mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
I klimaforliket var vi enig om at det var viktig å sette et mål for energieffektivisering i bygg. Flertallet pekte da på at et bredt spekter av virkemidler, f.eks. komponentkrav, teknisk forskrift, Enova m.m., var aktuelt å bruke for å nå et sånt mål. Stortinget vedtok derfor å be regjeringa komme tilbake med et mål for energieffektivisering i bygg i løpet av 2012. Flertallet pekte også på at i tillegg til skjerpelser i byggeforskriften var det et betydelig potensial for energieffektivisering i bygg, som bruker – som det er sagt – 40 pst. av Norges netto stasjonære energi. Det ble også fremmet et forslag om at Stortinget skulle få framlagt forslag til virkemidler som kunne bidra til å utløse betydelig energieffektivisering og energiomlegging fra fossile til miljøvennlige kilder i private husholdninger. Klimaforliket innebar altså at regjeringa skulle legge fram et tall for energiøkonomisering i løpet av 2012. Det er det regjeringa gjør i denne saken. Ut fra de vedtatte tiltakene er det beregnet et kutt på 15 TWh innen 2020. Det er betydelig og ambisiøst, men det er først og fremst et uttrykk for hvilken effekt allerede vedtatte tiltak har. Det tar tid, som det er sagt også fra Høyres side, å gjennomføre vesentlige enøk-tiltak i boligmassen. I tillegg til dette målet kommer effekten av komponentkrav som er vedtatt, men som ikke er ferdig utredet. Det er også vedtatt å innføre passivhusstandard fra 2015. Det jobbes videre med å konkretisere hva denne standarden innebærer, og det betyr at effekten av passivhusstandarden heller ikke er tatt med i tallet for 2020. Det er viktig å si at den referansebanen for beregningene som er brukt i denne saken, er den som var etablert politikk før den rød-grønne regjeringa. Regjeringa har mer ambisiøse målsettinger enn det som gir seg uttrykk i 15 TWh i 2020. Det overordnede og langsiktige målet er at nye bygg skal være bærekraftige med eit lavt avtrykk på miljø i hele byggets levetid. Energibruken per kvadratmeter i bygg skal være vesentlig lavere enn i dag. Jeg deler selvfølgelig den målsettingen. Etter å ha deltatt i diverse diskusjoner og møter under klimatoppmøtet i Doha, så jeg at energiøkonomisering i mange land har en mer sentral plass i diskusjonen enn i Norge. Det skyldes at det viktigste tiltaket for å redusere bruk av fossil energi i mange land der oppvarming og strømproduksjon skjer med fossile energikilder, er å redusere bruken av energi i bygg. Sånn er det ikke i Norge, der den vesentligste energibruken i boligene er fornybar, men vår ambisjon er likevel å spare denne energien for å bruke den til å erstatte fossil energi i andre sektorer, som f.eks. transport. Klimaforliket peker på behovet for virkemidler både for å oppnå energiøkonomisering og for å lette overgangen fra fossil fyringsolje. En del slike virkemidler finnes allerede i Enova, i Husbanken, i form av energikrav til produkter osv. Sistnevnte skal det jobbes videre med. Det må også gjøres, ifølge klimaforliket, når det gjelder å følge opp at vi kontinuerlig har nok trykk i energiomleggingen, og at de virkemidlene vi har, gir den mest effektive energiøkonomiseringsgevinsten.
Den nye flertallsregjeringen har tydelig signalisert og tydelig sagt at de ønsker å satse på den offentlige fellesskolen. Det er her barna våre møtes, det er her min datter kan møte Jasmin og bli venner med henne, det er her man utvikler toleranse og trygghet. Er det noe dette samfunnet, som blir mer og mer komplekst, trenger, så er det en felles møteplass der alle kan møte hverandre. Dette er den eneste måten, den beste måten, vi kan skape trygghet og toleranse på i dette samfunnet. SV er ikke redd for private skoler. SV ønsker en ny privatskolelov og er glad for at Regjeringen nå har signalisert at man kommer med en ny privatskolelov. Den ser vi fram til, og den vil få en grundig behandling i Stortinget. Nå er SV glad for at man har satt en midlertidig stopp i etablering av nye privatskoler. Hadde man videreført de søknadene som ligger inne nå, og de søknadene som er blitt godkjent, ville man fått en fordobling av antallet private skoler, og dette ville ha betydd at veldig mange distriktsskoler måtte ha blitt lagt ned.
Bakke-Jensen tar verkelegheita til inntekt for seg, og så skuldar han meg for å bruke «skribleria til Kystfiskarlaget». Det må vi vel kalle ei sjølvmotseiing av dimensjonar. Når det gjeld skuldinga Bakke-Jensen kjem med, så er vi i kontakt med fiskarane: Sjå innstillinga, som du viser til, og den høyringsutsegna som Kystfiskarlaget har kome med. Eg ber representanten ta på alvor miljøa langs kysten, ta på alvor fiskarane langs kysten. Det er ikkje vi som stemplar dei som tuskarar og tjuvar – tvert om: Vi forsvarer plassen deira i verdikjeda i norsk fiskeri. Det er det som er kampen vår i SV. Vi vil at ressursane langs kysten skal tilkome kystsamfunnet. Vi vil at det skal vere levande distrikt. Vi vil ikkje at fiskekvotar skal samlast på færre hender, hos færre aktørar. Det er nettopp det motsette av det Høgre ønskjer. Dei ønskjer faktisk at det skal bli lettare å omsetje, ei lausare deltakarlov, sånn at det kan bli færre aktørar i fiskerinæringa. Vi kjempar for kystbefolkninga, for dei små aktørane langs kysten, og utgangspunktet vårt er at norsk fiskeripolitikk skal ta utgangspunkt i kysten. Så her er det ganske store forskjellar, og kven som er nærmast kvardagen til kvar enkelt fiskar, det får ein vel kanskje spørje fiskarane sjølve om, f.eks. Kystfiskarlaget. Det er ein grunn til at ein har eit byråkrati knytt til dette. Det eg fryktar med denne endringa, er at det blir framstilt som at dette berre er tullebyråkrati, som det ikkje er nokon grunn til å ha. Men ein grunn til at ein har hatt denne typen grenser, er nettopp at ein vil hindre at det utviklar seg ei tredje verksemd, ein kvoteleigeaktivitet. Eg meiner det er eit problem at vi ikkje tar tak i problema, at vi i staden gjer problema til praksis. Eg meiner da at ein beveger norsk fiskeripolitikk på ein heilt gal måte. Dessverre er det sånn at det som utgjer problemet, og det ein tilpassar lovverket til, det er faktisk ein bevegelse i retning av enklare omsetning, i retning av kvotebaronar, altså dei store aktørane, ikkje dei små som er langs kysten. Eg vil åtvare Stortinget mot dette, og eg synest det er trist at dette no går igjennom i denne saka.
Jeg takker statsråden for svaret, som gav en del opplysninger – hvordan man mener at omsorgsboliger bør være, at det er visse krav for disse, og at det også finnes en veileder for hvordan disse bygninger bør være. Men selv om det er en veileder og det bygges etter en veileder, er det visse yrkesgrupper, bl.a. de som frakter folk som blir syke, f.eks. på båre, som har store problemer med å få denne jobben utført på en fornuftig måte. Når det er snakk om kostnader, behøver det ikke bli noen stor økning av disse om en utformer en trapp på en annen måte eller setter inn en litt bredere dør. Vil statsråden se litt nærmere på dette, slik at det kan bli litt mer romslig på flere måter?
Jeg vil på vegne av stortingsrepresentantene Harald T. Nesvik, Per Roar Bredvold og meg selv fremme et forslag om å oppheve delingsforbudet i jordloven.
SV har to forslag for å gjøre noe med de store utfordringene vi har på flyktningsida. Det ene er nasjonalt, nemlig en ny bosettingsordning. Der sier altså nr. 2 i regjeringen at vi skal sabotere den bosettingsordningen vi har i dag, som ikke fungerer godt nok. Dette vil gjøre at man ikke lykkes med å håndtere ansvaret. Og bosettings- og integreringsministeren sitter også her og har ikke sagt et ord. Det andre forslaget handler om å håndtere dette i europeisk internasjonal sammenheng, nemlig å bruke humanitærklausulen i Dublin-avtalen til å la være å returnere til land der systemet er i ferd med å bryte sammen. Jeg hørte statsministeren på talerstolen i stad referere til det forslaget som om det var at man ikke skulle returnere noen i det hele tatt. Jeg forventer litt mer saklighet og litt mer alvor fra statsministeren, at man tar det forslaget på alvor. Det er nemlig det andre europeiske land ser at de må nå.
Vi får aldri ei perfekt grunnlov – heldigvis. Grunnlova skal alltid vere i utvikling. Ho er det nærmaste vi har som nesten er skriven i stein, men som samtidig alltid skal vere under kritisk utvikling. Målet er at ho skal fremje og verne det gode i gode og, ikkje minst, vonde dagar. Grunnlova er sjølve samfunnskontrakten som bind Noreg saman. Ho er vår felles moralske logikk. Mens vi andre ser på menneskerettane som ein del av vår felles moral, gjer høgresida forskjell på det dei kallar borgarlege rettar og sosiale rettar. Når eg høyrer Tetzschner, får eg inntrykk av at det framleis står eit slag mellom høgresida og venstresida om kva for rettar som er viktigast. Ser vi eit nytt Høgre vekse fram, som grave opp frå fortida, som ser menneskerettane delte inn i dei borgarlege rettane på den eine sida og dei sosialdemokratiske verdiane på den andre? Samtidig ser vi andre dette i samanheng. Fridom og rettferd er to sider av same sak: utan sosial tryggheit ingen politisk fridom. På andre område utviser høgresida ein mystisk logikk i forsøka sine på å finne ut kva som er verneverdig, og kva som ikkje er fullt så verneverdig. På den eine sida skal utdanning vere ein rett, mens fri forsking ikkje skal vere det. Heller ikkje kunsten skal vernast – heller ikkje asylretten. Det gode skal ein hogge i fjell, det vonde skal ein skrive i snø. Menneskerettane, som blei til etter redslene under den andre verdskrigen, kan kallast for verdssamfunnets grunnlov. Folkesuverenitetsprinsippet fant da sin plass i to av dei mest sentrale menneskerettskonvensjonane, nemlig konvensjonen om sivile og politiske rettar og konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettar. Begge blir innleidde med likelydande artikkel: «Alle folk har selvbestemmelsesrett. I kraft av denne rett bestemmer de fritt sin politiske stilling og fremmer fritt sin egen økonomiske, sosiale og kulturelle utvikling.» I 2007 vedtok FNs generalforsamling ei identisk formulering om urfolk da deklarasjonen om urfolks rettar blei vedtatt. Artikkel 3 lyder slik: «Urfolk har rett til selvbestemmelse. I kraft av denne rett bestemmer de fritt sin politiske stilling og fremmer fritt sin egen økonomiske, sosiale og kulturelle utvikling.» Trass i at prinsippet om samars sjølvråderett er tema i dag, finst det knapt samtalerom for dette i norsk offentlegheit. Nokre vel å møte temaet med konspirasjonsteoriar og med at samar eigentleg ønskjer ein samestat. Samanes sjølvråderett er ingen trussel mot denne staten, med mindre staten har hogd fortidas samfunnsforståing i fjell. Slik som statsmakt og styresett fann nye former til det betre på begynninga av 800-talet, er det framleis rom for forbetringar i vår tid. I motsetjing til i 1814 treng demokratiet i dag å anerkjenne eksistensen av og rommet for mangfald og urfolk. Fleirtalsdemokrati kan og bør erstattast av mangfaldsdemokrati.
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Stor-Elvdal kommune i Hedmark er en av flere kommuner som mener det er urimelig at de må betale for avliving av elg påkjørt av tog, slik Jernbaneverket nå krever. Dette kan bli beløp på ca. 100 000 kr årlig. Kostnaden skyldes at av sikkerhetsmessige årsaker har ikke kommunens folk adgang til skinnegangen uten at det er med sikkerhetspersonell fra Jernbaneverket. Mener statsråden dette høres rimelig ut, og vil hun bidra til at kommunene slipper denne kostnaden?»
Mener representanten Åse Wisløff Nilssen at det i dagens situasjon tilføres nok midler, både menneskelige og økonomiske, i forbindelse med forebygging og bekjempelse av sabotasjehandlinger, både store og små, mot vår IT-infrastruktur, som bl.a. hacking og fysisk sabotasje? Fremskrittspartiet ser svakheter, at det kan virke som det er en for passiv og nølende holdning til dette økende problemet, noe som kan lamme deler av samfunnet vårt.
Jeg tillater meg å stille et spørsmål til miljøvernministeren: «Daværende miljøvernminister Børge Brende lovet i Aftenposten 2. august 2003 at ingen verneverdig skog vil gå tapt, og at Regjeringen vil gå inn med midlertidig vern hvis slik ødeleggelse skulle finne sted. Verneverdig naturskog i Stordalen i Sogn og Fjordane og på Bevøy i Østfold er nå truet av utbygging av henholdsvis skogsbilvei og kraftgate. Hva vil statsråden foreta seg for å sikre at det ikke gjennomføres inngrep i den verneverdige naturskogen i Stordalen og Bevøy?»
Man kan si mye om Sosialistisk Venstreparti, men i slike saker er de i alle fall forutsigbare, det skal de ha. De stemmer imot alt som kan minne om verdiskaping og utvikling, og alt som er i nærheten av å legge forholdene til rette for næringsinteresser. Vi har i dag et kraftmarked, og partiet er allergisk mot alt som har med marked å gjøre. De later som om de ikke forstår hvordan dette markedet virker. Vi ser likevel at Sosialistisk Venstreparti skjønner hvordan dette virker, når de støtter produksjonsbegrensninger på sokkelen for å presse opp oljeprisen. Når skal SV forstå at det er de samme mekanismer som virker i strømmarkedet? Når skal partiet slutte å bløffe om at de er imot høye strømpriser, som de gjorde i vinter, all den tid de aktivt medvirker til denne prisøkningen?
Dette er en debatt om to ting. Det er en debatt om vilje, og det er en debatt om kraft. Det er en debatt om vilje til å skape et rettferdig samfunn der vi avskaffer fattigdom, og det er snakk om kraft til å klare å gjennomføre dette. Vi vil ha et samfunn der færre folk skal bli fattige. Vi vil ha et samfunn der vi skal klare å avskaffe fattigdom. Da blir spørsmålet: Vil vi ha et samfunn der vi prioriterer at flere mennesker blir rike før vi får avskaffet fattigdommen? Når man hører Regjeringen og Fremskrittspartiet snakke, skjønner man at de snakker mer om incentiver til å være aktive, enn de snakker om å avskaffe fattigdom. Måten å skape incentiver på for dem som er aller fattigst, slik vi hørte bl.a. Fremskrittspartiets representant nevne, vil jo innebære at man svekker alle trygdeordningene, at man svekker de sosiale ordningene, at man svekker boligordningene for å hjelpe folk, slik at de liksom skal piskes ut i aktivitet. Da vil jeg gjerne spørre: Har Regjeringen spurt de innvandrerne som ikke kommer seg i jobb fordi de ikke får seg et arbeid, har de spurt de menneskene som blir støtt ut av arbeidslivet som er over 40–50 år gamle, og som føler seg skviset ut av arbeidslivet fordi de ikke blir verdsatt, om de føler at dette hjelper – bare de får dårligere ledighetstrygd, bare de får dårligere sosial oppfølging, bare de får dårligere vilkår på boligmarkedet, skal de liksom bli så aktive? Hvorfor er det sånn at fattige må få det dårligere for å bli aktive, mens alle som er rike, bare blir aktive hvis de får skatteletter og mer penger, gulrøtter, for å være aktive? Er dette rettferdighet? Det er ikke det. Det er ikke utjevning. Det er ikke et slikt samfunn vi vil ha. Fra 1986 til 2000 har fattigdommen blitt fordoblet i Oslo. Vi har gått fra 3,4 pst. til 7,6 pst. fattige i Oslo. Det er snakk om en økning fra omtrent 17 000 mennesker til 38 000 mennesker bare i Oslo. 38 000 mennesker! Det er ganske mange steder her i landet hvor det er mindre enn 38 000 mennesker. Hvis vi skal gjøre noe for disse, er vi nødt til å ha vilje til å skape et rettferdig samfunn. Det tror jeg ikke at denne regjeringen har. Og så er det snakk om kraft til å klare det. 400 mill kr i fattigdomsmeldingen er ikke et krafttak for å gjøre noe med fattigdom. Når vi vet at den private velstanden her i landet øker med 23,5 milliarder kr i dette året, blir 400 mill. kr et spytt i havet.
Jeg takker på nytt utenriksministeren for svaret. Jeg synes det er viktig at man har et tydelig fokus på det, og at man stiller klare krav og forventninger til mottakeren. I sitt første svar i dag sa utenriksministeren, med tanke på presidentvalget, at det er viktig at gjennomføringen av presidentvalget skjer på en åpen og demokratisk måte. Betyr det da at utenriksministeren og regjeringen kan vurdere eventuelt å redusere bistanden hvis man ikke ser at man oppnår det man forventer og ønsker seg framover? Det vil være et klart politisk signal fra Norge, i hvert fall, hvis man ser at landet utvikler seg i feil retning. Er det en strategi som utenriksministeren vurderer?
Vi takker for alle utfordringer, og vi skal prøve så langt tiden strekker til, å kvittere ut dem også. Men det første jeg vil rette oppmerksomheten mot, var det som ble sagt innledningsvis tidligere i dag, både av representanten Karin Andersen og representanten Lise Christoffersen. Jeg merket meg at representanten Lise Christoffersen viste til at den forrige regjeringen nærmest ikke hadde gjort noen ting for å bekjempe fattigdom, og at fattigdommen hadde økt sterkt under den tiden. Da synes jeg det er interessant å lese Adresseavisen av 8. mai i år, der det står: «Den rødgrønne regjeringen sliter med å avskaffe fattigdom. Ferske tall viser at Norge fikk 10 000 flere fattige det første året med rødgrønn regjering.» Så leser man videre i samme artikkel: «(…) Statistisk sentralbyrå la fram tall som viser at 196 000 levde i fattige husholdninger etter ett år med rødgrønn regjering, mot 185 000 i det siste året med Bondevik II-regjeringen.» Så her synes jeg faktisk at regjeringspartiene bør vise en viss form for ærlighet og redelighet, når man henviser til tall fra denne talerstolen. Jeg blir – med respekt å melde for alle politiske partiers egen politikk – litt skuffet over mye av den debatten som er skapt så langt. Jeg blir skuffet over at enkelte representanter prøver å komme med karakteristikker – som også representanten Engeset var inne på – av andre partiers politikk som er tatt fullstendig ut av en virkelighetsbeskrivelse, som ikke har rot i virkeligheten i det hele tatt. Jeg synes regjeringspartiene her i dag har framstått mer som Komiske Ali under Amerikas innovasjonskrig i Irak. Man så den gangen også at amerikanerne var på tur inn, og at bomberegnet haglet ned i Irak. Men det ble påstått at ingen amerikanere var i nærheten av landet. På samme måte prøver disse regjeringspartiene å plante feilaktig virkelighetsbeskrivelse av politikk inn i de andre partiene. Så til slutt: Når det gjelder fattigdomsbekjempelse, har Fremskrittspartiet vært med på å gjøre noe med minstesatsene for rehabilitering. Vi har gjort noe med minstesatsene for attføring, og vi har gjort noe med minstesatsene for unge uføre. Ja, Fremskrittspartiet har også til og med i årets statsbudsjett valgt å foreslå økt minstepensjon med opp til 2 G, og det skal ikke gå over flere år, men skal skje på ett år. Det har vi gjort flere år på rad uten å få støtte i denne salen. Men den store forskjellen, og motsetningen mellom Fremskrittspartiet og de øvrige partiene, er at Fremskrittspartiet bevilger de konkrete midlene som må til for å få plass disse ytelsene, og for å få ytelsene opp på det nivået man ønsker – i motsetning til flertallet i denne salen, som sender regningen til det norske folk: til uførepensjonister, etterlattepensjonister og alderspensjonister, ved å ta fra dem.
I rapporten vises det til elleve ulike sektorer der det er offentlig infrastruktur, og det er altså et betydelig, for ikke å si omfattende etterslep. Mener statsråden det er uviktig for folk flest og for velferdskvaliteten i Norge at vi har så stort forfall på infrastrukturen? Er det ikke viktig at, nettopp som statsråden sa, at arbeidskraften har god redskap? Med dårlig vedlikeholdt infrastruktur er det faktisk sånn at vi har dårlig redskap. Et poeng nr. to: I sammendraget av denne rapporten slår disse rådgivende ingeniørene til lyd for følgende: «For store investeringsprosjekt bør vi utprøve andre finansieringsformer enn de vi har i dag.» Nå vet jo jeg at statsråden har uttalt seg i mange sammenhenger om hva han mente før, og hva han mener nå. Men mener han at innspillet fra Rådgivende Ingeniører som en del av verktøyet for å få vekk etterslepet på vedlikehold bare er å avvise?
Det er én ting jeg blir litt fortvilet over i innlegget til Hogsnes, og det er når han snakker om at landet har behov for et så stramt budsjett. Men det han ikke snakker om, er at hovedgrunnen til at det er så stramt i de offentlige budsjettene, er at Regjeringen har bestemt seg for at alle oljepengene skal gå til skattelette og ingenting til bedre velferd for landets innbyggere. Men det er kanskje ikke noe det er betimelig å nevne hele tiden. Det som var hovedpoenget mitt i replikken til Hogsnes, er det som går på Regjeringens slogan. Og Regjeringens slogan er at pengene skal hjelpe dem som trenger det mest. Så ser vi hva som skjer rundt omkring i kommunene: Når det kuttes i kommunene, er det en god del av de folkene som trenger det mest, som blir rammet av disse kuttene. Og det er jo fordi alle de som trenger det mest, bor rundt omkring i en eller annen kommune her i landet – enten det er ressurskrevende brukere, som ikke får oppfølging av assistenter, eller det er sånn som på Kongsvinger, der 750 eldre mennesker risikerer å få kutt i hjemmehjelpen sin, eller det er unger i Engerdal som kan få en reisetid på opptil to timer hver dag, eller det er sosialhjelpsmottakere i Oslo som ikke får en økning i sosialhjelpen i det hele tatt over nyttår. Høyre påstår at de er for lokaldemokratiet, fordi det er lurt og fordi det er riktig. Likevel kutter de i lokaldemokratiets mulighet til nettopp å prioritere dem som trenger det mest. Da er mitt spørsmål til Hans Kristian Hogsnes: Skjønner ikke Høyre dette? Eller ser de ikke at den politikken de fører overfor kommunene, ikke henger på greip når det gjelder å hjelpe dem som trenger det mest? Eller mener Høyre at de som mottar sosialhjelp, de eldre som er avhengige av hjemmehjelp, og andre som nå opplever kutt, egentlig ikke trenger det mest?
Jeg skal starte mitt innlegg med å ta opp det spørsmålet som jeg stilte statsråden i replikkordskiftet, som jeg ikke fikk svar på. I langtidsproposisjonen som Stortinget behandlet før sommeren, står det ganske tydelig når det gjelder Olavsvern: «Dette er vurdert å ikke ville medføre behov for nyinvesteringer.» Når Regjeringen, med Arbeiderpartiet i spissen, har sørget for at Olavsvern blir nedlagt, har jeg også stilt spørsmål om hvordan man utøver vedlikehold av undervannsbåter i framtiden. Svaret som jeg fikk fra statsråden 24. november 2008 viser til at man skal bygge opp en kapasitet i Ramsund. Blant annet for lading av UVB-batterier er det planlagt at ladestasjonen som i dag er på Olavsvern, skal flyttes til Ramsund. Det er for de som ikke vet det, en flytebrygge. Men investeringene kommer på land. Da vil jeg gjerne vite av statsråden hvor store investeringene er. Eller er det slik at disse investeringene ikke eksisterer før på et senere tidspunkt? Jeg vil gjerne vite hvorfor det er blitt en forskjell mellom det som står i proposisjonen, og det svaret statsråden har gitt meg på spørsmålet om Olavsvern. Jeg regner med at statsråden redegjør for dette litt senere. For øvrig må jeg bare registrere at det har vært svært mange rød-grønne politikere som har kjempet verbalt for Olavsvern i media, men når det kommer til denne sal, har pipen fått en annen lyd. Mine rød-grønne kolleger, spesielt fra Troms, vil sørge for at Olavsvern blir nedlagt også denne gangen, og denne gangen er det vel spikeren i kista, for å bruke et sånt uttrykk. Så sa også statsråden at man var glad for at man har fått flere seilingsdøgn når det gjelder Kystvakten, hele 158 døgn for neste år. Det er jeg også glad for. Men i det regnestykket har man ikke tatt inn over seg at det var atskillig færre seilingsdøgn i 2008 enn det var i 2007. Tall fra Kystvakten viser at det har vært en reduksjon på mellom 20 og 25 pst. At statsråden har frekkhetens nådegave til å stå og skryte av at Kystvakten har fått flere seilingsdøgn, synes jeg er ganske bemerkelsesverdig. Nå vet jeg ikke om «frekkhetens nådegave» er et parlamentarisk uttrykk. Hvis det ikke er det, må jeg si at jeg er forundret over at statsråden likevel får seg til å si noe sånt.