Jeg skal prøve å svare på noen av utfordringene i dette innlegget, og så får vi komme tilbake til resten senere i debatten. Men først har jeg lyst å takke interpellanten for å reise et viktig tema og et viktig spørsmål, og jeg er helt enig med interpellanten i det hun tar opp, nemlig at det er en utfordring for både samfunnet og ikke minst den enkelte at det er for lav yrkesdeltagelse blant grupper av innvandrerkvinner. Derfor er det et mål for regjeringen å øke andelen innvandrerkvinner som deltar i arbeidslivet. Vi vet at den beste forutsetningen for frihet, likestilling og likeverd er å være selvforsørget og ha egen arbeidsinntekt. Arbeid er også avgjørende for å bekjempe fattigdom og for å heve den enkeltes levestandard, livskvalitet og selvrespekt. Som interpellanten skriver i interpellasjonen: «Arbeid er en nøkkel til integrering.» Og jeg vil innledningsvis si at jeg har store forhåpninger til de kommende generasjonene som fødes i Norge, for tall fra 2013 viser at 34 pst. av jentene tar utdanning på universitet eller høyskole, og 27 pst. av guttene gjør det samme. I den øvrige befolkningen er tilsvarende tall 26 pst. for jentene og 18 pst. for guttene. Arbeid er en av nøklene til integrering, men språk er nøkkelen til arbeid. Gode norskkunnskaper vil i de fleste tilfeller være en forutsetning for å få jobb. Vi må derfor satse på norskopplæring med god kvalitet for å få flere innvandrerkvinner ut i arbeid. Introduksjonsprogrammet og opplæring i norsk og samfunnskunnskap er et av våre viktigste tiltak for nyankomne innvandrere. Jeg har under arbeid forslag som skjerper kravene til norskopplæring, og kommunene skal ta initiativet til å sette i gang opplæring i norsk og samfunnskunnskap, og det kan kun gis fritak for opplæring i samfunnskunnskap hvis den enkelte har kjennskap til det norske samfunnet. Opplæring i samfunnskunnskap er viktig for å få grunnleggende kjennskap til sentrale lover og verdier i vårt samfunn. Det gjelder ikke minst kvinners rettigheter og barns rettigheter. Det er mange kommuner som gjør et godt arbeid med introduksjonsordningen, og denne uka har jeg vært på besøk i Karmøy kommune. De har de siste årene hatt veldig gode resultater og fikk i fjor prisen som årets introduksjonsprogramkommune av IMDi Vest. Det kommunen gjør som er så bra, kan sies veldig enkelt: De ser den enkelte personen, både dens styrker og svakheter. Det er den enkeltes behov som er utgangspunktet for den kvalifiseringen som kommunen gir. God kartlegging av den enkelte innvandrer og individuelle planer er viktig for at man skal lykkes med introduksjonsordningen. Kommunen forteller også at de hele tiden jobber med kvalitet i norskopplæringen. De har tett oppfølging av den enkelte deltager i introduksjonsprogrammet, og de har et godt samarbeid mellom voksenopplæringen og Nav, med nabokommuner, med frivillige og med private. Ordførere som jeg har møtt denne høsten, har sagt at det er viktig at vi jobber tett sammen, at det er en fleksibilitet i introduksjonsordningen, at man kanskje skal se på om den skal være mer yrkesrettet, for noen lærer enklere ved å ha en yrkesrettet opplæring, og at det er større fleksibilitet i introduksjonsordningen. Jeg ser at kommunene som lykkes med introduksjonsprogrammet, også klarer å få kvinnene ut i arbeid. Men det er for store forskjeller på kvinners og menns resultater, og det er for store forskjeller mellom kommunene. Det er derfor viktig at kommunene prøver å se til hverandre og lærer av dem som gjør et godt arbeid. Det er et arbeid som jeg ønsker å intensivere framover. Jeg holder nå på med å starte opp en større evaluering av introduksjonsordningen og opplæringen i norsk og samfunnskunnskap, og jeg vil bruke den evalueringen til å få innspill til hvordan regjeringen kan utvikle og styrke ordningene for kvalifisering av nyankomne flyktninger og innvandrere. Jeg er bekymret for de kvinnene som ikke er omfattet av introduksjonsordningen, og som trenger kvalifisering. Vi i regjeringen vurderer nå om flere grupper enn i dag skal få et tilbud om å delta i introduksjonsprogrammet. For kvinner uten rettigheter til introduksjonsprogrammet eller ordninger i Nav kan Jobbsjansen være en mulighet. Det er inspirerende å møte kvinner som har vært med i Jobbsjansen, og som tar tak i livet sitt og viser at det nytter. Det forteller meg at det viktigste for dem er økonomisk selvstendighet og det å være gode rollemodeller for barna sine. Regjeringen vil derfor fortsette arbeidet med Jobbsjansen og videreutvikle dette tilbudet. For å få til et godt integreringsarbeid i kommunene må vi samarbeide med alle gode krefter. Myndighetene kan ikke få til god integrering alene. Frivilligheten har en helt sentral rolle og gjør en god innsats. Det gjelder organisasjoner som Røde Kors, Norsk Folkehjelp, MiRA-senteret og LIN, Likestilling, Inkludering og Nettverk. De driver en virksomhet som det er viktig å jobbe videre med. Jeg besøkte bydelen Gamle Oslo denne uken og så det arbeidet som Norsk Folkehjelp gjør med integreringsprogrammet OASEN, med bl.a. aktivitetsplikten som er lagt inn i gratis kjernetid nå, hvor man faktisk klarer å hente inn flere foreldre, spesielt kvinner, som har vært lenge i Norge uten å ha lært seg så mye norsk som de trenger for å kunne komme seg ut i arbeidslivet. Det å se f.eks. en dame fra Libanon, som har vært i Norge i 19 år, nå sitte på skolebenken og lære seg norsk viser at den aktivitetsplikten som vi har fått på plass, nytter. Jeg jobber også med en ny likestillingsmelding. I den vil vi drøfte viktige tema som vil bringe likestillingen videre på områder som har særlige utfordringer. Det temaet som interpellanten her tar opp, vil bli en viktig del av det likestillingsarbeidet. Regjeringen vil også utvikle en ny og helhetlig politikk for voksne som står i fare for å falle utenfor, eller som står utenfor arbeidslivet, på grunn av manglende kompetanse eller svake grunnleggende ferdigheter. Gjennom meldingen om livslang læring og utenforskap vil vi legge fram en politikk som skal bidra til at den enkelte kan skaffe seg kompetanse og grunnleggende ferdigheter, som grunnlag for en stabil og varig tilknytning til arbeidslivet. I den sammenhengen vil vi også se på utfordringen med at mange har god utdannelse og kompetanse med seg fra sitt hjemland, men det er mange ganger veldig vanskelig for dem å få dette godkjent og da kunne benytte seg av den kompetansen. Regjeringen jobber nå for å få raskere godkjenningsordninger, bedre realkompetansevurdering og tilbud om oppdatering av kompetanse, for å sikre at den utdanningen som innvandrerne har med seg, kan brukes også i Norge. Regjeringen har som mål at Norge skal være et av Europas mest innovative land. Tiltak for å få flere innvandrerkvinner til å etablere egen virksomhet kan skape økt sysselsetting og vekst. I 2014 ble det innført en ny tilskuddsordning hvor kommuner og fylkeskommuner kan søke støtte til å styrke og utvikle det ordinære tilbudet om etablereropplæring, slik at det kan legges bedre til rette for etablerervirksomhet for innvandrere. Etter ønske fra Stortinget, som jeg er veldig glad for, skal Buskerud fylkeskommunes Norsk senter for flerkulturell verdiskaping gis en særskilt rolle som et nasjonalt kompetansesenter i denne sektoren. Mange hundre gründere har gjennomført etablererprogram gjennom tilbudet i Drammen, og over 150 av disse har kommet i gang med eget firma. Andelen kvinnelige etablerere har vært på 41 pst. Private og offentlige virksomheter kan også søke om støtte til mentor- og traineeordninger. Et av tiltakene som har fått støtte, er NHOs Global Future, som er en talentmobilisering av høyt utdannede kvinner og menn med innvandrerbakgrunn. Målet er bl.a. å få disse inn i lederstillinger og styreverv. En rapport fra SINTEF viser at det programmet har vært en stor suksess. Interpellanten var inne på at det er en utfordring å få kvalifisert kvinner med liten eller ingen utdanning til å få en varig tilknytning til det norske arbeidslivet. Men det er også en stor utfordring for samfunnet at det er mange høyt kvalifiserte innvandrerkvinner som ikke får jobb, som ikke blir innkalt til intervju, eller som må finne seg en jobb som de er overkvalifiserte for. Som min partikollega Mazyar Keshvari sier i heftet Tør du ansette meg?: «Å luke ut de beste hodene er idiotisk … Integreringen av innvandrerkvinner blir ikke bedre av at de blir kastet ut av søknadsbunken på grunn av etternavn, kjønn og antatt bakgrunn. Mye av dette handler om fordommer, da arbeidsgiveren ikke kjenner vedkommende eller hva vedkommende kan og står for.» Jeg mener dette er diskriminering. Diskrimineringsloven om etnisitet håndheves av Likestillings- og diskrimineringsombudet og Likestillingsnemnda. Jeg arbeider nå med en ny felles likestillings- og diskrimineringslov, og jeg vil i den forbindelse også sette i gang en utredning av håndhevingsapparatet, som bl.a. tar sikte på å gi den diskriminerte mulighet til oppreisning uten å gå veien om domstolene. Slik det er i dag, får det ingen konsekvenser å diskriminere – dette er noe jeg ønsker å endre på. En styrket håndheving vil også være et bidrag til økt sysselsetting blant innvandrerkvinner, for det vil da koste å diskriminere.