Staten og jordbruket er blitt enige om en ny jordbruksavtale som innebærer en økning av inntektsrammen på 450 mill. kr. Det betyr overføringer i størrelsesordenen 11 milliarder kr, i tillegg til skjermingsstøtte, kostnader ved ekstraordinære inntektsfradrag og annen støtte som ligger utenfor avtaleverket. Regjeringen har heller ikke denne gangen valgt å ta et oppgjør med den bestående landbrukspolitikken, som burde vært omfattet av en kraftig kursomlegging. De få positive endringer i avtalen, i retning av mer fleksible og markedstilpassede løsninger, er langt fra tilstrekkelige for å oppnå et nødvendig tempo i tilpasningen av norsk jordbruk til en internasjonal konkurransesituasjon. Også i år har man valgt å øke målprisene med totalt 260 mill. kr, hovedsakelig for storfekjøtt, frukt og grønnsaker, men også på andre områder. Så lenge det eksisterer en ordning med målpriser, mener vi at det må legges på et langt lavere nivå. Ellers vil prisøkningen forplante seg gjennom hele verdikjeden og inspirere til økt grensehandel, fordi prisforskjellene mellom varer i Norge og i tilgrensende land vil øke. Matvareprisene har lenge steget langt mer enn den generelle prisøkningen. Ifølge SIFO, Statens institutt for forbruksforskning, gikk matvareprisene i Sverige ned med 0,5 pst. fra 2003 til 2004, mens matvareprisene i Norge økte med 1,8 pst. Prisøkningen i tillegg til den siste tids styrking av kronen kan gi enda større prisforskjeller. En akselererende grensehandelslekkasje i neste omgang er sannsynlig. En halvering av matmomsen fra 1. juli 2001 bidrog til å redusere matvareprisene med 9 pst. Ifølge tall fra Statistisk sentralbyrå er halveringen av matmomsen nå spist opp i form av høyere matvarepriser. Budsjettavtalen mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet resulterte i en ytterligere matmomsreduksjon, fra 12 pst. til 11 pst. 1. januar i år. Selv om det var forventet en nedgang i matvareprisene, steg de med 1,2 pst. fra desember 2004 til og med mars i inneværende år. Vi imøteser derfor resultatene av de bebudede margin- og prisundersøkelsene i matsektoren som landbruksministeren har lovet, med stor interesse. Det er på sin plass enda en gang å minne om intensjonene i Sem-erklæringen om å etablere konkurransedyktige priser, i tillegg til å redusere prisforskjellen mellom matvarer i Norge og matvarer i EU. Denne intensjonen er langt fra oppfylt. Dette skaper problemer, bl.a. fordi det reduserer handlingsrommet for norske bønder. I tillegg til en betydelig grensehandelslekkasje stiger importen av landbruksvarer. Den ordinære eksporten flater ut, og reguleringseksporten vil bli begrenset. I fjor hadde vi rekordimport av matvarer, på 22 milliarder kr. Aldri før har det vært importert så mye ost, frukt, bakervarer og grønnsaker, til tross for et betydelig tollbasert vern inn til Norge. Det er viktig at denne utviklingen nå snus, ved at konkurransedyktigheten bedres hos bønder og hos næringsmiddelindustrien, Fremskrittspartiet er positiv til å øke kvotetaket til 400 000 liter kumelk pr. bruk samt å øke avstandsgrensen til 17 kilometer for bønder som velger å slå sammen melkekvoter i samdrifter. Dette er små, små skritt i riktig retning som gir større muligheter for rasjonell melkeproduksjon, og det har dermed et potensial når det gjelder lavere melkepriser. Jeg vil likevel understreke at dagens begrensninger både for det enkelte melkebruk og for samdrifter gjør det vanskelig å foreta fornuftige og fremtidsrettede investeringer. Det er likevel forståelig at driftige bønder velger samdriftsformen med alle begrensninger, fordi det er den eneste muligheten til å få en større totalkvote og derav fordelaktige rasjonaliseringsgevinster. Etter Fremskrittspartiets mening er det en forutsetning for å lykkes innenfor det bestående landbrukssystemet at kvotetaket for enkeltbruk økes, og at totalkvoten for samdrifter blir større, i tillegg til at regelverket liberaliseres. Det er et «must» hvis det skal utvikles en mer konkurransedyktig melkeproduksjon. Vi ønsker primært at produksjon og omsetning av melk skal foregå i et marked med reell konkurranse, uten fastsatte kvotebegrensninger. Så lenge vi har en begrensning gjennom omsettelig produksjonskvote for melk, bør systemet praktiseres på en måte som gir nødvendig strukturutvikling og kostnadsreduksjon i melkeproduksjonen. Derfor bør en ordning med omsettelige produksjonskvoter gjøres landsomfattende. Dessuten er det viktig å få etablert likeverdige konkurransevilkår mellom Tine og andre aktører i meierisektoren. Parallelt med jordbruksavtalen behandler Stortinget i dag også et privat lovforslag fra Fremskrittspartiet om å etablere likeverdige konkurranseforhold mellom Landbrukssamvirket og andre private aktører i matvaresektoren. Her inngår et forslag om å etablere et juridisk og eiermessig skille mellom markedsregulator og Tine ved at oppgavene som markedsregulator legges til et eget offentlig eid selskap eller til Statens landbruksforvaltning. Hadde dette forslaget blitt vedtatt, ville man samtidig ha fjernet mye av behovet for etterkontroll, fordi Tine-konsernets incentiver til kryssubsidiering ikke lenger ville ha foreligget. Innenfor det bestående system er det viktig å styrke og videreføre etterkontrollen. Det er også positivt at man i avtalen tar fjørfekjøtt ut av markedsreguleringssystemet når det gjelder avsetningstiltak, og at Priors rolle som markedsregulator avvikles. Dette er i tråd med det Fremskrittspartiet har kjempet for i mange år, og denne kampen krones nå med seier. Fjørfesektoren er et fornuftig område å starte avreguleringen på. Høyst sannsynlig vil man høste positive erfaringer, og man kan legge dette til grunn for å avvikle markedsordninger også på andre områder etter hvert, mener vi. Når det gjelder markedsreguleringer for kjøtt, er Gilde tildelt rollen som markedsregulator og er samtidig en dominerende aktør. Statsråden sier i et brev til komiteen at han ikke finner «at det foreligger noen konkurransevridningsproblemer som gir grunnlag for større endringer i markedsreguleringssystemet for kjøtt, slik som omtalt i forslaget». I den forbindelse vil jeg minne om påstandene fra Kjøttbransjens Landsforbund, som lenge har hevdet at markedsreguleringssystemet for kjøtt har store svakheter og skjevheter. I en fersk rapport fra ECON slås det fast at det på områdene hel slakt og skåret kjøtt foreligger klare incentiver for konkurransevridning til fordel for markedsregulator. Vi har også registrert – og det er interessant – at det foreligger mistanke om kryssubsidiering hos Gilde, gjennom at overskuddet fra én del av markedsregulators virksomhet blir benyttet til å subsidiere en annen del. Vi avventer konklusjonene fra ECON, som er i full gang med å undersøke dette. Fremskrittspartiet mener det er viktig snarest mulig å finne frem til alternativer til dagens markedsregulering for kjøtt. En avvikling av ordningen vil løse problemet med konkurransevridning mellom aktørene i markedet og motvirke den generelle konkurransedempende effekten som dagens ordning har. Det er et langsiktig mål. Her foreslår vi en mellomløsning som i stor grad vil løse konkurransevridningsproblemene. Dette kan gjøres gjennom å skape et juridisk skille mellom markedsregulator og Gilde. Markedsreguleringsfunksjonene skilles ut i et eget selskap som eies og drives av det offentlige, eller at reguleringsoppgavene overføres til Statens landbruksforvaltning. I landbrukspolitikken står Fremskrittspartiet isolert og alene i mange forslag, særlig når det gjelder å gi bonden frihet til å utvikle en mer lønnsom produksjon. Den norske bonde er bastet og bundet på hender og føtter av kvote- og reguleringsbegrensninger. Han kan ikke selv bestemme hvor mange griser han skal produsere, hvor mange kyllinger og egg han vil produsere, han kan ikke produsere melk utenom kvote. Hvis han tenker og handler selv, ja, da blir han kriminalisert. Vi har altså ingen fri, norsk bonde i dag. Bøndene er blitt fratatt mye av sin eiendomsrett og sin råderett og gjort avhengige av politikernes gunst gjennom mange, mange år. Politikerne styrer bøndenes næringsutøvelse gjennom produksjonsbegrensninger, gjennom konsesjonsgrenser i lov om ervervsmessig husdyrhold, gjennom sterke konsesjonsbegrensninger ved salg av jordeiendommer og gjennom bo- og drivepliktsbestemmelser – og vi har særlovgivningen innenfor landbrukssamvirket, som begrenser konkurransen og presser prisene oppover helt unødvendig. Vi har også en ordning med jordbruksavtale, en komplisert affære som er koblet til uoversiktlige forhold og et stort byråkrati. Avtalen inneholder mer enn 100 tilskudds- og støtteordninger koblet til dette. Anslagsvis 4 000 landbruksbyråkrater er inne i dette systemet, de hever lønn for å holde orden på alle utbetalinger og søknader og foretar kontroller. De fleste av disse landbruksbyråkratene må bøndene bære på ryggen, egentlig helt unødvendig. Og resultatene ser vi – en landbrukspolitikk som ikke virker. I mange, mange år er det satt kollektive mål for bøndenes inntekter, bosetting i distriktene, matvaresikkerhet og i det siste: vedlikehold av kulturlandskapet. Man har tviholdt på og videreført 1930-årenes reguleringssystemer uten å nå de oppsatte mål knyttet til bosetting, sysselsetting og inntektsnivå. Gjennomsnittsbonden tjener fortsatt om lag 60 pst. av en industriarbeider, omtrent den samme andel som for 30–40 år siden. Ja, vi har inntrykk av at mange er misfornøyde: Forbrukerne, som har Europas høyeste matvarepriser, høyere enn på Island og i fjellandet Sveits, er misfornøyde, særlig de med lave inntekter, barnefamilier og andre som sliter, og skattebetalerne, som betaler de høyeste tilskuddene og støttene til bøndene, ca. 11 milliarder kr i året, de høyeste i hele Europa etter Sveits. I tillegg har vi mange misfornøyde bønder. De kommer i bakleksa i inntektsutviklingen, og samtidig mister vi ca. 3 000 bønder i året til tross for alle overføringer og systemer. Fremskrittspartiet sier derfor: Landbruket må ut av det hjørnet som det har kjørt seg fast i. Tiden er overmoden for å gi de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen muligheter og inntekter som et resultat av økt konkurranse og mer effektive gårdsbruk. Da må landbrukssystemene liberaliseres og dereguleres. Samvirkets markedsreguleringsprivilegier må erstattes av konkurranselovgivning. Driftige bønder må gis mer spillerom for egen utvikling, bl.a. ved at vi opphever konsesjonsgrenser i lov om ervervsmessig husdyrhold. Vi må oppheve alle produksjonsbegrensningene, avvikle restriksjoner på kjøp og salg av jordbrukseiendommer, oppheve bo- og drivepliktsbestemmelser i odelsloven og i konsesjonsloven, og så må ordningen med jordbruksavtale avvikles. Sverige hadde noe lignende, men den ble avskaffet for mange år siden. Andre næringsdrivende har ikke slike avtaler. Vi har ingen byggmester eller hotellavtale, og tilskuddsordninger og virkemidler må legges direkte under statsbudsjettet. Videre må tilskuddene basere seg på lik støtte pr. dyr eller produsert enhet så langt det er mulig etter våre internasjonale avtaler. Da vil bonden ha det beste utgangspunkt gjennom sin egen innsats og driftighet til å utvikle gårdens ressurser for å oppnå størst mulig profitt. Det nytter ikke lenger, mener vi, å melde Norge ut av Norden, hvis vi skal utvikle et levedyktig landbruk. Deler av norsk landbruk har gode muligheter for å kunne konkurrere, selv om vi åpner for liberalisering og konkurranse. Da vil vi få en utvikling mot et teknologisk avansert jordbruk med profesjonelle og spesialiserte bønder, som vil ha mulighet til å konkurrere i et friere marked, dels på kvalitet og dels på lavere transportkostnader. La meg ta noen eksempler. Melkeproduksjon og storfekjøtt basert på gras har gode muligheter, men det må skje i et visst omfang. Vi kan også konkurrere innenfor kraftfôrbaserte produksjoner som kylling og gris. Kommer vi opp i en viss skala, er det fullt mulig å konkurrere med både svensker, dansker, hollendere og tyskere. I potet- og grønnsaksektoren finnes det også konkurransemuligheter. For å få dette til er det behov for en betydelig omlegging av landbrukspolitikken, og det bør skje så snart som mulig. Vi har ingen tid å miste hvis landbruket skal ha overlevelsesmuligheter i noen større utstrekning om noen år. Jeg vil ta opp de forslagene Fremskrittspartiet har i Innst. S. nr. 263 og i Innst. S. nr. 191.