mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg beklager å måtte bruke nokså sterke ord i en alvorlig situasjon. Men et av de store problemene som verden står overfor, er at internasjonale kriser blir vevd inn i et innenrikspolitisk spill i mange land. I mange land er det politikere som er mer opptatt av hvordan man kan bruke internasjonale kriser til kortsiktige stemmegevinster eller til å opprettholde sin egen posisjon i sitt land eller bli president eller bli valgt inn i nasjonalforsamlingen eller hva det måtte være, enn av reelt å gå inn og forsøke å løse disse krisene. I Norge har vi ett eklatant eksempel på dette under den nåværende Kosovo-krisen, og det er Fremskrittspartiet. I de ti årene krisen i Kosovo bygde seg opp, var Fremskrittspartiets interesse i Stortinget bare én: å bagatellisere alle de overgrep Milosevic gjorde i Kosovo, for å begrunne at det var trygt å sende flyktninger tilbake til Kosovo. Det var utallige debatter om dette, og hver gang fikk vi høre at situasjonen i Kosovo var langt fra så ille som SVs representanter eller andre sa at den var. Vi fikk høre at det var helt trygt å sende folk tilbake, at de snarest burde reise ned og bygge landet sitt, og Fremskrittspartiets nestleder presterte sågar å si på fjernsynet at de burde lære seg serbisk, for det er landets eget språk. Fremskrittspartiets interesser den gang, som nå, var ikke Kosovo, men kommunevalgkampen, ikke Balkan, men gallup. Dette avtvinger ingen verdens respekt – verken det de gjorde den gang, eller det de gjør nå. Jeg følte behov for å si dette, for så til slutt å si at det utenriksministeren sier om spørsmålet om hjelp i nærområdet, selvsagt er aldeles riktig. Forutsetningen for å kunne hjelpe folk i nærområdet var jo nettopp at land i Europa var villige til å ta en del av byrden de også. Vi kunne simpelthen bare få lov til å hjelpe folk i Makedonia hvis vi også var beredt til å hjelpe noen her, på grunn av de makedonske myndigheters åpenbare interesse for den etniske balanse i sitt hjemland. Så selv på dette punktet er det Fremskrittspartiet sier, galt. Det var ikke slik at man kunne velge mellom å hjelpe i nærområdet eller hjelpe her. Ville man hjelpe i nærområdet, måtte man også hjelpe her.
Jeg ønsker fra SVs ståsted å si litt mer om kontantstøtten. Kontantstøtten har ført til en negativ utvikling når det gjelder likestilling mellom småbarnsmødre og -fedre, småbarnsforeldres yrkesdeltakelse og benyttelse av barnehage. Kontantstøtten har også ført til mer deltid for kvinner, og etter at kontantstøtten ble innført, har barnehageutbygginga stoppet opp. Dette er etter SVs syn ikke en ønsket utvikling. Vi mener at det barnehageforliket, med makspris, som nå ligger i Stortinget, og som vi skal behandle i forbindelse med dette budsjettet, gir foreldrene en større valgfrihet. Jeg bad også om ordet for å svare representanten Bastesen, men det har min kollega representanten Karin Andersen gjort helt utmerket, så det skal jeg ikke komme inn på. Det jeg syns debatten har manglet, er synspunkter om samlivskurs eller ikke samlivskurs. Til representanten fra Fremskrittspartiet vil jeg si at jeg også er jordmor. Jeg har tatt imot nesten 2 000 barn, og har sett utrolig mange i ammetåka i barselgrupper. Slike grupper er noe som det er stor etterspørsel etter. Det vi ikke har sagt helt klart her i dag når det faktisk gjelder samlivskurs, alt vi gjør i familiepolitikken, er at utgangspunktet for å få til et godt samliv må være trygge økonomiske rammer. Det er viktig for samliv og foreldreskap. Det har komiteen sagt enstemmig. Det er anslått at det fins ganske mange fattige barn i dette landet. Og mange av disse opplever sosiale begrensninger som en følge av familiens økonomi. For disse familiene trengs det et kraftig økonomisk løft. Komiteen peker også på at arbeidsledighet fører til dårlig økonomi for de familiene som rammes. Dette kan igjen gi sosiale problemer, som rammer barna spesielt. Sosialistisk Venstreparti vil påpeke at forbruksutgifter for bidragsmottakere er basert på SIFOs standardbudsjetter. Disse medlemmene vil også påpeke at SIFOs standardbudsjett ikke omfatter utgifter til videregående skolegang, spesialisert til fritidsbruk, feriereiser, skoleturer osv. Det som må være utgangspunktet for en god familiepolitikk i dette landet, er faktisk at vi er et så rikt land at det er helt uhørt at barn lever under fattigdomsgrensa. Vi har en boligpolitikk som må legge til rette for at familier kan klare seg, og vi må ha sosialbudsjetter som gjør at de som trenger ekstra hjelp, har muligheten til å leve, og vi må ha et trygdesystem som også gjør at barns behov blir ivaretatt. Det er mye, mye viktigere enn om man er samboer, gift eller lever i partnerskap.
Det er absolutt grep som jeg er villig til å vurdere. Men husk på at vår regjering har økt antall studieplasser med 23 000. Det er ikke bare et bevilgningsspørsmål, for det dreier seg også om å ha god lærerkompetanse for de studentene som søker, sånn at vi er sikre på at det er kvalitet på studiene, og at studentene kan gjennomføre, slik at de er godt kvalifisert for å starte i arbeidslivet. Derfor er det viktig at vi klarer å få til disse utvidelsene, men også følge opp med kvaliteten. Nå har oppmerksomheten rundt realfag og søkningen til ingeniørutdanningene ikke vært så høy som det vi har ønsket – over lang tid. Derfor er det ekstra gledelig at så mange nå søker seg til disse utdanningene, at vi kan følge opp med flere studieplasser og sørge for at de institusjonene som har kapasitet til å tilby flere studieplasser med god kvalitet, kan settes i stand til det. Når det gjelder gjennomføring, tror jeg det kanskje er et litt større spørsmål, som jeg sikkert får lov å komme tilbake til.
Først en presisering: Når vi snakker om fortsatt diplomatisk tilstedeværelse i Skopje, er det ikke nødvendigvis en ambassade. Det vil jeg avvise. Vi støtter regjeringens syn der, og Minneapolis har vi ikke tenkt å ta en omkamp på. Utenriksministeren beskrev Russland og situasjonen der. Vi deler den beskrivelsen – Russland er noe helt annet enn Sovjetunionen. Det kan også trekkes fram positive ting ved dette valget selv om det altoverveiende var mye negativt. Men hvordan vurderer utenriksministeren situasjonen når det gjelder forholdet til Norge? Vi så, ikke minst i Nordvest-Russland, at Det forente Russland gikk voldsomt tilbake, og at en svekket regjering på hjemmebane kanskje vil agere på en måte som blir mer uforutsigbar. Hvordan ser utenriksministeren at vi vil møte nye utfordringer?
Jeg skal få stille den ærede sosialminister følgende spørsmål: «En mann som er lam fra livet og ned, har fått avslag på søknad om dekning av batterisikring på sin plattformheis, som går fra handikaptoalettet i kjeller til kontor i annen etasje. Begrunnelsen fra Rikstrygdeverket for avslaget er at batteribackup til rullestolheis ikke er nødvendig i folketrygdlovens forstand for å bedre funksjonsevnen i dagliglivet. Er statsråden enig i denne begrunnelsen for avslaget, og hva med funksjonsevnen og sikkerheten ved strømbrudd og eventuell brann?»
Representanten Lundteigen laget i sitt spørsmål en kopling mellom utviklingen i jordbrukets gjeldsnivå under den forrige regjering og hva man skal anta kommer til å skje under den nye regjeringens politikk. Det blir et svært hypotetisk spørsmål. Ifølge jordbrukets totalregnskap fra Budsjettnemnda for jordbruket har jordbruket i 2012 en totalkapital på 102 mrd. kr og en lånekapital på 49,6 mrd. kr. Det gir en egenkapitalandel på i overkant av 50 pst. – det er høyt sammenlignet med det meste av annet næringsliv i Norge. Renter på lånt kapital er beregnet til 2,1 mrd. kr, som gir en gjennomsnittlig rentefot på 4,07 pst. Jeg antar at det representanten Lundteigen tenker på med «økonomisk forsvarlig», er om næringen vil være i stand til å betjene sine lån, og samtidig sitte igjen med en anstendig inntekt. I det samme materialet er vederlaget til arbeid og kapital beregnet til 13,8 mrd. kr, mens realrenten på lånt kapital er 1,5 mrd. kr. På makronivå har næringen derfor gode muligheter til å betjene sine lån. På enkeltbruk vil det imidlertid være betydelige forskjeller mellom dem som nylig har gjort store investeringer, og dem som verken reinvesterer eller vedlikeholder. Denne regjeringen vil rette størst oppmerksomhet mot den første gruppen, nettopp fordi det er denne som vil utgjøre jordbrukets framtid. Vi vil bl.a. legge forholdene til rette for nyinvesteringer. Jeg forventer at næringsutøverne foretar gode vurderinger og legger seg på et investeringsnivå og en gjeldsandel de kan betjene. Her vil også kredittinstitusjonene måtte bidra. Regjeringen vil gjennom politikken ta ansvar gjennom å gi forutsigbare og gode rammebetingelser. Jeg vil minne om at denne regjeringen har sittet en måned. Politikken er i liten grad utformet og satt i verk overfor næringen ennå. I regjeringens politiske plattform sier vi imidlertid en del om hva som vil være retningen på landbrukspolitikken framover: Regjeringen vil legge vekt på forutsigbarhet og reformer som kan gi økt lønnsomhet. Vi skal prioritere virkemidlene mot heltidsbruk som henter en større del av sine inntekter nettopp fra jordbruket. Det gir en mer forsvarlig økonomisk politikk, da det er denne typen bruk som ofte har investert mest, og som er mest sårbar overfor varierende markedsinntekter og rentenivå. Vi skal gjennom politikken bidra til å redusere jordbrukets kostnadsnivå og begrensninger når det gjelder å utnytte inntektspotensial på enkeltbruk. Vi skal bruke målrettede skatteordninger for å styrke bondens stilling. Vi skal redusere byråkrati og gi næringsutøverne en enklere hverdag. Alt dette er tiltak som vil bidra til at dyktige bønder i tiden framover både vil investere og være i stand til å betjene sine forpliktelser. Den detaljerte utformingen av politikken vil komme etter hvert, og da har jeg stor tro på at den bekymring man aner i representanten Lundteigens spørsmål, vil vise seg å være ubegrunnet.
Fremskrittspartiet er veldig opptatt av at vi skal følge opp de statlige selskapene på en god måte. På et skeptisk spørsmål vi stilte Giske i 2010, et spørsmål som gjaldt saken mellom Telenor og Uninor i India, svarte statsråden at han ikke ville blande seg inn i styrets arbeid. Denne avklaringen er åpenbart ikke veldig aktuell når man ser på det som skjedde i TV 2-saken. Da blandet man seg inn. Stortinget behandlet i vårsesjonen 2011 meldingen om statlig eierskap. Er denne meldingen bare lagt ned i en skuff, eller er statsråden allikevel villig til å bruke ukonvensjonelle midler som bryter helt med selskapsrettslige prinsipper?
I innstillingen viderefører Høyre tradisjonen fra forrige periode og sier at staten bør selge seg kraftig ned i en rekke selskaper. Partiet beholder altså sin verdikonservatisme, og det er jo hyggelig for Høyre. Det som imidlertid er mitt anliggende her, er Høyres oppfatning om at staten i mindre grad enn det Regjeringen legger opp til, bør ha en oppfatning om hvordan selskapene skal styres. Høyre som «statlig eier» har altså mindre forventninger til statens selskaper enn private eiere skal ha til sine selskaper. Da er spørsmålet mitt: Bekymrer det ikke Høyre at deres politikk faktisk fører til at makten flyttes fra selskapets største eier over til mindre aksjonærer og administrasjonen? Er dette god Høyre-politikk?
Jeg er glad for Kristelig Folkepartis forslag. SkoleProffene i Forandringsfabrikken, som statsråden helt sikkert har møtt, er også opptatt av denne problemstillingen og har kommet med et forslag om en time om livet i skolen. Det er det jo ikke rom for innenfor dagens organisering av skoledagene. Jeg mener statsråden har rett når han sier at vi må passe oss veldig for hvor mye vi legger inn innenfor de rammene som dagens skole opererer med. Det er derfor SV har gått inn for en utvidelse av skoledagen, sånn at det blir et større rom for å bygge en helhetlig skoledag rundt lærerens undervisning. Jeg er litt lei meg for at Høyre og statsråden så ofte skaper en motsetning mellom den typen helhetlig tankegang og det å være opptatt av læring. For jeg er helt sikker på – og dette forslaget minner oss om det – at det å skape en skole der alle barn har det bra, er en forutsetning for læring. Derfor lurer jeg egentlig på hva statsråden tenker om Proffenes forslag, det å skape rom for en diskusjonsarena om livet og psykisk helse i skolen.
Representanten Kjernli har på ein god måte gjort greie for det som er fleirtalets syn i denne saka. Lat meg likevel gå litt vidare på eit par punkt. Når det gjeld Framstegspartiet, er det konsekvent slik at når gode arkitektar får resultat og handlingar lokalt, og så kjem til Stortinget, er det slutt på handlekrafta. Då er det over i ei rolle der det er om å gjera berre å bevisa at ein har pengar til alt gjennom statlege løyvingar, men der ein sjølv – ikkje minst representanten Myhre – veit at det ikkje skjer utan lokal handling. Me har òg sett det illustrert då Framstegspartiet var i posisjon her på Stortinget: Kor viktig er det å ta vekk bompengane når ein forhandlar om budsjett? Det er slett ikkje viktig. Ikkje éin gong har dei teke vekk 5 øre frå bompengane, for dei har prioritert andre ting – og ikkje klart å få gjennomslag for det. Men så kjem det altså ordførar etter ordførar til Stortinget som ønskjer betre vegar, infrastruktur og kollektivtrafikk osv. for innbyggjarane, slik Myhre har gått inn for i Oslo, nemleg at ein kan bruka bompengar òg til kollektivtransport – veldig bra! Då viser ein som politikar handlekraft. Men så kjem dei altså her til huset og blir basta og bundne av Framstegspartiet til å vera med på ting som ikkje fører verda ein centimeter framover. Hadde dei sett makt bak krava då dei var i posisjon under Bondevik II, skulle eg sagt noko anna, men noko meir pinglete enn Framstegspartiet då dei kom i posisjon, har eg aldri sett. Så er det sånn at det er utfordringar i Oslo likevel. Der har mellompartia Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre eit stort ansvar. Dei må nemleg no bevisa at klimaforliket som dei skryter av å ha forhandla fram her på Stortinget, nærmast trass i Regjeringa sin vilje, no blir følgt opp lokalt. Eg har høyrt at Oslopakke 3 kjem til å auka forureininga, auka CO2-utsleppa med 18 pst. Det vil vera stikk i strid med det som Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre pressa gjennom i Stortinget, som dei seier sjølve, i forhold til det ansvaret ein no skal ta i København. No håpar eg verkeleg at representantane frå Kristeleg Folkeparti, Venstre – viss dei dukkar opp, for dei har jo nok å gjera som to representantar – og Høgre, gjera greie for korleis dei no skal følgja opp saman med sine kameratar i Oslo med omsyn til å få ned klimagassutsleppa og sørgja for at klimaforliket blir respektert. Eg ser at det er kompliserte element i Oslo så lenge Framstegspartiet ikkje er med i klimaforliket. Men uansett vil det som no skjer i Oslo når det gjeld det vedtaket me fattar i dag – der me gjev Fjellinjen moglegheit til å låna pengar – vera eit bevis på, ein lakmustest på, om dei som frå denne talarstolen stadig vekk skryter av klimaforliket, skryter av kor flinke dei har vore til å driva det igjennom, følgjer dette opp. Det blir spennande for mitt parti og for Regjeringa å sjå.
Høyre prøver i statsbudsjettet å gi inntrykk av at de er bilistenes venn. Det kan man bl.a. lese ut av Høyres merknad, der det står: «Disse avgiftene er bygd opp med en meget sterk progresjon som blant annet straffer familiebiler og biler med mye innebygd sikkerhetsutstyr.» Fremskrittspartiet er enig i dette, og foreslår derfor å senke bilavgiften. Jeg forstår ikke hvorfor Høyre først hevder det de gjør i merknaden, for deretter å foreslå økte bilavgifter. Det samme gjelder årsavgiften. Her foreslår Fremskrittspartiet en reduksjon for personbiler på 205 kr, for motorsykler en reduksjon på 830 kr. Høyre, derimot, støtter Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre i å foreslå en økning i årsavgiften. Det samme gjelder omregistreringsavgift. Fremskrittspartiet foreslår en reduksjon, Høyre foreslår en økning. Når det gjelder dieselavgiften, foreslår Fremskrittspartiet en reduksjon på 1,40 kr pr. liter, ned til svensk nivå. Høyre, derimot, synes tydeligvis dagens pris på diesel, som er langt over prisnivået i våre naboland, er passelig høy, for de foreslår å beholde dagens avgiftsnivå på diesel. Fremskrittspartiet foreslår å redusere bensinavgiften med 2 kr pr. liter, dvs. en reduksjon i pumpeprisen på 2,50 kr. Det er noe som monner! Her har tydeligvis Høyre hatt et godt øyeblikk, for her glimter de til med en reduksjon på hele 20 øre pr. liter. Er det ikke slik i virkelighetens verden at Høyre er like bilistfiendtlig som de øvrige partiene?
La meg først si at jeg er veldig opptatt av personvernhensyn, og nettopp av den grunn har denne regjeringen tatt en del initiativ overfor Sverige med tanke på personvernhensyn i lys av FRA-loven. Det er mer enn det en opplevde at forrige regjeringen gjorde. Derfor er jeg veldig stolt over det arbeidet vi har satt i gang. Når det gjelder spørsmålet konkret, er det sånn at det allerede eksisterer fiberkabelforbindelser fra Norge både over Skagerak til Danmark og over Nordsjøen til Storbritannia – i tillegg til dem som går gjennom Sverige. Internasjonale kabelforbindelser etableres av private ekom-tilbydere ut fra forretningsmessige vurderinger av etterspørselen i markedet. Det er altså i dag muligheter for å rute trafikken ut i verden utenom Sverige. Jeg vil være positiv hvis ekom-tilbyder ønsker å gjøre ytterligere investeringer der, men det er altså noe de selv må gjøre. Mitt oppdrag er å sørge for at vi har kontakt med Sverige, og jeg har allerede vært i Sverige og snakket med den svenske statsråden for å sikre at norske personvernhensyn blir ivaretatt så godt som mulig i møtet med verden rundt oss.
Jeg skal inn på et litt annet tema enn veiarbeid. 22. juli-rapporten ble lagt fram for ikke så lenge siden. Rapporten avslørte en grunnleggende systemsvikt i det som skal være statens primære oppgave, nemlig å skape trygghet og beskyttelse for sine egne borgere. Jeg tror vi kan si at ikke siden 9. april 1940 har beredskapssystemene sviktet så fundamentalt som de gjorde denne gangen. Vi var rett og slett ikke forberedt på at noe slikt som dette kunne skje. Før 22. juli ble det også gitt inntrykk av at beredskapen var god, alt var under kontroll. Da krisen inntraff, viste det seg at det var det på ingen måte. Det sviktet i utstyr, koordinering og kommunikasjon. Det var manglende øvelser og en del svikt i grunnleggende ferdigheter. Nå er politiet gjennom en grundig prosess for å bedre beredskapen. Men når slike ting skjer, sitter man igjen med noen spørsmål i forlengelsen av det. Et spørsmål i hvert fall jeg har stilt meg, er: Når det sto slik til med den indre beredskapen som det vi opplevde 22. juli, hvordan står det da til med den ytre sikkerheten, den ytre beredskapen, i landet vårt? Har vi en sikkerhetspolitikk som er god nok? Har vi en sikkerhetspolitikk som er rettet inn mot de endringer som sannsynligvis kommer til å skje i framtiden, hvor vi nok må ta en større del av ansvaret for vår egen sikkerhet? USA fokuserer mot Asia, Russland holder på å bygge opp i nordområdene, mens NATO-landene i Europa har mer enn nok med å håndtere finanskrisen og sannsynligvis vil måtte kutte i forsvars- og sikkerhetsbudsjettene sine. Er vi forberedt? Har vi en god nok beredskap og sikkerhetspolitikk for å møte en slik situasjon i framtiden? Er det forsvaret vi har i dag, med den militære beredskapen vi har, godt nok hvis det oppstår en overraskende og uventet situasjon? På papiret har vi et godt forsvar. På papiret har vi jagerfly, 57 stykker. Men hvor mange av disse er operative? På papiret har vi ubåter. Men hvor mange av disse er operative? I 2001 ble det bestilt 14 nye kamphelikoptre til Kystvakten og fregattene. I dag er kun ett av disse mottatt. Jeg har en viss bekymring for at vi på samme måte som når det gjelder den den indre beredskapen, også når det gjelder den ytre beredskapen har en situasjon hvor vi har gode planer på papiret, men i praksis er situasjonen kanskje en annen enn det som framgår av offentlige dokumenter. Statsministeren erkjenner at man hadde planene, men ikke erkjennelsen av behovet for sikkerhet. Jeg tror det er nødvendig å vise gjennomføringsevne og handlekraft også når det gjelder å få plass den ytre sikkerheten, og den beredskapen som er nødvendig i forhold til det.
Studentvelferd har blitt tatt opp av flere her, og det er bra. At studentene har det bra mens de studerer, og at de kan studere i gode omgivelser og i et faglig godt miljø, er kjempeviktig for å finne motivasjon til å studere videre, og for å gjøre det så bra som overhodet mulig. Men den historiefortellingen som fortelles av de sosialistiske politikerne, er jo ikke sann. Den er i beste fall unyansert. Det er verken fysisk eller teoretisk mulig å reversere noe som aldri har blitt innført. Det ligger nøyaktig null – null – kroner til 11 måneders studiefinansiering i budsjettet for 2014 fra de rød-grønne. De har hatt åtte år på å gjennomføre et valgløfte alle de tre partiene var enige om. Jeg har tatt meg bryet med å se på hva de faktisk skrev i de regjeringserklæringene de kom med. I 2005 sto det: «Studielån og stipend må reguleres i takt med prisstigningen.» I 2009 sto det ingenting. Da er det kanskje ikke så rart at resultatet etter åtte år med rød-grønn politikk er at studentene aldri har hatt mindre i stipend og lån når man kjøpekraftjusterer støtten. Det forklarer kanskje også at resultatet etter åtte år med rød-grønn politikk er en realvekst i studiefinansieringen på 0,2 pst. Det er ganske langt unna 10 pst. Det er faktisk 392 år unna løftet om 10 pst. Vi legger inn den største økningen i studiefinansieringen på ti år. Der det rød-grønne budsjettet hadde en økning på 1,7 pst., har vi en økning på 3,65 pst. Det er mer enn en dobling, og det er mer enn forventet pris- og lønnsvekst. Det har vi også sagt i regjeringserklæringen at vi skal fortsette med i årene framover. Jeg tror man må gå i seg selv og se hva man selv har fått til eller – rettere sagt – hva man ikke har fått til, før man gir seg i kast med angrep på andre. Det er noe med det berømte glasshuset, steinen og personen som sitter inni. Når det er sagt: Det er mye bra studentpolitikk i budsjettet som vi kan være enige om på tvers av partilinjene og ideologi – heldigvis. Det kommer faktisk til å komme forbedringer og økninger. Økningen i antallet studentboliger som blir bygd, har blitt trukket fram av studentene som det aller viktigste for dem. Det får vi til. Det er viktig for bl.a. å dempe prisveksten i det private markedet. Sammen med økt kostnadsramme og høyere tilskuddssats blir det veldig bra. For å nærme oss målet om at 20 pst. skal bo i samskipnadsbolig, er det viktig og riktig å fortsette å prioritere det arbeidet. I tillegg til en rekke andre tiltak gjør dette at studentene i sum kommer bedre ut neste år enn i år.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kunnskapsministeren: «En del elever i videregående skoler plages av medelever og føler derved en uro og usikkerhet. Dette skaper på forskjellige måter en utrygg skolehverdag, noe som ikke er ønskelig. På Hamar katedralskole i Hedmark vurderer man å ansette vektere for at elevene skal føle seg trygge. Hva vil statsråden bidra med slik at alle elever skal føle seg trygge på skolens område og i nærheten av skolen og føle en glede ved å gå på skolen, og ikke minst få ro og tid til læring?»
Først vil jeg avvise påstanden om at Fremskrittspartiet vil avvikle samvirket. Det er en påstand som flere representanter fra de rød-grønne partiene har kommet med i en del debatter her i Stortinget. Det er ikke riktig. Vi vil øke konkurransen innenfor denne næringen, men det betyr ikke at vi vil avvikle samvirket. Når det gjelder antall bønder, skal ikke vi politikere sette noe tall på hvor mange bønder det skal være. Denne næringen skal utvikle seg på lik linje med alle typer næringer, og jeg synes heller at Lars Peder Brekk burde stå til rette for den politikken han står for, og som bidrar til at det blir stadig færre bønder. Han bør ikke skylde på Fremskrittspartiet for at det har blitt 20 000 færre bønder siden år 2000.