mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Raymond Johansen har selv klart opp i hvordan hans uttalelser skulle forstås. Verken han eller Regjeringen har noe annet syn enn at den arbeidsinnvandring vi har hatt og kommer til å ha i Norge, er avgjørende for velferdsstaten og viktig for norsk økonomi. Vi kommer også i framtiden til å være avhengig av arbeidsinnvandrere for å løse viktige oppgaver i vårt samfunn. Folk som kommer hit for å jobbe på norske lønns- og avtalevilkår, er ikke bare velkomne hit, men vi har sterkt behov for dem. Jeg har i den sammenheng lyst til å peke på noe som etter mitt syn er veldig gledelig. I Statistisk Sentralbyrås årlige undersøkelse av holdninger knyttet til innvandring og inkludering, som ble lagt fram i går, er det nettopp veldig tydelig at den holdningen har sterkt fotfeste også i befolkningen. Tallene viser at sju av ti er helt eller nokså enig i at innvandrere flest gjør en nyttig innsats i norsk arbeidsliv. En marginal del av befolkningen er uenig i det. Svært mange anerkjenner også i den undersøkelsen det positive bidraget som bl.a. de mange polakkene gir til norsk økonomi. Så er vår utfordring å sørge for at vi har et arbeidsliv som ikke fører til at arbeidsinnvandring gir sosial dumping. Da er det avgjørende med et godt regulert arbeidsliv, med en sterk fagbevegelse og med maktforhold i arbeidslivet som gjør at fagforeninger og faglig tillitsvalgte arbeidstakere har makt. Det er jo det feltet der det vil være stor uenighet mellom Regjeringen og Høyre, fordi Høyre har ønsket å føre en politikk som ville svekke arbeidstakernes makt, og på den måten legge til rette for mer sosial dumping.
Jeg synes det var flott å få avklart at regjeringen ikke synes ulikhetene i USA er et forbilde. Siden halve regjeringen har Ayn Rand som forbilde, var det en nyttig avklaring. Men det er en tom retorisk manøver statsministeren driver med når hun er bekymret for ulikhet, men så i neste øyeblikk, sånn som i intervjuet med VG, sier at skatt ikke er viktig i den sammenhengen. Det er veldig godt dokumentert i forskningen om ulikhet, f.eks. av Thomas Piketty, at lavere skattlegging i en rekke land har vært en driver for den forskjellsutviklingen vi har sett. Og det gjennomslaget høyresiden har fått i mange land for lavere skattlegging av dem med høye inntekter og formuer, har vært ekstremt skadelig for økonomien og for det sosiale samholdet i mange samfunn. Så vi har en statsminister som er bekymret for økt ulikhet, men som fører en skattepolitikk for å øke ulikheten. Siden statsministeren ikke vil snakke om skatt, vil jeg ha et svar om skatt: Vil de endringene regjeringen har gjort i skattepolitikken i denne perioden, redusere eller øke den økonomiske ulikheten i Norge?
Vi vurderer kontinuerlig alle mulige kanaler for det norske bistandsarbeidet, men det er jo av politiske grunner vi mener at FN er så avgjørende. FN er ikke bare avgjørende som en bistandsaktør i mange land i den tredje verden, FN er avgjørende for oss, fordi Norge er et lite land. Små land er mer enn de store landene avhengige av en internasjonal rettsorden og en organisert verden. Det er bare FN som kan sette normer som respekteres av verdenssamfunnet. Det er bare FN som f.eks. på verdenssamfunnets vegne kan si at en krig er akseptabel eller ikke er akseptabel, og det er FN som setter normer for en rekke av de områdene vi har snakket om her i dag: menneskerettigheter, kvinnespørsmål osv. Så av alle disse grunnene vil vi styrke FN. Men en del av den styrkingen er å kreve mindre byråkrati, mer effektivitet, bedre forvaltning av pengene, større åpenhet i FN-systemet og også å få flere nordmenn inn i systemet i FN, fordi vi tror det også kan bidra i den riktige retningen.
Jeg liker ikke uttrykk som at kommunene skal finne «smidige» løsninger. Men jeg bad statsråden forsikre meg om at vi kan forvente at hun kommer tilbake i revidert nasjonalbudsjett for 2004 med løsninger når det gjelder likeverdig behandling. Det kan ikke være tvil om at full likeverdig behandling skal settes i gang fra 1. mai 2004. Derfor reagerte jeg ganske spontant da statsråden fra talerstolen nettopp sa at man skal ha «full likeverdig behandling». Da har jeg faktisk lyst til å spørre statsråden: Når er det hun tenker seg at vi skal få full likeverdig behandling?
Heldigvis lever vi i et fritt land der presidentens ønske om å ta kvelden ikke kan legge lokk på den frie debatt. Jeg skal ikke påberope meg å være noen stor fotballekspert, men jeg vet i hvert fall så pass at man kan få gult kort for filming. Og det tror jeg faktisk Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet har fått i dag. Det har ikke vært noen spenning rundt det Carl I. Hagen faktisk har foretatt seg her i dag. Han har kommet på TV, det er jo riktig. Hvis man syns det er stimulerende med kameraer i fjeset, blitsregn, folk som springer etter en og lurer og sånn, så er det kjempefint. Men jeg tror faktisk ikke det går veldig mange ganger til, for det Bondevik og Regjeringen kan gjøre med kaldt blod, er å tenke: Ja vel, han der er ikke sånn som folk vi vanligvis pleier å forholde oss til. La meg ta et eksempel fra min egen kraftigste ungdomstid – og ikke henge ut ungene mine, men bruke meg selv. Da var diskusjonen i forhold til foreldrene mine omtrent sånn: Dere kan ikke tvinge meg til å være med på den kjedelige hytteturen. Jeg vil heller gjøre noe annet. – Jo, det kan vi, sa moren og faren min. – Det kan dere ikke! – Jo, det kan vi, sa de. Og så gjorde de det. Men Carl I. Hagen er jo helt motsatt. Han sier: Tving meg, tving meg! (Latter i salen!) Ja vel, sier Bondevik. Ja vel, sier Carl I. Hagen. Hvorfor i all verden skal noen drive og forhandle eller gjøre noe i forhold til Carl I. Hagen en annen gang? Hvis Bondevik-regjeringen bare er interessert i å gå disse ydmykende og nedverdigende rundene, så vet de jo utmerket godt at i hvert fall et stykke på vei så kan de bare behandle Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet på den måten, for de er ikke interessert i å oppnå resultater på vegne av sine velgere. De er mer interessert i å være på TV. Og veldig mange velgere tror at det de ser på TV, er det man jobber med når det gjelder politikk. Men sånn er det faktisk ikke, for det som avgjør deres trygd, deres rettigheter eller hvor mye de får når de er ektefeller og pensjonister, er faktisk de vedtakene som blir fattet her. Og det bryr Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen seg døyten om. Det kan jo være greit å vite. Men jeg syns ikke at Stortinget som sådant kommer noe særlig styrket ut av det. Skal vi sitte her med navneopprop, ja og nei og tegne ned, og Bondevik sitter? Kan vi holde på sånn i fire år – to ganger i året, tre ganger i året, fire ganger i året? Det er ingen som kommer styrket ut av det. Folk vil miste troen på at politikk er et seriøst arbeid. Det kan muligens øke underholdningsverdien for noen, men at det øker tilliten til at det er noe poeng i å delta i politikk, at det er noe poeng i å avlegge stemme, til at det er noen som gjør en skikkelig seriøs jobb, tror ikke vi.
Hvis det hadde vært så enkelt som representanten Storberget her framstilte det som, hadde svaret selvfølgelig vært ja. Personlig tror jeg at tvang kan fungere til en viss grad, i hvert fall i en startfase. Men å få andre til å forandre seg mot sin vilje er det bl.a. mange kvinner som smertelig har erfart ikke fungerer, heller ikke i et forhold. Det er vanskelig å skulle starte en behandling av mennesker som er helt uvillige. Det vi frykter, er at befolkningen får forhåpninger til «drug court» som ikke kan la seg innfri, rett og slett fordi man får dårlige resultater. Det er det ene. Det andre er at man i behandlingsapparatet risikerer å få en masse mennesker inn som ikke er villige, og som dermed ødelegger for de andre, som er der fordi de er motiverte. Vi tror at vi er nødt til å starte motivasjonen på en annen måte, f.eks. ved å ta i bruk§12-soning i langt større grad. Det betyr jo at man først kommer i fengsel, og så skal man ha et tilbud om å kunne sone ferdig straffen i institusjon. Vi mener at alle burde få det tilbudet.
Jeg takker statsråden for svaret. Dette var faktisk et problem også i den perioden da jeg satt i sosialkomiteen, fra 1981 til 1985, og jeg har aldri blitt helt klar over hva det vil si at det er mangel på senger. Nå forstod jeg statsråden slik at det ikke er mangel på en fysisk seng og en plass til en seng et eller annet sted i sykehuset, men det må altså være mangel på noen som kan passe på pasienten og betjene sengen. Mitt spørsmål er: Vil det ikke normalt sett være bedre å plassere en pasient i et vanlig sykeværelse under oppsyn av en hjelpepleier enn å la vedkommende ligge og være sjenert av trafikk i gangene og korridorene? Mitt spørsmål er videre: Er det mangel på hjelpepleiere i denne forstand?
Regjeringen er opptatt av både å bevare og å styrke det kommunale selvstyret. Der står Regjeringen samlet. Regjeringen ønsker å føre en politikk som nettopp styrker det kommunale selvstyret. I de konfliktsakene som kommer til Miljøverndepartementets bord, er det ofte interessekonflikter mellom lokale og nasjonale interesser. Her tror jeg også det er viktig, innenfor feltet som Miljøverndepartementet håndterer, at en må ha øye for at av og til må nasjonale interesser foretrekkes framfor lokale ønsker.
Jeg har oppfattet det slik at Høyre følger Arbeiderpartiet og Finansdepartementet når det gjelder synet på budsjettbalansen og ikke minst synet på at bruk av penger over statsbudsjettet virker likt, uansett hva pengene brukes til. Oljeformuen blir nå omplassert i finansiell formue i utlandet. Er Høyre enig i at det i gitte situasjoner kan være fornuftig å omplassere noe av denne formuen i realkapital i Norge, når dette kan gjøres enten ved å bruke pengene i utlandet til f.eks. kjøp av sykehusutstyr, som vil øke effektiviteten i det norske helsevesen, eller ved å utnytte ledig kapasitet i Norge? Akkurat for tiden har vi et meget godt eksempel på hvordan det kan gjøres. Vi har bekreftede tall på at det er over 3 000 ledige i anleggsbransjen, og bransjen selv sier at 80–90 pst. av det tunge anleggsutstyret nå står ledig – altså ikke er i bruk. Er Høyre enig i at det i en slik situasjon kan være fornuftig å bruke noen milliarder av den kapitalen vi har i utlandet, til å bedre infrastrukturen i Norge?
Når det gjelder EUs utvidelsesplaner, oppfatter jeg ikke at det først og fremst er et spørsmål om hva verken vi i SV eller vi i Norge synes. Det er først og fremst et forhold mellom kandidatlandene og EU. Det må også være et forhold mellom befolkningene i kandidatlandene og EU. Når det kommer til stykket, kan vi jo ikke være helt sikre på at det ikke kan finnes EU-motstandere også i kandidatlandene. Så jeg vil stille meg litt avventende til dette og f.eks. se den norske handlingsplanen som innebærer at Norge skal ivre veldig sterkt for utvidelse. Men når det gjelder målsettingene, er vi helt enige. Norge skal selvsagt bidra til økonomisk vekst og stabilitet i øst. Vi skal selvsagt bidra til å utvikle velferdssamfunn og å utvikle demokratiene i øst. Dette er veldig viktige oppgaver, og vi vil veldig gjerne være med på å prioritere de oppgavene. Men her er det jo også et forhold mellom Norge og landene i den tidligere østblokken, og dette må ikke nødvendigvis knyttes til EU. Når det gjelder sanksjoner, er vi selvfølgelig ikke motstandere av alle typer sanksjoner. Det vi sier, er at de brede sanksjonene, som er ment å ramme hele befolkninger, er vi nødt til å revurdere. Vi ser at de både i forhold til Irak og i forhold til Serbia ser ut til å fungere feil, ved at sanksjonene fører til økt oppslutning om regimet framfor å svekke det, og at det rammer urettferdig i forhold til sivilbefolkningen. Så det vi må få, er spissede sanksjoner. Vi må få sanksjoner som først og fremst rammer politiske eliter, vi må ha våpenembargo der hvor det er relevant, og vi må se på mulighetene for å fryse finanser der hvor det er relevant. Så det er ikke noe spørsmål om å være imot alle typer sanksjoner. Vi må utvikle et sanksjonsverktøy som er målrettet, og som er effektivt. Men i tillegg må vi stille oss det grunnleggende spørsmål: Er det mindre kontakt eller mer kontakt som hjelper når noen land oppfører seg usosialt, for å si det slik, og bryter mot internasjonal rettsorden? Av og til kan kanskje økt handel og økt kontakt være det rette.
Jeg vil først takke representanten Kolberg for å ville ta opp et grunnlovsforslag, som SV også støtter og er med på, med tanke på å styrke det samiske folks stilling i Grunnloven. I går var det en kraftfull markering utenfor Stortinget. Den var ikke nødvendigvis kraftfull i form av sin størrelse – markeringer fra minoriteter er sjelden det – men desto mer kraftfull i sitt innhold. Markeringen var mot regjeringens samepolitikk, utløst av nedleggelsen av Sameskolen i Hattfjelldal. Det er ikke ofte at representanter for det samiske folk ser seg nødt til å ta turen til Eidsvolls plass for å stå utenfor Stortinget. Gårsdagens krav og appeller var verdt å lytte til. Talene var klare, og jeg fikk en fornemmelse av at en dråpe er i ferd med å lande i et beger som begynner å bli temmelig fullt. Jeg registrerer at regjeringen har lagt fram et budsjett for norsk vekst og for samisk kutt. Jeg registrerer en kritikk fra Sametinget om en opplevelse av at gjentatte ganger overholdes ikke konsultasjonsavtalen, og jeg registrerer at viktige prosjekter som Bååstede – «tilbake» – og Várjjat Siida ligger helt lydløse, helt stille. Jeg blir også kontaktet av forskjellige representanter – av sjølaksefiskere, som er viktige bærere av den sjøsamiske kulturen, og som opplever at deres næringsgrunnlag er truet, og jeg blir kontaktet av foreldre som daglig må føre en knallhard kamp for at ungene deres skal få helt avgjørende og grunnleggende rettigheter innfridd, nemlig språkopplæring og kjennskap til sin kultur. Som minoritet utsettes det samiske folk for et press av majoritetssamfunnet. Vi ser det i bruk av natur og naturressurser, vi ser det i bestemmelser og at av og til overdøves stemmer, vi ser det i form av at det å kjempe for sitt eget rom og for språk og kultur i et majoritetssamfunn kan være krevende. Da er det nedslående at stortingsflertallet velger å legge ned en sørsamisk skole. Det er en gruppe som virkelig er under sterkt press. Så er det interessant å høre at statsråden opplever situasjonen veldig annerledes enn representanter for det samiske samfunn. Jeg vil gjerne utfordre statsråden til å dele noen tanker rundt det for å se om han ser for seg en forvaltning av Tanavassdraget som ivaretar sjølaksefiskerne, om språk og kultur blir tilstrekkelig ivaretatt, og om de samiske stemmene faktisk blir hørt.
Det er veldig bra at man er bekymret for de skadevirkningene som alkoholmisbruk medfører i samfunnet. Der deler jeg og Fremskrittspartiet representantens bekymring for at vi har noen utfordringer. Men vi skiller vei i forhold til hva som kan være aktuelle virkemidler. Vi ser i dag at vi har store problemer bl.a. med rusmidler i Norge, men det har vi jo på tross av at vi har et flertall i denne sal som fører en meget restriktiv alkoholpolitikk, og som sørger for ganske store avgifter på alkohol. Fremskrittspartiet har tiltro til at vi faktisk må kunne gi det enkelte menneske noe mer frihet og mulighet til å handle varer legitimt, framfor at man skal ha en enorm grensehandel, som kanskje tapper norsk næringsliv for 10 000 arbeidsplasser, og at vi har en stadig økning av smugling av illegale varer inn til landet. Vi mener at det er mye bedre å senke avgiftene på alkohol, slik at mennesker selv kan kjøpe alkoholen her i Norge, til en billigere penge, noe som både vil få slutt på grensehandelen og føre til noe reduksjon i den illegale importen av alkohol.
Det er bra at regjeringa klarar å skape entusiasme for det dei meiner er deira prosjekt i deira eigne stortingsgrupper og stortingsfraksjonar. Eg ser ingen prosjekt i utviklingspolitikken, bortsett frå å kutte talet på land, som har vore den store debatten i dag – løfta fram som det store. Men det eg teikna meg for i representanten Hallerakers innlegg, var det som eg kunne sett på som ei ganske grov fornærming, men som eg trur berre må vere ein grenselaus mangel på historisk innsikt. Ja, Sosialistisk Folkeparti vart danna på NATO-motstand i 1961. Men danna på eit forsvar av Sovjetunionen – høyrde eg riktig? Eg vil be om at ein kjem med den minste form for dokumentasjon på det. Eg har lese fleire bøker om SV og SFs historie, eg har skrive artiklar om dei problematiske sidene i historia til vårt parti og andre parti. Aldri har eg nokon stad funne eit forsvar for Sovjetunionen. Sosialistisk Folkeparti, seinare SV, vart danna på det som var det tredje standpunktet. Det var ideen om at du skal ha same standard for politikken til alle stormaktene – brot på menneskerettane når dei kjem ved invasjonar i andre land. Derfor kritiserte SV både invasjonen i Afghanistan og amerikanske brot på folkerettane og menneskerettane i Latin-Amerika, mens andre i norsk politikk såg mellom fingrane med det eine og kritiserte det andre. Derfor har vi vore kritiske til opprustinga i både aust og vest gjennom heile vår historie. Det tredje standpunktet er eit relevant standpunkt i dag òg, fordi det fortsatt er behov for at ein har same standardar for alle stormakter når dei tek seg til rette. Så er det sjølvsagt riktig at Irak og Ukraina er ulike situasjonar. Alle krigar og konfliktar er ulike. Men dei har noko til felles, nemleg at det var brot på folkeretten som låg bak den USA-leia invasjonen av Irak, akkurat som det er brot på folkeretten å invadere Krim. Begge delar bør fordømmast. Men i Noreg var det mange støttespelarar i Høgre og Framstegspartiet for at vi skulle delta i invasjonen i Irak. Det er òg ein samanliknbar ting, nemleg at invasjonen av Irak viste seg å vere bygd på ei løgn – på påstandar som ikkje var riktige. La oss slå ring om det forsvaret for folkeretten som er presentert her i salen frå alle parti, men la oss ta det vidare til òg å gjelde alle framtidige situasjonar, ikkje berre når det passar ein. Det bør representantane, ikkje minst frå Høgre og Framstegspartiet, ta med seg. Så synest eg representanten Halleraker skulle setje seg inn i Sosialistisk Folkepartis og SVs historie, viss han har tenkt å kommentere det i framtida, og leite etter noko som minner om dokumentasjon for eit forsvar for Sovjetunionen. Elles legg eg påstanden daud og makteslaus.
Det kunne vært spennende å oppleve noe nytt i spørretimen, men det er jeg redd representanten ikke får oppleve. Jeg har lyst til å være tydelig på at regjeringen følger opp politikken Stortinget har vedtatt. Det framgår ikke, som noen hevder, av klimaforliket at Utsirahøyden skal få kraft fra land, men at regjeringen skal følge opp utredning av en slik løsning og ha som mål at den forsynes fra land. Departementet har i tråd med klimaforliket fulgt opp de pågående utredningene av kraft fra land til Utsirahøyden. Om en slik løsning bør velges, skal man ta stilling til ved behandling av de enkelte utbyggingene. Så er det viktig å si at det valgte konseptet for det store Johan Sverdrup-feltet, som utgjør det aller meste av Utsirahøyden, medfører at feltet vil drives med kraft fra land fra produksjonsstart. Hvordan resten av kraftbruken skal dekkes, blir ikke besluttet nå. Til det første spørsmålet gjentar jeg det jeg sa i stad. Vi er nødt til å ta hensyn til tiltakskostnad og ressursbruk. Skal vi redusere utslipp av klimagasser globalt, er det viktig at disse hensynene også blir ivaretatt.
Først et hjertesukk når det gjelder soningskøene og problemene med dem. En skikkelig handlekraftig regjering hadde løst det problemet i løpet av tre måneder ved ganske enkelt raskt å få private vaktselskaper og eiendomsutviklere til å tilby fengselskapasitet – det hadde de ikke trengt mer enn tre måneder til – for de fanger som er minst rømningsfarlige, de minst voldsfarlige, men som skal sone. Det hadde det ikke vært noe problem å ordne hvis man hadde hatt en handlekraftig regjering som ikke var styrt av fagforeningene eller det offentlige. Så til Knut Storberget og Anders Jahre-saken. Jeg har mange ganger følt at Knut Storberget og jeg av og til har hatt ting vi har vært enige om når det gjelder rettssikkerhet. Men han slår altså fast at her er det kriminalitet. Det er meg ukjent at noen domstol har avsagt kjennelser for slik kriminalitet. Det er saker som verserer for domstolene, og da burde man vente til domstolene har avgjort. Mitt hovedanliggende er: Hvorfor har ikke staten som kreditor sørget for å få en kjennelse som godkjenner at de har et reelt krav i boet? Staten som kreditor har i realiteten greid å tilta seg instruksjonsmyndigheten over bobestyreren. På tross av at bobestyreren først og fremst er loddeierens representant, har man altså sabotert å komme inn i en rettssal for å få en avgjørelse om at staten har et reelt krav overfor Anders Jahres dødsbo. Det er min anklage. Vi ser av og til en god del tegn på systemsvikt i vårt domstolsvesen. Det tillater jeg meg å si, for det har stått nok om det også i litteraturen. Vårt system er at regjeringene, delvis embetsverket, utnevner høyesterettsdommere og andre dommere. Det har de full anledning til – selvsagt ikke på noen måte i samme målestokk som vi kjenner til i regimer vi ikke liker. Men her er det nyanseforskjeller. Det er glidende overganger. Da er det på tide at vi stiller spørsmålet: Får vi helt objektive og uavhengige dommere når det er embetsverket som i staten selv i stor grad styrer hvem som blir dommere? Vi har en tendens til å være meget statstro i saker hvor staten er part. Jeg tror vi er nødt til å se at når staten som kreditor overtar styringen av et bo, der staten bare er kreditor og ikke loddeier, istedenfor tidsfrister for å få bostyrets behandling avsluttet, får skifterettens hjelp til å fortsette, fortsetter de å sabotere at domstolene kommer inn i bildet og fatter kjennelse i saken. Nå får vi se. Det er selvsagt saker for domstolen. En del av de tingene jeg snakker om, går til Høyesteretts kjæremålsutvalg. Men jeg synes det er uriktig å slå fast at personer, som i hvert fall jeg respekterer meget høyt, er kriminelle.
Når det gjeld det siste, trur eg vi misforstår kvarandre. Det er ikkje slik at eg oppfordrar ministeren til å oppfordre Nav til feil praksis. Eg oppfordrar ministeren til å gi ei melding om at den praksisen, den innstramminga, eller spesialiseringa som ministeren kallar det i sitt svar, stoppar opp, slik at det blir rom for denne typen program som De utrolige årene, som har vist seg å vere kolossalt positiv. Eg vil nemne professor Willy-Tore Mørch som har sagt til avisa Nordlys at den mest effektive behandlinga av barn med åtferdsproblem, er rettleiing av foreldre. Eit av programma som har verka aller mest, er De utrolige årene. Da er det veldig trist at vi no faktisk er i ein situasjon der den praksisen antakeleg kan vere døden for dette programmet. Da kan arbeids- og sosialministeren vere ansvarleg for at veldig mange foreldre med barn med åtferdsproblem ikkje får den hjelpa dei treng, med dei problema dette medfører for familiane og for samfunnet elles.