mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Regjeringen gjennomfører en ny politikk på friskolefeltet. Vi tar sikte på senere i denne måneden å legge fram en odelstingsproposisjon for Stortinget, med forslag om en lovendring, slik at det midlertidig ikke blir godkjent nye skoler. Som neste fase i gjennomføringen av den politiske kursendringen har jeg satt i gang et større utredningsarbeid med sikte på omfattende og helhetlige endringer, i samsvar med Regjeringens politikk. I dette arbeidet vil også de internasjonale skolene bli vurdert. I frysperioden er jeg, inntil ny lov er på plass, opptatt av at det gis mest mulig likebehandling. Jeg vil minne om at i forslaget til midlertidig lovendring, som har vært på høring, er kommunenes og fylkeskommunenes uttalerett videreført. Dette har flere kommuner og flere fylkeskommuner vært opptatt av i høringsuttalelsene. Ved søknadsbehandlingen vil kommunene og fylkeskommunene fremdeles bli hørt. I dette tilfellet foreligger ingen søknad. For øvrig viser jeg til at det er Utdanningsdirektoratet som er godkjenningsinstans. På det nåværende tidspunkt kan jeg derfor ikke si noe nærmere om eventuell saksbehandling og saksbehandlingstid.
La meg først få rose statsråden, som har tilbudt statlig økonomisk støtte på inntil 50 pst. av kostnadene. Dessverre, det er bare ikke nok. Steinar Gullvåg var inne på at det kanskje kunne være flere gruver man ønsket å kartlegge, og så komme tilbake med en samlet plan. Jeg håper jo at Stortinget har den samme innstillingen til andre gruver der staten har drevet virksomhet og forurenset. Det må være statens ansvar å rydde opp i eget rot. Til dette med statlig ansvar – representanten Hoksrud var inne på det. Vi har brukt 1,4 milliarder kr i Russland for å hjelpe til med å hogge opp tidligere atomubåter. Vi har byttet ut strontiumbatterier på fyrlykter i Russland. Det er ikke våre statlige selskaper som har bygd eller drevet noe av dette, men der har vi altså tatt et visst ansvar. Et annet eksempel er skipsvraket «Murmansk», som ligger i skjærgården utenfor Finnmark. Her er det ikke noe klart statlig ansvar, men man har inntatt en aktiv rolle og sagt at vraket skal vekk. Hvis man vil, skjærer man igjennom – man driver ikke med jus på dette området. Det er jo engang slik at det er staten som i dette tilfellet har pengene og kompetansen, og det er bare staten – slik jeg ser det – som kan løse dette problemet. En fylkeskommune som ikke engang har råd til å sørge for at ungene på skolebussen sitter i bilbelte, har ikke råd til å gå inn med flere millioner kroner for å rydde opp ved Søve gruver. Alternativet i denne saken hvis staten ikke går inn og tar det hele og fulle ansvar – som jeg mener de bør gjøre – er at slagghaugene ved Søve blir liggende og saken absolutt ikke blir løst.
Eg veit ikkje om representanten har følgt med i media dei siste dagane, men for eit par dagar sidan varsla eg at vi vil fremje eit forslag om ei lovendring som skjer igjennom på det punktet og sørgjer for at læraren får den moglegheita til å setje i verk dei sanksjonane som f.eks. står i ordensreglementet, slik at vi slepp den diskusjonen, for det er ingen tvil om at det skal vere læraren som er sjefen i klasserommet. Og vi må ha lærarar vi gir meir autoritet, ikkje der vi må føre ein diskusjon om dei har den autoriteten. Så trur eg det her dreier seg om eit breiare spekter av ting. Mitt utgangspunkt er at vi ser at dei fleste lærarane i Noreg er dyktige fagpersonar som har ein naturleg autoritet, og som klarer å få eit klasserom til å vere ein stad for læring. Men vi må gi den støtta, den hjelpa og den retninga som trengst. Derfor har vi no bl.a. endra lærarutdanninga – noko som er vedteke av Stortinget – der vi vil leggje større vekt på den delen av lærarrolla i den framtidige utdanninga. Vi kjem òg til å fortsetje arbeidet med læraranes autoritet på ulike måtar, slik at han vert styrkt i tida som kjem.
La meg starte med å takke for spørsmålet. Dette er jo et tema som vi har debattert ganske mye, og jeg syns at Høyre på dette området, som handler om forenkling, har spilt en konstruktiv rolle. Det er, slik som regjeringa ser det, åpenbart behov for forenklinger i dette regelverket. Det er for komplisert, og det er veldig mange fedre – særlig fedre – som ofte er i kontakt med Nav for å prøve å finne ut av hva som er regelverket. Regelverket er til dels komplisert, og så skal man i tillegg lære opp mange ansatte, og ofte nye ansatte, og man sliter også med et IKT-system som ikke er så moderne som det burde være. Alle de delene har vi tenkt å gjøre noe med. Nav er i ferd med å fornye sitt IKT-system. Man vil i første omgang ta tak i uføretrygden, dernest er det sykepenger og foreldrepenger som skal få et bedre system og et moderne IKT-system. I tillegg til det kan vi gjøre en del med regelverket for at det skal bli enklere å forstå for flere enn dem som måtte ha hovedfag eller mastergad i akkurat dette temaet. Det er også et mål for oss. Vi ønsker jo at flest mulig foreldre skal få tatt ut permisjonen sin, for det er viktig at de skal få tid sammen med barna sine – også at fedre skal få tid sammen med barna sine, derfor er fedrekvoten viktig. Vi vil komme tilbake til Stortinget med forslag til forenklinger om ikke så veldig lenge.
Først vil jeg si at jeg er veldig glad for at representanten Lien så tydelig sier at også Fremskrittspartiet ønsker at vi skal ta vare på de fire store rovdyrartene i Norge, og ha dem i vår natur. Det gir jo grunnlag for en ytterligere dialog om hva som er den rette måten å få det til på. Så vil jeg også si at det er faktisk nå slik at vi har nådd bestandsmålet – eller ynglingmålet – bl.a. for jerv. Det gir grunnlag for uttak når man har nådd dette målet. Det er ikke slik at vi skal overoppfylle målet; vi skal nå opp til målet, og så skal vi stabilisere oss på det. Når det gjelder forholdet til Sverige, er vi selvsagt kjempeinteressert i samarbeid med svenskene, i informasjonsutveksling med dem. Men det er én fundamental forskjell mellom Norge og Sverige. Det er at Norge har bredt baserte utmarksnæringer i distriktene, noe som Sverige ikke har – i hvert fall ikke på den samme måten. Og hvis jeg skal komme med et stikk til slutt, så er det vel ikke Fremskrittspartiets fortjeneste først og fremst at vi i Norge har så sentrale utmarksnæringer som vi har.
Jeg tar ordet for å svare litt på de voldsomme angrepene fra Solholm og Fremskrittspartiet og til dels fra Bastesen. Det blir sagt at SV på en måte svikter fraktefartøyene fullstendig. Det vil jeg imøtegå. Vi i SV har hatt en jevn dialog med sjøfolk på fraktfartøyene, iallfall siden jeg kom på Stortinget - og lenge før den tida også, tror jeg. SV er interessert i å finne gode løsninger. I dag har vi skissert to spenstige forslag. Vi er på leting etter andre løsninger, der det legges til rette for at vi kan få mer frakt over på fraktfartøyene - fra vei. Jeg skisserte i mitt hovedinnlegg hvorfor vi er imot nettolønnsordningen. Vi må finne andre typer løsninger som kan være med på å stimulere til mer fraktfart, og som på en måte kan være til hjelp for denne næringen. Så blir det sagt av representanten Solholm at vi er i ferd med å få sjøfolkene fra båten og inn i sosialkøene. Det er ikke SVs politikk - det er mulig at dette ville ha skjedd med Fremskrittspartiets politikk. I SV har vi en helhetlig politikk for folk som blir arbeidsledige. Hvis det skulle skje en sjømann, har vi et opplegg som kalles arbeidsmarkedspolitikk, der vi ønsker å hjelpe dem som blir arbeidsledige - enten det er i industrien, i offentlig sektor eller det er sjøfolk - over til andre typer oppgaver. Norge har bruk for folk, og vi har faktisk tillit til at den norske sjømann - hvis han mot formodning skulle bli arbeidsledig - kan brukes til noe annet enn å jobbe på en båt. Det er mulig at Fremskrittspartiet har et annet syn på dette, at de vil ha disse folkene over på sosialhjelp. Vi har en annen, helhetlig politikk.
Dette spørsmålet er til miljøvernministeren: «Det er bred enighet om at reduksjonene etter Kyotoprotokollen ikke er nok til å stoppe de menneskeskapte klimaendringene. FNs klimapanel har sagt at utslippene må ned med 60–80 pst. i forhold til 1990-nivå. Det er derfor liten tvil om at det må komme en ny og mer omfattende klimaavtale. Vil Norge kreve omfattende reduksjoner i forbindelse med neste forhandlingsrunde?»
Stortinget behandler ofte store saker som er viktige for folk flest. Denne saken angår heldigvis ikke så mange, men er desto viktigere for dem det gjelder. Noe av det verste folk kan bli utsatt for, er angsten, sorgen, fortvilelsen og maktesløsheten som preger deg når ditt barn blir alvorlig sykt. Dette er følelser som jeg kan underskrive på, da jeg selv for mange år siden havnet i en slik situasjon. Det er det desidert verste jeg noen gang har vært med på. Av hensyn til begge foreldrenes mulighet og behov for å være til stede, både for at de skal kunne støtte hverandre, støtte det syke barnet og ikke minst av hensyn til eventuelle søsken, er det viktig at vi gir foreldrene denne muligheten, på lik linje, uansett hvor de bor i landet. Komiteen er blitt gjort oppmerksom på at det er store forskjeller og usikkerhet rundt lovverket og kriteriene fra sykehus til sykehus, og fra trygdekontor til trygdekontor. Undersøkelser foretatt ved 12 nyfødtavdelinger viser at det er behov for presiseringer og endringer i lovverket for å oppnå lik praksis i hele Norge. Dette medfører i mange tilfeller stor utrygghet og frustrasjon for foreldrene, en utrygghet og frustrasjon jeg mener er helt unødvendig i tillegg til de bekymringer og den redsel foreldrene allerede sliter med. Det er også svært viktig å merke seg at det ofte er søsken med i bildet, søsken som kanskje verken går i barnehage eller på skole, men som daglig er hjemme sammen med mamma eller pappa. Dette er søsken som blir satt i en svært sårbar situasjon. Fremskrittspartiet er derfor glad for at Regjeringen nå vil sørge for en gjennomgang av retningslinjene og lovverket. Vi er svært opptatt av å få til et regelverk som tar hensyn til hele familien, når den opplever det å få et for tidlig født barn eller et alvorlig sykt eller skadet barn. Både foreldrene, barnet og eventuelle søsken fortjener dette. Fremskrittspartiet vil i likhet med Høyre derfor presisere viktigheten av at uttrykket «svært alvorlig sykdom eller skade» defineres likt ved alle sykehus, og at pleiepenger skal kunne tilstås begge foreldre.
Jeg tror at det er en del som kan gjøres for å forbedre det frie sykehusvalget, og SV er for det. Men en skal huske på at en av de tingene som er bekymringsfullt bl.a. rundt det, er at det viser seg at det er de mest ressurssterke pasientene som er best i stand til å finne veien i systemet. Her skal de borgerlige partiene passe seg for at en ikke lager systemer i frihetens navn – for pasientene – som i praksis bare kommer noen pasientgrupper til nytte. Da blir det ikke mer frihet for veldig mange. Så er spørsmålet: Hvem får egentlig mer frihet av denne reformen? Er det i utgangspunktet pasienten, eller er det tilbyderne av kommersielle helsetjenester som får mer frihet, som i større grad enn i dag kan etablere tilbud de vet de tjener penger på, og være langt sikrere enn i dag på at de vil få betalt, og nå også betalt fra staten? Det er det som er problemet med fritt behandlingsvalg, at dette overfører prioriteringsmakt til aktører som primært skal tjene penger på helse.
Hvis vi skal snakke om hva som er psykedelisk i norsk politikk, tror jeg kanskje vi skal trekke fram det den regjeringa som Kvassheims parti var en del av, gjorde, ved først å gå av på gasskraftsaken, for deretter å komme tilbake og så sørge for at vi fikk det første gasskraftverket uten CO2-håndtering. Jeg driver akkurat og leser gasskraftboka til Andreas Tjernshaugen, og der leser jeg bl.a. hva Gunnar Kvassheim sjøl har gjort, men også hva som var Jens Stoltenbergs kommentar til akkurat den saken, da han for så vidt noe molefonken konstaterte at det ikke var han som sikret at vi fikk det første gasskraftverket, men det var Venstre, Kristelig Folkeparti og Høyre. Å gå inn i de interne forhandlingene tror jeg ikke vi skal gjøre, men det som vi i hvert fall snakket om i etterkant i media, var behovet for å diskutere også inndekningssiden, og hvor vi utfordret våre forhandlingspartnere til å gå inn og se på hvordan vi kan sørge for at vi f.eks. får en offensiv grønn skatte- og avgiftsomlegging. Det var overhodet ikke mulighet til å komme i inngrep med det. Her er det mange sider av denne historien.
Jeg tror vi snakker om 2012, ja.
Grunnen til at vi ønsker at religion skal bli nevnt spesifikt, er ikke fordi noen skal tåle mer, men fordi det er behov for å bryte noen tabuer, som det spesifikt bør sies noe om. Det er fordi religion har særlig makt over enkeltmenneskets sinn, og fordi religion har en helt annen innvirkning enn ulike andre faktorer. Hvis man leser merknadene som SV har skrevet – og som Venstre har sluttet seg til – ser man at vi viser til at retten til fri religionsutøvelse har et konvensjonsrettslig vern. Dette vernet kommer av og til i konflikt med noen av de andre menneskerettighetene, f.eks. på likestillingsområdet. Det er ikke ukjent, verken i Norge eller i resten av verden. Ser ikke representanten Tetzschner at de som ønsker å ivareta disse menneskerettighetene, trenger å få vite eksplisitt at det er lov å ytre seg kritisk mot den religionen som undertrykker dem?
Det er jo riktig at det er ulike rettigheter, ut fra hvor stor aksjepost du har. Men alle aksjonærer fortjener den samme respekten. Jeg forstår at Hallgeir H. Langeland ikke er så opptatt av det, men at eierskap på SVs hender betyr at de bruker det flertallet på akkurat den måten de vil. Det er jo akkurat det børsdirektøren sier: Vi skaper store utfordringer når det gjelder tilliten til det statlige norske eierskapet. Det er akkurat det som er utfordringen når en ikke klarer å forholde seg til de rammene som alle andre forholder seg til. Så må jeg bare stille et spørsmål knyttet til det Langeland tok opp i sitt innlegg om Børge Brende. Denne kontrollhøringen hadde altså tre konkrete hendelser i tre konkrete selskaper som utgangspunkt. Så insisterte regjeringspartiene på å få med et par ekstra, bl.a. Børge Brende, som for øvrig ikke har noe med Fremskrittspartiet å gjøre, selv om Langeland forsøker å fremstille det som om det er høyrepartier. Det er ulike partier, og han har ingenting med oss å gjøre. Man mente det hele var bortkastet tid. Børsdirektøren og ulike styrerepresentanter er uenig i det. Børge Brende hadde ingenting nytt å tilføre saken – eller hadde han det?
Den jobben som nå gjøres med forskriftene for vurdering, veiledning i hva som er god vurdering, får ganske god tilbakemelding fra Skole-Norge generelt sett. Men det er ikke sånn at det går an å lage en liste med vedtak om hvordan dette skal gjøres. Det går an å gi veiledning i hvordan man skal gi gode tilbakemeldinger og hva som er riktig vurdering. Det er noen opplagte misforståelser som jeg mener det ikke finnes holdepunkter for, verken når det gjelder rundskriv eller veiledning, men som tydeligvis har bredd seg på en del skoler, f.eks. den oppfatningen at det er lærernes ensidige plikt å springe etter elevene for å skaffe seg et grunnlag for å sette standpunktkarakter. Det er det ikke. Det står klart i forskriften at eleven har plikt til å delta. Så den saken kan jeg bare rydde opp i med en eneste gang. Så er det noen som har ment at elevenes innsats i timen ikke skal ha betydning for standpunktkarakteren. Det kan jeg bare avkrefte med en eneste gang. Det finnes ikke holdepunkter i rundskrivet for at man skal oppfatte det slik. Det er selvfølgelig det faglige uttrykket læreren skal ta med i vurderingen.
Jeg har merket meg at det er visse forhåpninger i Høyre og i Fremskrittspartiet og hos andre om at jeg vurderer å trekke meg midt i denne stortingsperioden. Jeg må bare bringe til torgs et bidrag til skuffelse umiddelbart. Det var helt klargjort også i forbindelse med valgkampen i 2005 at jeg har høy prestisje i forhold til å få gjennomført den barnehagereformen som Stortingets flertall og til slutt alle partiene var enige om, men jeg kommer ikke til å vurdere hvor godt vi har lyktes i det før vi kommer til 2009 og skal se oss tilbake og se hva vi faktisk har fått til. Så til spørsmålet om manglende kapasitet i byggebransjen. Barnehageutbygging er som kjent et kommunalt ansvar, og det er kommunene selv som anslår behovet for barnehageplasser og legger lokale planer for utbygging og utvikling av barnehagetilbudet. Oversikt over situasjonen på byggemarkedet er selvfølgelig en viktig del av god kommunal planlegging. Og her vil det jo være store variasjoner rundt omkring i landet med hensyn til hva slags kapasitet det er. Kommunene rapporterer årlig den 20. september inn tall på barn i barnehage og på venteliste samt hvilke planer de har for videre utbygging, til Kunnskapsdepartementet. Denne rapporteringen danner grunnlag for Regjeringens budsjettplanlegging. Regjeringen har så langt truffet ganske godt med sine planer. Avviket har bestått i at kapasitetsveksten ser ut til å ha blitt sterkere enn forventet. Foreløpige KOSTRA-tall viser at hele 11 500 flere barn fikk plass i barnehage i fjor, og det ble opprettet om lag 16 100 flere heltidsplasser. Grunnen til at disse tallene ikke stemmer, er at en del på deltid går opp til heltid, og at det derfor må bygges flere heltidsplasser. Det er faktisk høyere enn det måltallet som Regjeringen satset på, 10 500 flere barn og 13 500 heltidsplasser. Regjeringen opplever ikke det at kommunene overgår våre anslag, som problematisk i en så viktig sak. Tvert imot – Regjeringen og jeg er veldig glad for at man overoppfyller de målene vi har satt oss. Det betyr at det er en nasjonal dugnad på gang for å få til full barnehagedekning. Kunnskapsdepartementet er i tett dialog med kommunene vedrørende utfordringer på veien mot målet om full barnehagedekning i løpet av 2007. Flere kommuner, særlig storbykommunene, har gitt tilbakemelding om at press i byggebransjen bidrar til forsinkelser. Dette gjør Regjeringen noe med. Vi har bl.a. opprettet et eget tilskudd til permanente barnehageplasser i midlertidige lokaler. Dette gjør at kommuner som har mange barn i kø for en barnehageplass, kan forsere barnehageutbyggingen og slik bi-dra til at flere barn kan få et godt barnehagetilbud så raskt som mulig.
Jeg deler selvsagt statsrådens oppfatning om at vi aldri kommer dit hen at dette blir problemfritt. Jeg er også fullstendig klar over at denne statsråden, i likhet med flere statsråder før henne, har planer og arbeider med gjennomgang av bidragsordningen osv. og har som målsetting å legge fram en proposisjon i dette tilfellet – høsten 1999. Men jeg må få lov til å si at treneringen i denne saken har foregått over svært lang tid og medfører stor omsorgssvikt for flere tusen barn hver dag. Ser ikke statsråden at dette må forseres kraftig? Eller er det rett og slett frykten for den ubehagelige reform som gjør at også dagens familieminister trenerer saken?
La meg først få takke representanten Tajik for at hun tar opp et viktig spørsmål om en veldig viktig problemstilling. Før jeg går nærmere inn på statistikken, vil jeg si at departementet legger inn en betydelig innsats i internasjonale barnebortføringssaker for å bidra til at de skal løses så raskt som mulig. Det er imidlertid slik at når et barn er bortført fra Norge til et annet land og en sak etter Haag-konvensjonen igangsettes, må en forholde seg til prosessen i det landet som barnet er bortført til. Erfaringene er at prosessen går raskt i de fleste land, mens det i noen land går altfor lang tid før en sak blir løst. Vi gjør det vi kan for å øve påtrykk for at sakene skal behandles så raskt som mulig og i tråd med formålet om rask retur. Over til statistikken: Hvert halvår publiseres statistikk over sivile barnebortføringssaker. Dette gjelder både saker der barnet er ført bort fra Norge og saker der barnet er ført til Norge. Utfallet av sakene publiseres også, så langt utfallet er kjent, i samme statistikk. De siste fem årene, fra og med 2009 til og med 2013, er 252 barn i totalt 177 saker bortført fra Norge til utlandet. Dette gjelder bortføringer både til land som Norge har konvensjonssamarbeid med, og til land vi ikke har et konvensjonssamarbeid med. Av disse 177 sakene gjaldt 136 saker etter Haag-konvensjonen. I statistikken publiseres ikke avslutningstidspunktet for hver enkelt sak fortløpende, men status oppdateres ved vår halvårlige oppdatering. Det innebærer at statistikken for tiden viser hvor mange saker som er avsluttet per 31. desember 2013. Av 136 Haag-saker i perioden 2009–2013 var 116 avsluttet per 31. desember 2013. 64 av disse endte med at barnet ble registrert returnert, altså ca. 55 pst. Vår statistikk skiller ikke på hvor mange barn som er returnert som direkte følge av en dom i Haag-sak, men viser om barnet er returnert eller ikke. Jeg er mest opptatt av at det blir retur, og ikke hvordan returen kommer i stand. En løsning i disse sakene vil ofte være et samspill med mange medvirkende faktorer, f.eks. er et første stadium i en Haag-sak å oppfordre barnebortføreren til å returnere frivillig. Videre er megling mellom foreldrene noe som forsøkes i mange Haag-saker. Både der bortfører returnerer frivillig og der foreldrene blir enige ved megling, løses Haag-saken uten å være resultat av en dom. Det at sakene løses forut for en dom, gjør at de løses raskere enn ved domstolsbehandling og på en måte som innebærer mindre konflikt mellom foreldrene. I disse tilfellene vil en domstolsbehandling etter Haag-konvensjonens regler uansett fungere som et ris bak speilet. En kan derfor ikke hevde at Haag-konvensjonen som sådan ikke er effektiv fordi det ikke ender med retur etter en dom.
Jeg vil fokusere på en sak som er viktig for Norge, og spesielt viktig for Nord-Norge – tannlegeutdanningen, odontologutdanningen. En enstemmig kirke-, utdannings og forskningskomite har valgt å ha tannlegeutdanningen som et eget kapittel i innstillingen. En enstemmig komite viser til at det er stor mangel på tannleger i den offentlige tannhelsetjenesten. Komiteen viser også til at tannleger, spesielt de med spesialkompetanse, i dag er sterkt geografisk skjevfordelt, med høg dekning i universitetsbyene Oslo og Bergen og dårlig dekning spesielt i Nord-Trøndelag og Nord-Norge. Det er en forestående krise innenfor den offentlige tannhelsetjenesten i Norge. Denne krisen er alt i dag gjeldende i Nord-Norge og vil forsterke seg kraftig i de kommende årene. En enstemmig komite ber om at det skal komme en plan før revidert nasjonalbudsjett i 2002 over hvordan tannlegedekningen skal bedres. Et mindretall, bestående av SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet, ønsker en tannlegeutdanning så fort som overhodet mulig. Det haster. Det nytter lite for Nord-Norge at det utdannes tannleger i Oslo og i Bergen. Undersøkelser og erfaringer fra legeutdanningen og farmasiutdanningen i Tromsø viser at tar man utdanningen i Tromsø og Nord-Norge, er det 80 pst. sjanse for at man vil bli værende i landsdelen og dermed bosette seg og jobbe i distriktene. Hvis det motsatte skjer, er det svært liten sjanse for at man kommer til Nord-Norge som lege, som farmasøyt eller som, som dette gjelder, tannlege. Jeg vil utfordre komiteen til å jobbe videre med saken, slik at man når man får denne planen – før revidert nasjonalbudsjett i 2002 – setter i gang tannlegeutdanning i Tromsø så fort som mulig.