mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg er litt usikker på om jeg er «vonbroten» etter denne debatten. Jeg er iallfall skuffet – det er ganske klart, for jeg hadde nok håpet at det skulle vært litt mer offensive holdninger, litt mer interesse for å gå inn i noen av de forslagene som vi har lansert. Vi valgte denne gangen å ta fatt i innholdet i skolen. Vi valgte læreplanene som utgangspunkt. Vi ønsker å snakke om læreplanene og diskutere dem. De legger til rette for det aller meste. Det er store friheter for den enkelte skole, den enkelte kommune, den enkelte lærer til å bruke dette læreplanverket. Jeg hadde på mange måter håpet at vi skulle få en diskusjon rundt hvorledes vi som har vært med på å vedta disse læreplanene, skulle stimulere og gi impulser til skolene for å iverksette og bruke de planene som ligger der. Derfor er jeg litt skuffet når gulrøttene blir for små. Jeg kunne godt dra fram noen svære gulrøtter, men jeg ville vel tro at sjansene for å få Kristelig Folkeparti med på de store gulrøttene var mindre enn for å få dem med på små gulrøtter. Derfor drog jeg fram noen små gulrøtter og hadde håpet at Kristelig Folkeparti kunne tenke seg i hvert fall å vurdere dem. Men jeg forstår det slik at de kjenner ikke lukta engang, og da blir det ikke noe særlig fart på det. Det er litt skuffende, det må jeg få lov å si. Jeg er enig i at forsøkene må komme nedenfra. Det er ikke mitt eller SVs mål å prøve å styre forsøkene ovenfra. Jeg er enig med statsråden i at vi på mange måter har en for sentralistisk skole. Jeg er enig med Høyre også – det er jo interessant at jeg kan si at jeg er enig med Høyre i akkurat det at det kan være en del begrensninger på grunn av en del sentralisme i vår skole. Det skal vi være med og diskutere, for poenget er å stimulere det nedenfra. Men uansett hvor omstilling skal skje – enten det er i det private næringsliv eller hvor det er – kan en være 100 pst. sikker på at det blir lagt inn ganske mange omstillingsmidler. En får ikke omstilling i en bank, eller hvor det måtte være, uten at en er sikker på at det finnes omstillingsmidler. Det er noe av det jeg har prøvd å si. Hvis vi skal få til omstilling, hvis vi skal greie å stimulere skolene til å ta i bruk læreplanene, virkelig prøve ut nye ting, må det være noen gulrøtter – selv om de er små – på samme måte som tilfellet er i næringslivet og andre steder. Det var tanken, å prøve i hvert fall å få en aksept for den måten å tenke på. Derfor er jeg noe skuffet over at det ikke var mulig. I vårt forslag nr. 2 bruker vi en formulering som sannsynligvis ikke er så veldig heldig: «Stortinget ber Regjeringen iverksette ulike forsøk …» Nettopp for å få fram at disse skal komme nedenfra, ønsker jeg å endre «iverksette» til «stimulere til». Jeg håper at det da kan bli noe lettere for dem som frykter SVs sentralistiske utdanningspolitikk. Den er ikke så sentralistisk som mange tror.
Det er en vanskelig balansegang, for skal man få et budsjett til å gå i hop, må man hente midler fra noen steder. Men opposisjonen leser budsjettet på en spesiell måte, for hvis man ser på hvor store egenandeler som faktisk blir refundert av staten, har de tallene aldri vært høyere – tak 2-ordningen har aldri vært bedre. Det er innført skjermingsordninger som Regjeringen har styrket, og som gjør at man i dag i sum aldri har hatt bedre ordninger for å hindre at de mest utsatte gruppene får dekket sine merkostnader. Det går derfor ikke an å se på en relativt beskjeden økning av egenandeler isolert. Man er nødt til å se på alle de ordningene som faktisk finnes, og det er altså ordninger som aldri har vært bedre utviklet enn med denne regjeringen.
For det første vil eg følgje opp Regjeringas Soria Moria-erklæring, der hovuddelane av SVs program har fått gjennomslag og retninga er veldig klar – i retning SV. Så til spørsmålet: Ja, det er mange kommunar, Oslo, Skedsmo og mange andre eg sjølv har besøkt, som gjer ein veldig god jobb når det gjeld skole, og som det er mykje å lære av. Eg kjem til å kikke nærmare på korleis dei har gjort det i desse kommunane og i ei rekkje andre kommunar når det gjeld ulike forhold framover, for eg trur det er mykje å lære der. Så har eg merka meg at når det kjem gode resultat i ein kommune som er styrt av Høgre, som Oslo på skule, legg Høgre veldig stor vekt på at dette kjem av god politisk innsats frå Høgre, men når det kjem noko dårlegare resultat i same kommunen på eit anna felt, nemleg når det gjeld barnehagar, legg dei langt mindre vekt på det ansvaret som Høgre har for resultata i kommunen.
La meg først gi honnør til saksordføreren, som på en glimrende måte la frem saken og de vurderingene som foreligger fra regjeringens side, og som en enstemmig komité har sluttet seg til. Bare noen ord til det som representanten Lundteigen tok opp. Her snakker vi om å styrke arbeidstakernes rettigheter. Det blir gjort med den nye endringen. Jeg tror det er viktig at man får dette på plass så fort som overhodet mulig. Det er heller ikke noe urovekkende i det. Når det gjelder ikrafttredelsestidspunktet, tenker jeg som så at dette er i forbindelse med akutt sykdom. Om man gjennomfører det med en gang, eller om man venter til 2015, tror jeg ikke har noe å si for den problemstillingen som blir tatt opp. Jeg tror ikke folk evner å planlegge akutt sykdom allerede fra denne sommerferien av. Det tror jeg er noe som oppstår på kort tid – det er det som ligger i ordet «akutt». Dermed synes jeg det er et godt argument for at man bør få dette i gang så fort som overhodet mulig – at vi implementerer dette så fort som overhodet mulig.
Kunnskapsministeren er tydelig på at hun ser den store utfordringen for norsk skole når det gjelder å få nok lærere i årene framover. Samtidig svarer hun i sitt brev til komiteen at erfarne lærere f.eks. kan brukes som veiledere for nyutdannede – eller andre kompetanseoverføringstiltak. Men dette er noe som partene selv må komme fram til gjennom forhandlinger. Men igjen, nå er det engang sånn at dette koster penger, noe som ofte er en mangelvare i mange kommuner. I brevet sies det at regjeringen ønsker å satse på de tiltakene som alt er igangsatt, og vil vurdere effekten av disse. Dersom seniorlærerne skal fritas for ordinær undervisning og brukes som veiledere, eller ha færre elever i klassen, vil dette medføre økte utgifter for kommunene. Vil ministeren da sørge for finansieringen av dette, og i hvor mange år vil hun vurdere effekten av igangsatte tiltak?
Takk for svaret og for anerkjenninga av problemet. Men eg fekk inntrykk av at det stoppa ved anerkjenninga av problemet når statsråden begynte å beskrive moglege tiltak på dette området. Der fekk vi ei lang problematisering av å gjere noko. Kvifor kan det vere viktig nettopp her? Som statsråden i tidlegare spørsmål har understreka, er offentleg sektor svært stor i Noreg, og det offentlege eigarskapet er svært stort. Det er eit område der vi verkeleg kunne spele ei rolle og gjere noko med regelverket og følgje det, som nokre store aktørar allereie gjer med suksess. Så stør vi formålet om forenkling, sjølv om eg kanskje synest omgrepet «monster» er meir passande for andre forhold enn dette regelverket. Ein kan jo tenkje seg forenkling ved å ta vekk krav, men ei anna mogleg forenkling er å seie at ikkje kvar enkelt aktør skal vurdere det sjølv, men at dei rett og slett skal ta det omsynet kvar gong, slik at det vert ein innarbeidd standard som alle må følgje. Er det ei tenkjeleg moglegheit i arbeidet til statsråden?
Av alle de spørsmål jeg har fått, er vel egentlig dette det jeg er mest forundret over. Særlig er jeg forundret over å få det fra en representant som jeg setter så høyt som Syversen, fordi det at statsråder har dialog med ulike interessegrupper i det norske samfunnet, kan ikke være negativt. Det som virkelig ville være farlig, var hvis man ikke hadde det. Det er en lang, etablert tradisjon i Norge for å ha kontakt med næringslivet om skatteordninger og andre ting som berører dem. Tilsvarende har selvfølgelig Arbeiderpartiet, men også SV og andre partier i mange, mange år hatt tilsvarende dialog med fagbevegelsen. Det som kanskje er litt nytt, er at fordi vi har fått et grønt parti inn i regjeringen, har vi også en sterk interesse av å ha en tilsvarende dialog med miljøbevegelsen, altså heve miljøbevegelsen opp på et nivå hvor næringslivet og fagbevegelsen lenge har vært som en naturlig samtalepartner for å prøve ut ideer, for å teste ut, for å tappe den kunnskapen som er der. Hvis noen skulle stille krav til meg som statsråd at jeg skal slutte med dette, vil jeg i alle fall si at for meg blir politisk virksomhet da nokså meningsløs. Jeg ønsker også å ha det med mange av de kjernegruppene som Kristelig Folkeparti forhåpentligvis har dialog med, med misjonsorganisasjonene, med Kirken. Har man viktige anliggender i forhold til Kirken, har man dialog med Kirken før man trer en beslutning ned over hodet på dem. Dette ønsket jeg å ha. Det ble servert boller og kaffe på dette møtet. Jeg har hatt det i mange år i forskjellige formater – ikke nødvendigvis med akkurat de samme som ble invitert til dette møtet, men jeg har hatt telefonsamtaler, møter på mitt kontor osv. Det er klart at hvis deltakere på et slikt møte umiddelbart løper til media med det, blir det vanskeligere å ha det, men det er jo en risiko de som er der, tar. Det vil gjelde næringslivet, misjonsorganisasjonene, Kirken, fagbevegelsen også. Hvis de umiddelbart løper til media med det, blir det mindre kontakt. Men jeg håper at dette var et feilskjær etter dette møtet, og jeg håper at jeg kan ha fortsatt tett kontakt for å prøve ut ideer og høste av deres erfaringer.
I et brev til energi- og miljøkomiteen i forbindelse med Snøhvit skriver statsråden at vi i et normalår har et underskudd på 6–7 TWh, samtidig som det heller ikke er særlige utsikter til økt produksjon i framtiden. Samtidig innrømmer han at veksten i forbruket vil fortsette, og han fraråder derfor elektrifisering av Snøhvit-anlegget. Han skriver videre at dette vil føre til økt tilførsel av kraft fra utlandet, da vi mangler kraft i innenlandsmarkedet. Konsekvensen av dette er økt kraftproduksjon i andre land, som vil komme fra kull- eller fossilbasert kraftproduksjon. Så konkluderer statsråden med at økt kraftimport til dette formål derfor ikke vil peke i retning av reduserte CO2-utslipp. Jeg er selvfølgelig enig i den konklusjonen, men hvorfor i all verden konkluderer ikke statsråden på denne måten når det gjelder de andre gasskraftverkene?
De nasjonale prøvene i 2004 var parodiske. Det viste seg også i ettertid at de var dårlig faglig fundert. De ble gjennomført med en offentliggjøring som inviterte til rangering – en rangering som gav et inntrykk av skoler som det ikke var noe faglig grunnlag for å gi. Derfor tok vi et veldig viktig grep da de rød-grønne fikk flertallet i 2005. Vi tok en pause i de nasjonale prøvene i 2006. Vi har gjort om innholdet i de nasjonale prøvene. De er av en langt annen faglig karakter i dag. Vi offentliggjør dem på en slik måte at de kan brukes på skolen og i kommunene, men ikke slik at de inviterer til rangering av skoler. Dermed er det også sånn at både lærere og elever og foreldre ser en helt annen nytte i dagens form for nasjonale prøver enn det som var situasjonen i 2004. Jeg synes det er merkelig at Høyre-folk ikke har tatt mer selvkritikk for ut fra ideologiske og politiske grunner å ha rast igjennom et testsystem for norsk skole som det var dårlig faglig grunnlag for. Nå har vi fått et helt annet grep på det.
I likhet med foregående taler merket jeg meg hva representanten Chaudhry sa, spesielt fordi det var en representant fra SV som sa at foreldre med lav utdanning ikke kan gi ungene sine den tryggheten de fortjener. Det er med respekt å melde særdeles sjokkerende at SV lager et klasseskille på den måten. Det jeg også merket meg, er at de fleste som har vært på talerstolen her, har bemerket at barn og ungdom må føle trygghet. De må ha en god voksenkontakt gjennom foreldre, gjennom lærere, og få den tryggheten som de fortjener. Det er når den tryggheten svikter, at det må settes inn tiltak slik at de får hjelp til å få tilbake den tryggheten de må ha for å få en god oppvekst. Dette vil være et klart forebyggende tiltak. Statsråden var inne på rusforebygging, og at Fremskrittspartiet ønsker å liberalisere alkoholloven. Nå har Fremskrittspartiet sagt at vi ønsker å liberalisere, men vi har ikke sagt at vi vil selge alkohol til personer under 18 år. Det er disse dette dreier seg om. Statsråden var også inne på at Fremskrittspartiet ønsker å kutte i integreringen. Det er helt feil, og det vet også statsråden. Vi ønsker å ta inn færre innvandrere og heller bruke mer penger på hver innvandrer.
Det var det bedrevitende og belærende innlegget fra Kristin Halvorsen som fikk meg også til å falle for fristelsen til å gå opp. Det er klart at for et parti som SV, som hadde et godt valgresultat, men som har null innflytelse og har null betydning, er det lett å bli akkurat som en del av tilskuerne til fotballkamper, håndballkamper og ishockeykamper: Man er så mye bedre enn de som er med. Og det er det som preger Kristin Halvorsen nå når hun kommer med en kanonade av kritikk med hensyn til hvor elendig jobb man har gjort. Hun ville hatt rett hvis vi hadde gitt oss for de meget små tingene vi ble tilbudt når det gjaldt disse forhandlingene, men det gjorde vi altså ikke. Vi har faktisk kjempet som noen løver for de velgerne som hun snakker om, og hun kommer helt sikkert til å møte John I. Alvheim i debatt om disse tingene senere. Men hun selv og SV har jo ikke oppnådd noen ting. Det er klart at stemmevolumet, sarkasmen og den belærende tonen overtar da. Det er vel også det samme som hun i SV i realiteten holder på med når det gjelder bombingen av Afghanistan. De har være så høyt på banen og dummet seg til de grader ut, for det har vist seg at de har tatt feil, og det har de gjort også her. Jens Stoltenberg har ett poeng – og der er jeg enig. Jeg synes også det er beklagelig at de partier som stod bak regjeringsdannelsen, ikke fant frem til en løsning. Det burde ha vært mulig. Vi mener vi burde ha greid det. Hadde det vært en imøtekommenhet hos regjeringspartiene og en fleksibilitet, burde vi kunnet komme i havn. Det er ikke noen god situasjon at vi går inn i en periode hvor det altså reelt sett ikke er flertall for det budsjettet som blir vedtatt, på grunn av at Regjeringen i dag setter sin stilling inn på å få rammene vedtatt. Men det er også klart at vi må se det fra vår synsvinkel. Alle partier, inkludert Fremskrittspartiet, har som rettesnor å få gjennomført den politikken de har fortalt velgerne. Det er for oss hovedrettesnoren. Og nå vil vi i hvert fall få frihet til å kunne påvirke politikken når det gjelder resten av budsjettet, i alle komiteer. Utgangspunktet er at vi gjerne vil ha innflytelse for vår politikk og er åpne for videre forhandlinger, som det har vært sagt tidligere. Og så kommer det en periode på våren. Jens Stoltenberg, og for ikke å snakke om Kristin Halvorsen, synes sikkert det er fælt at det kanskje kan bli nye situasjoner hvor de som tilskuere vil se på at andre kan få innflytelse under forhandlinger om revidert nasjonalbudsjett og andre ting. Men det er noe som Fremskrittspartiet er klar over, at vi da har frihet til å kunne forhandle om å få til løsninger til beste for den politikken vi står for. I så måte er det klart at det er et bedre utgangspunkt for oss det som nå er situasjonen, enn om vi hadde gitt oss for de knapper og glansbilder vi ble tilbudt under forhandlingene.
Siden Per Sandberg ikke skjønner spørsmålet når det kommer fra Arbeiderpartiet, kan kanskje jeg klare å spisse det lite grann slik at han forstår det nå. Det gjelder folk med minoritetsbakgrunn. Fremskrittspartiet sier at det viktigste vi kan gjøre, er å sørge for at alle lærer seg norsk. Fremskrittspartiet sier også at folk med minoritetsbakgrunn som kommer til Norge, selv skal betale for norskopplæringen sin. Jeg vet ikke, jeg, men vanligvis vil Fremskrittspartiet at markedskreftene skal råde. Og vanligvis sier vi at jo dyrere noe er å gjøre, jo færre er det som kommer til å gjøre det. Da spør jeg: Hvis det er slik at man ønsker å sørge for at alle skal lære seg norsk, at man ser det som en viktig utfordring, tror Fremskrittspartiet det blir flere eller færre som får muligheten til å lære seg norsk, hvis de for det første ikke får norskopplæring på asylmottakene – slik som Fremskrittspartiet sikret sammen med Regjeringen – og for det andre ikke får betalt for norskopplæring i storbyene?
Jeg er veldig godt fornøyd med statsrådens svar. Jeg ser at vi har en statsråd som er ekte opptatt av denne problematikken. Jeg nøyer meg med det og slutter her. Jeg vil bare ønske statsråden en riktig god jul, og så håper jeg at det blir et godt nytt år for arbeidet for barn og unge i Norge.
Takk nok en gang til interpellanten som har satt en viktig sak på dagsordenen, og takk til alle som har deltatt i debatten og kommet med gode og viktige innspill for den videre prosessen. Så er det sånn – som jeg sa i mitt hovedinnlegg – at det er mange brukere som har sammensatte utfordringer som gjør at man må tenke nye løsninger. Det er riktig som representanten Christoffersen peker på, at IKT er viktig. Men IKT i seg selv er ikke nok, hvis man ikke også har et moderne tilpasset lovverk for den virkeligheten folk lever i. Det må en også ta inn over seg. Jeg ble utfordret av representanten Trettebergstuen. Ja, Fremskrittspartiet leverte et representantforslag som ble behandlet i fjor vår. Regjeringen skal ha en helhetlig gjennomgang av Nav. Representantforslaget var et forslag om en helhetlig gjennomgang av Nav med tanke på brukerperspektivet, avbyråkratisering, effektivisering og bedre brukeroppnåelse. Det skal regjeringen i gang med. Så til de forslagene som det pekes på at vil være naturlig å kjøre gjennom et ekspertutvalg, og som også ble tatt opp den gangen i representantforslaget. Åtte av de ni punktene har vi diskutert her i dag i denne interpellasjonsdebatten. Både det som går på myndige Nav-kontor, det som går på sammenslåing av kontor, og spørsmålet som går på hvordan vi skal få partnerskapet til å fungere bedre og mer enhetlig, har vi vært gjennom, og Nav-ombud har vi vært gjennom. Jeg har ikke konkludert, det skal jeg innrømme, og jeg er ikke sikker på at bare å følge modellen til pasientombudet er den riktige modellen. Det kan også være den modellen som Oslo kommune allerede i dag kjører, som vil være riktig for flere Nav-kontor, eller det kan også være den måten Sverige har organisert det på, som de kaller «jungelhjelpen». Her ønsker vi gjennom et ekspertutvalg å se på hvordan vi kan få de beste løsningene som fungerer best for brukerne vi har i vårt arbeids- og velferdssystem. De forslagene det er pekt på, kunne jeg tatt ett etter ett – de har vi diskutert her i dag og de hører naturlig hjemme i en helhetlig gjennomgang av Nav. Så vil jeg avslutningsvis si at vi kommer tilbake med ulike saker. Hvis noen oppfattet det slik at det kommer en stortingsmelding om Nav til høsten, er ikke det riktig. Vi skal nedsette et ekspertutvalg før påske, og de skal få litt tid å jobbe på. Men det vi skal legge frem i løpet av høsten, er en stortingsmelding og tiltak for å få flere i arbeid – med tanke på den meldingen vi trakk – sånn at vi er presise på det, og at det ikke er noen misforståelser. Nok en gang: Takk til interpellanten, jeg ser frem til gode debatter rundt Nav også i fremtiden.
Det var aldeles ikke et sleivspark. Det var en oppriktig bekymring for at Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV i de enkelte kommunestyrene rundt omkring i det ganske land nå vil bruke kommunebudsjettet for neste år i noen grad for å markere at det er flertallet som står bak statsbudsjettet for neste år, som er årsaken til at kommunene har problemer. Jeg er oppriktig bekymret for det. Og jeg er ikke bare oppriktig bekymret heller, for jeg er jo ikke annerledes i forhold til andre representanter i kommunalkomiteen enn at jeg har en viss form for interesse av hvordan budsjettene lages i de forskjellige kommunene, så jeg prøver å holde et lite øye med det. Og jeg registrerer, på tross av påstanden om at kommunene har elendig økonomi, at det fortsatt brukes penger på å beholde næringsselskap, beholde de administrative leddene, bevare mellomleddene og endatil ansette nye ledere i administrative stillinger, mens det på det samme budsjettet kuttes på skole, helse og omsorg. Da blir jeg oppriktig bekymret. Og det er beklagelig at Arbeiderpartiet ikke føler den bekymringen. Jeg vil også si, når det fra representanten Øye tidligere i dag ble lagt fram en hel masse kutt og påstått at det er mange folk som tar kontakt, at det gjelder også undertegnede. Men det folk er opptatt av, er de partiene som sitter i kommunestyrene og kutter på helse, omsorg og skole. Og det er Arbeiderpartiet. Det er Senterpartiet. Og det er til og med SV. Så jeg tror faktisk at det å prøve å kritisere Fremskrittspartiet, som bare sitter i konstellasjon ett sted og har påvirkning i et par andre kommuner, for at det blir kutt i eldreomsorgen og skolene i kommunene, er en drøy overdrivelse. Der tror jeg Arbeiderpartiet må ta noe av ansvaret selv.
Bare en kort oppklaring: For det første ønsker også Fremskrittspartiet å hjelpe både innvandrerkvinner og innvandrermenn inn i arbeidslivet, på samme måte som vi ønsker å hjelpe folk med nedsatt arbeidsevne, funksjonshemmede, inn i arbeidslivet. Og jeg vil minne representanten Andersen om at Fremskrittspartiets alternative budsjett ikke har fjernet inntektssikringen for denne gruppen. Vi kom med en egen jobbstrategi på 1,5 mrd. kr mer enn det som regjeringen la opp til. Vi styrket arbeidsavklaringspengene nettopp for å ta høyde for at man skulle ha inntektssikring. Men det vi ikke ønsket, var å gi folk passive ytelser fremfor å bli aktivt fulgt opp for å komme tilbake til arbeidslivet. Jeg registrerer at der er det en stor forskjell: Fremskrittspartiet ønsker – og det står vi for – at folk skal hjelpes inn i arbeidslivet. Uansett om man er innvandrerkvinne, innvandrermann, funksjonshemmet eller en vanlig borger som er arbeidsledig, så skal man ha hjelp til å komme inn i arbeidslivet. Derfor har vi også sikret en bedre jobbstrategi, og vi har sikret at vi skal ha mer på arbeidsavklaringspenger, slik at man har inntektssikring. Det hopper representanten Karin Andersen glatt over. Den store forskjellen er at vi ønsker å hjelpe dem inn mot arbeidslivet fremfor at de skal bli gående på passive ytelser, mens SV ønsker at de skal bli værende på passive ytelser. Det registrer jeg er den store forskjellen, og på det området tror jeg vår politikk er bedre enn SVs politikk.
Det kunne høyrast ut på representanten Bror Yngve Rahm som eg dreiv og brukte kontantstøttepengar til energiforsking og enøktiltak. Det skulle eg gjerne ha gjort, men dessverre er det ikkje så enkelt. Dei pengane ligg i ein annan komite og kan ikkje disponerast til dei miljøtiltaka eg arbeider med for SV i energi- og miljøkomiteen. Så til dette med samarbeid med Arbeidarpartiet. Det som er viktig for SV, er politikken. Dersom ein får gjennomslag på vesentlege felt i miljøpolitikken, når det gjeld rettferdig fordeling, utdanning, kunnskap – dei sentrale elementa i SV sin politikk – er det aktuelt med eit samarbeid, men det er ikkje aktuelt med samarbeid med eit parti som liknar så mykje på Høgre for tida. Tvert imot, det synest eg er lite relevant, for dei har ikkje ein offensiv miljøpolitikk. Dei må koma oss i møte dersom me skal kunna vera med på noko, men det er svært lite sannsynleg, ut frå den politiske situasjonen og ut frå det at sentrumspartia har bunde seg opp til ein kontantstøtteavtale med Høgre og Framstegspartiet som tydelegvis skal gå ut denne perioden. Eg vil berre seia til sentrum: Eg håpar at sentrum klarer å få gjennomført meir av det som står i Voksenåserklæringa. Det hadde me forventningar til då de tiltredde. Det håpar eg framleis på, og me prøver å bakka dette opp, men de må vilja det sjølve òg. De må stå på det som står i dette dokumentet. Der synest eg de gjer ein for dårleg jobb, og det tener ikkje miljøsaka på.