Jeg vil også takke representanten Kjersti Toppe for en viktig interpellasjon. Det er en kjent problemstilling, men den ga oss muligheten til en gledelig opplevelse, og det var å høre en statsråd fra den nåværende regjering snakke om det problematiske ved midlertidighet i arbeidslivet. Det gleder meg, fordi tonen fra regjeringen til nå har vært motsatt i andre saker som handler om midlertidighet, der regjeringen legger til rette for mer av det. Jeg mener at helseministeren her er på rett spor. Det er mange viktige grunner til å gjøre noe med situasjonen for leger, som vi snakker om her, men også generelt i helsevesenet vårt når det gjelder midlertidige ansettelser. Det ene handler om forutsigbarheten for den enkelte ansatte, det at unge mennesker skal ha muligheten til å planlegge et liv, etablere seg og legge grunnlag for å komme videre i livet på en måte som er vanskelig uten den tryggheten som faste stillinger gir. Den andre siden er det vi har vært mye inne på i denne debatten, maktforholdene som oppstår ved utstrakt bruk av midlertidighet. Vi har, som interpellanten viste til, stygge eksempler på diskriminering av gravide leger. Det er bra og viktig at Likestillings- og diskrimineringsombudet har slått ned på det, men vi vet også at terskelen for den enkelte for å ta kontakt med LDO er høy. Det er all grunn til å tro at det også er mange eksempler på diskriminering i norsk arbeidsliv generelt – og helt sikkert på sykehusene – som går under radaren. I tillegg betyr skjevere maktforhold, enten vi liker det eller ikke, at det blir vanskeligere å være varsler. Selv om oppfordringen til alle om å varsle om forhold de ikke liker, må være like sterk til en midlertidig ansatt lege som til en som ikke er det, vet vi at i virkeligheten har dette noe å si for i hvor stor grad vi legger opp til at folk tør å si fra. Det gjør selvfølgelig at ansettelsesforholdene for nettopp legene får en ekstra dimensjon, for det er nært knyttet til spørsmålet om pasientsikkerhet. Det vet helseministeren godt, siden han selv har tatt opp dette i interpellasjon tidligere og har belyst nettopp den problemstillingen. Jeg synes representanten Kjersti Toppe er inne på en del viktige poenger når det gjelder forutsetningene for å gjøre noe med dette problemet. Jeg tror det må mer til enn bare en god styringsdialog. Det handler om at norske sykehus har blitt en organisasjon – eller rettere sagt flere organisasjoner – som er vanskelig å styre, med mange ledd mellom gulv og ledelse. Derfor er debatten om stedlig ledelse relevant, og derfor er jeg også bekymret for i hvor stor grad signalene helseministeren nå forteller oss at han gir, vil nå fram. Det kan være mer komplisert i denne sektoren enn i en del andre. Vi har imidlertid en del gode erfaringer. Forrige regjering gjorde etter mitt syn en god jobb når det gjaldt å legge et nødvendig press på høyere utdanningsinstitusjoner for å få ned det som er en utstrakt bruk av unødvendig midlertidighet også der. De tallene er ikke gode nok ennå, men de ble bedre i forrige periode. Det skyldtes en effektiv bruk av en aktiv styringsdialog. Det er viktig og nødvendig. Man var tydelig i tildelingsbrevene til institusjonene, tydelig på å følge opp dem som ikke leverte. I tillegg sørget Kunnskapsdepartementet for å skaffe seg de verktøyene som måtte til for å kunne følge opp dem som ikke leverte, bl.a. ved å etablere nye styringsparametre – som er et fryktelig ord for et godt tiltak – nemlig en kartlegging av hvor utbredt midlertidigheten egentlig var. Slik klarte Kunnskapsdepartementet og statsråd Kristin Halvorsen å følge det opp nøye. Jeg håper at Bent Høie vil lykkes med det samme. Det kunne være kjekt å få høre enda litt mer i statsrådens siste innlegg om hvordan han tenker seg å følge opp denne styringsdialogen framover.