerstolen om betydningen av foreldreengasjement i skolen. Det er riktig, som svært mange har sagt, at dette er en veldig viktig arena, og vår regjering skal på ulikt vis sørge for å styrke dette. La meg også være enig i representanten Dørums betraktning over det pregløse språket som ofte føres i noen byråkratiske utlegninger. La meg også si at jeg er enig i det eksemplet han har, og si at det nå er slutt på at noe heter oppvekstsenter i Norge, at vi går tilbake og kaller det for det det er, nemlig skoler og barnehager. Jeg irriterer meg over disse oppvekstsentrene som jeg nå ser rundt i Norge. La oss bruke det gode språket vi har, ordentlig og ikke kamuflere det. La meg også si til representanten Gundersen at reproduksjon av sosial ulikhet, tar vi tak i i vår regjering. Det er riktig at vi vet dette, men det er påfallende å se hvor viktig foreldresamarbeidet er for å unngå dette. Det man kan si, er at skolen kan og skal spille en mer aktiv og bedre rolle enn det vi i dag har lyktes med. Dette gjelder for mange regjeringer, så dette er et ansvar som kollektivt hviler på vårt samfunn, at vi ikke har vært dyktige nok til å få skolen til å bli et verktøy for sosial likhet. Det skal vi se om vi klarer å reise en debatt om og ha mange forslag til i den stortingsmeldingen som vi vil komme med oppunder jul. Vi tror det er spørsmål rundt denne aksen, som interpellanten nå har tatt opp, som det vil bli en viktig diskusjon om, nemlig om foreldre i skolesamarbeid. Vi har mange gode eksempler fra norske skoler som lykkes godt med dette. La meg avslutte med et eksempel fra Sverige. Inkluderingsministeren og jeg har besøkt Rinkeby skole utenfor Stockholm. Det var interessant å se at en skole som nesten var en krigssone, er blitt et internasjonalt kjent eksempel på en mønsterskole. Forandringen startet med at rektoren tok kontakt med foreldrene og spurte dem: Hva vil dere med skolen? Foreldrene svarte tre ting: Vi vil ha en god skole for våre barn, slik at de får seg arbeid. Vi vil ha trygghet i barnas skolegang, og vi vil ha en skole som ser pen ut. Dette var en skole med i stor grad innvandrerelever, som nesten hadde mislyktes i alt som det går an å mislykkes i. Nå er denne skolen en av de beste faglige skoler i Sverige og en av de beste i Europa innenfor mange disipliner, ikke minst når det gjelder realfag. Hvis man spør nesten hvem som helst av norske foreldre, vil jeg tro at de vil svare omtrent akkurat det samme: Vi vil ha en god skole som gir utdanning for våre barn, slik at de får seg jobb og lykkes i livet. Vi vil ha en skole som gir trygghet rundt barnas oppvekst og liv. Vi vil ha en skole som ser pen ut, som gjør at man får lyst til å gå på skolen, og som motiverer til læring. Dette er vel kanskje også da en del av det svaret som interpellanten egentlig etterspør. Hva skal vi som utdanningsmyndighet og samfunn legge til rette for? Ja, det er dette: Vi skal ha gode skoler for våre barn. At foreldrene har en selvfølgelig del i skolen, er også riktig.
Jeg skal love at Fremskrittspartiet skal være konstruktive, som vi alltid er i den type debatter. Vi skal være med i debatten, og vi skal være med og fremme forslag til løsninger. Vi har i hvert fall også som det eneste partiet allerede i utgangspunktet levert et representantforslag knyttet til omsorgssektoren og en alternativ finansieringsmåte av pleie- og omsorgssektoren, nettopp for å bruke også den økonomiske biten som et incitament. Når man snakker om krise: Det som bekymrer meg mest, er at representanten Skjælaaen her gir uttrykk for at han ikke kjenner til at det er noen krise i sykehusene. Man skyver rett og slett vekk det faktum at sykehusene innrapporterer at pasientene på enkelte områder nå snart ikke får behandling i sykehus fordi det ikke er penger til det. Vi ser ferdige, åpne avdelinger på St. Olavs Hospital i Trondheim som ikke kan tas i bruk på grunn av pengemangel. Det er på tide at også regjeringspartiene tar inn over seg at situasjonen i spesialisthelsetjenesten må det gjøres noe med, slik at norske pasienter får den hjelpen de har behov for, også innenfor de tidsrammene de har behov for den.
Det synes jeg i grunnen var en festlig vinkling, fordi Fremskrittspartiet øremerker 200 mill. kr mer enn Regjeringen til videregående opplæring. Regjeringen øremerker ikke penger til dette. Det er hele poenget. Regjeringen lar det være opp til fylkeskommunene – og for så vidt også til kommunene når det gjelder grunnskolenivået – å prioritere disse pengene. Vi sier ikke at lokalpolitikere har noe dårligere vett enn det vi har her. Det vi sier, er at de står overfor en rekke vanskelige prioriteringer lokalt, og erfaringene viser jo fra undersøkelser som er kommet så langt i år, at pengene ikke havner i skolesektoren. I vår sa tre av fire rektorer på skolene at de ikke hadde fått en eneste krone mer for dette budsjettåret. De kunne ikke bruke mer til vedlikehold, de kunne ikke bruke mer penger til lærere. De hadde ikke sett noen endring fra 2005 til 2006. Det er realiteten. Vi kan sitte her og si at vi er så flinke til å bevilge penger til kommunene, men når kommunene ikke bruker pengene på de viktigste sektorene, er det vårt ansvar å gi et styringssignal. Det styringssignalet som Fremskrittspartiet sender, er at pleie og omsorg og skole er de to viktigste jobbene for kommuner og fylkeskommuner.
Odd Holtens virkelighetsbeskrivelse her er ikke helt korrekt. Jeg husker til og med at Odd Holten og jeg i finanskomiteen for noen år siden forhandlet med Arbeiderpartiet og faktisk ble enige om et flertallsbudsjett – én gang, riktig. Men vår sjanse bød seg jo fordi sentrumspartiene ikke samarbeidet på samme måte den gangen som nå. Det er også en helt feil beskrivelse av SVs holdning i Stortinget i f.eks. Hanna Kvanmos tid at ikke Arbeiderpartiet og SV samarbeidet. Men det Odd Holten har rett i, er at SVs landsmøte har lagt opp et høyere ambisjonsnivå når det gjelder å få politisk gjennomslag for vår politikk, og vært veldig klar på at vi ønsker større makt og innflytelse over den politikken som faktisk gjennomføres. Så vårt ambisjonsnivå er økende, og velgerne avgjør hva som blir resultatet etter neste stortingsvalg. Ambisjonsnivået til Kristelig Folkeparti, derimot, er knyttet til bare én sak, kontantstøtten, og ikke til noen andre områder. Det er jo helt opplagt at hvis man ikke hadde brukt 3 milliarder kr hvert eneste år til kontantstøtte, kunne man brukt de pengene på skole. Det er jo helt opplagt at de pengene er tatt fra Jon Lilletun, også kalt Lille Jon av mange i disse dager. Det er en prioriteringssak, og det blir jo helt feil når Kristelig Folkeparti beskriver SVs alternative budsjettsystem som om vi bruker penger i hytt og «gevær». Tvert imot, vi tar fra gevær, for å si det sånn – vi omprioriterer. Vi har en helt klar omprioritering i vårt alternative statsbudsjett. Det er ikke så langt fra det som Kristelig Folkeparti selv tenkte da de satt i opposisjon. La meg ta et lite sitat fra Kjell Magne Bondevik i Vårt Land den 27. august 1997. Han sa at «vi og Ap prioriterer forskjellig. Vi vil sette noe mindre penger i petroleumsfondet, og bruke et par-tre milliarder mer i statsbudsjettet». Jeg gjør oppmerksom på at SV foreslår 2 milliarder kr mer, altså en mer moderat linje enn Bondeviks i 1997.
Jeg er glad for at vi har en statsråd i Stortinget i dag som tar imot gode ideer og vil ha dem på sitt bord. I den forbindelse har faktisk Fremskrittspartiet sendt av gårde et brev til partene i arbeidslivet, også til arbeidsministeren, om én modell som det går an å bruke for at arbeidsgiverne skal ta en større del av regningen for langtidsfraværet, uten at den samlede kostnaden for arbeidsgiver bli høyere. Vi viser til det svarbrevet som ble sendt fra statsråden, om at det er noe man vil vurdere og komme tilbake til ved et senere tidspunkt, når man skal gå løs på dette til høsten. Vil statsråden i høst legge frem ulike modeller for hvordan arbeidsgiverne kan bli med og dekke en lengre periode av langtidsfraværet, som er provenynøytralt innenfor den kostnadsrammen man har i dag? Får vi saker om det til Stortinget, og kan man legge frem noe om det?
La meg først få takke statsråden for at han stadig vekk påpeker det som er bra i norsk helsevesen, og ikke minst det gode mange av dem som jobber i norsk helsevesen, gjør. Det tror jeg vi alle skal være flinke til. Jeg har også lyst til å takke for at han faktisk erkjenner at det er politiske forskjeller, og at han er med på å trekke dem fram. Det er jo det politikken handler om, og jeg tror faktisk det er det våre velgere der ute også etterspør. Ja, vi har en helt annen politikk på helsefeltet, og det er synliggjort ikke minst i denne saken og også i det budsjettet som akkurat er avgitt. Uten bare å påpeke det som går galt, har jeg lyst til – når vi ser korridorproblemene, problemene i IKT, gammelt stråleutstyr, ventelistesakene – rett og slett å spørre statsråden om han føler at det er han som styrer norsk helsevesen?
Som nytt medlem i Nordisk Råd må jeg si at jeg ble overrasket over hvor enormt mye det var å sette seg inn i, og hvor mye som foregikk i dette forumet. Og når jeg nå hører på debatten, må jeg si meg enig med flere av dem som har hatt innlegg her. Jeg må si jeg er overrasket over Fremskrittspartiet, som ikke ser verdien av at vi skal ha et samarbeid i Norden. Jeg syns nesten det blir historieløst hvis vi ikke skal ha et tett og godt samarbeid mellom disse landene, slik det har vært i alle år på forskjellig vis. Men jeg har lyst til å peke på en del sider som jeg tror vi er nødt til å gjøre noe med hvis dette samarbeidet skal bli godt. Det første er at vi blir mer tydelige på hva vi vil – hva vil det norske storting med Nordisk Råd? I det første møtet som jeg nå har vært med på i Nordisk Råd, syntes jeg det virket noe for tilfeldig hva vi skulle, hvilke norske interesser vi skulle ivareta, og hva vi ville ha som effekt ut av et møte i Nordisk Råd. Nå kan det skyldes at jeg er ny og ikke hadde nok innsikt i hvordan dette foregikk, men jeg syntes dette møtet virket noe for tilfeldig. Derfor tror jeg vi er nødt til å ta oss sammen og i forkant av møtene i Nordisk Råd bli flinkere til å bestemme oss for hva vi ønsker å oppnå med det. Det andre jeg har lyst til å si, går på dette med bredden. Jeg syns bredden i saker er formidabel. Jeg syns vi favner enormt vidt, og jeg tror det ville være en fordel – med de knappe ressursene som vi har, både menneskelig og når det gjelder penger – om man kunne ha snevret inn noe og konsentrert seg om de aller viktigste sakene. Da måtte de sakene som ble betraktet som noe mindre viktige, bli tatt bort. På den måten tror jeg det er mer realistisk å komme lenger på en del viktige områder. Det tredje – og det har jeg hørt at det er flere som har tatt opp her – går på dette med gjennomføringsregimet. I Nordisk Råd mener man veldig mye, men man handler relativt lite. Og det er klart at når flere som har erfaring fra Nordisk Råd, har vært oppe her og påpekt det, tror jeg det er en kolossalt viktig jobb for Norge, som nå skal lede Nordisk Råd, og for vår minister, som er til stede i salen i dag, å ta fatt i akkurat det med at vi må bestemme oss for at nå skal vi få et system der vi mener litt mindre, men gjennomfører mye mer.
Spørsmålet lyder: «I forslag til NTP 2010–2019 heter det: «Regjeringen er opptatt av å prøve ut ulike modeller for finansiering av samferdselsprosjekter for å videreutvikle kunnskapen knyttet til effektiv utnyttelse av ressursene.» Likevel vil ikke Regjeringen åpne for flere OPS-prosjekter, og prosjektfinansiering og lånefinansiering ble avlyst av Regjeringen alt i budsjettet for 2007. Nylig har Arbeiderpartiet på sitt landsmøte gitt tilslutning til prosjektfinansiering. Vil Regjeringen nå utvide og endre finansieringsgrunnlaget for NTP 2010–2019?»
Det er jeg veldig glad for. Da går jeg ut fra at statsråden får en haug med argumenter for hvorfor han bør se meget nøye på dette direktivet. Vi kan se på hvordan dette allerede slår ut i norsk arbeidsliv, for i Bergen pågår det en konflikt: Profish tar inn 22 litauiske vikarer framfor norske ansatte, og disse får slett ikke norske arbeidsbetingelser. Argumentet er jo nettopp at tjenestedirektivet gir bedrifter i de nye EU-landene rett til å konkurrere om oppdrag i hele EØS-området på lik linje med andre bedrifter, men at de som får kontrakten, kan ta med seg arbeidsfolk fra heimlandet på heimlandets vilkår. Vil statsråden ta opp med både vikarbyrået og Profish at denne typen tilsnikelse ikke kan aksepteres? Og viser ikke dette at vi må være på vakt og vise muskler for å få et anstendig arbeidsliv?
Jeg er glad for at representanten har lest Regjeringens nordområdestrategi. Det er helt riktig at kunnskap er navet, og vår satsing på kunnskap også i Nord-Norge er betydelig og vil være betydelig i budsjettene framover. Vitensentrene ligger meg spesielt på hjertet, og derfor har vi hatt en betydelig satsing – helt fra 10 mill. kr under den forrige regjering og opp til 16 mill. kr i mitt budsjett for 2007. Grunnen til det er at jeg mener at vitensentrene bidrar positivt til å styrke interessen for teknologi, vitenskap og realfag. Det å kunne gå en søndag formiddag på et vitensenter med ungene sine er blant annet en veldig morsom måte å få dette med teknologi og vitenskap inn på. Vi vil styrke vitensentrene videre framover, for vitensentrene er en viktig bit av vår regjerings satsing på realfag og naturvitenskap. Men jeg kan ikke love penger til et nytt bygg. Bygg ligger utenfor det som vi har økonomi til, og ikke minst ligger det utenfor det som kanskje er den viktigste prioriteringen knyttet til kunnskapsutvikling i nord. Jeg er godt kjent med at det blant alle våre universitet og høyskoler, også i Nord-Norge, finnes mange som gjerne skulle hatt nye bygg, og de er foran i køen, før et nytt vitensenter.
I mitt innlegg tok jeg utgangspunkt i bare én bransje da jeg viste til at det er en sannsynlighet for at en million solgte produkter vil smette under grensen på 1 000 kr om de tas inn direkte fra utlandet. Dette er produkter som i dag omsettes i norske forretninger og Internett-butikker. Mener representanten Rytman at det å bli utsatt for konkurranse på en million produkter som koster ca. 1 000 kr, for norske butikker i detaljvarehandelen og på Internett, som da må ta inn over seg tilbud om det samme produktet utenfor Norge til priser som i utgangspunktet ligger 25 pst. under, ikke får konsekvenser for omsetning og arbeidsplasser?
Mitt spørsmål gjelder samme tema. Det som er spesielt her, er at man innfører en ny praksis når det gjelder hurtigruta, ved kjøp av transporttjenester, i forhold til andre transportområder. Det er ikke slik at man går ut med et kronebeløp i utgangspunktet, og så sier man at dersom man overkrider dette kronebeløpet, skal tilbudet reduseres. Det er ikke en praksis vi bruker når det gjelder offentlig kjøp på jernbane, på kortbanenettet eller på riksvegferjedriften. Men også på disse områdene ønsker vi kostnadskontroll, vi ønsker å holde kostnadene nede. Mitt spørsmål er: Hva er det som får Høyre og Regjeringen til å konkludere med at når det gjelder kjøp av hurtigrutetjenester, må man gå ut med en prislapp på forhånd, når man ikke vil følge den praksisen på de andre transportområdene?
Dette er eit forslag som vi nok vil stemma for i dag. Eg vil òg takka tilbake til representanten Sund for det gode samarbeidet vi har hatt om den viktige avgjerda som ligg her i dag, om at ein ber regjeringa greia ut ei oppkopling av Ålgårdsbanen mot Jærbanen.
Med fare for å være møteplager helt på slutten: Bare en kort oppfølging til statsråden etter replikkvekslingen. Det som er viktig, er at vi får et felles regelverk og et felles rammeverk for alle skolebarn i hele Norge, uavhengig av hvor de bor og i hvilket fylke de transporteres. Vitterlig er det slik at fylkene har ansvar for dette. Uavhengig av hvor de bor, skal de være sikre på at de får en sikker transport. Det får vi nok best på plass hvis vi har et felles lovverk og en felles økonomisk ramme som gjør dette mulig. Det håper vi kan komme så fort som mulig.