Jeg er redd foregående taler har misforstått hele fundamentet i Fremskrittspartiets forslag, og jeg skal komme tilbake til det. En av rettsstatens viktigste forutsetninger er en uavhengig domstol. Utgangspunktet for maktfordelingsprinsippet er at de tre statsmaktene, uavhengig av hverandre, utøver den myndighet de er tillagt etter Grunnloven. Etter parlamentarismens inntog i 1884 skjedde imidlertid en sterk maktoverføring reelt sett fra utøvende til folkevalgt makt. Den utviklingen har på mange måter forsterket seg etter hvert. Stortinget er det øverste folkevalgte nivå, og en utvikling hvor den folkevalgte statsmakt har en noe annen stilling enn de to ikke folkevalgte statsmakter, fremstår i dag som ganske rimelig. Forslaget om å involvere Stortinget ved utnevnelsen av høyesterettsdommere er ment å ivareta borgernes rettigheter bedre. Det er Stortinget som er borgernes representanter, mens den utøvende makt har en helt annen og mer begrenset funksjon. En regjering er avhengig av ikke å møte mistillit i Stortinget, og er således avhengig av Stortinget for å kunne gjøre sin konstitusjonelle plikt etter Grunnloven. Det samme er imidlertid ikke tilfellet for domstolene, på tross av at Høyesterett, ofte i større grad enn regjeringen, påvirker den faktiske rettstilstanden gjennom sin dømmende og rettsskapende kraft. I dagens system er en jurist med ambisjoner om sete i Høyesterett avhengig av å stille seg i et favoriserende lys overfor den utøvende makt, som har utnevnelsesrett alene etter innstilling fra Innstillingsrådet – altså motsatt av det som representanten Ljunggren her forsøkte å gi inntrykk av. Borgernes statsmakt, det folkevalgte storting, holdes helt utenfor denne prosessen. Stortinget har heller ikke, på tross av insinuasjoner om det motsatte, både i innlegget fra Ljunggren, og fra statsråden i forbindelse med behandlingen av denne saken, noen reell kontrollfunksjon overfor regjeringens utnevnelse av høyesterettsdommere. Det er utenkelig at Stortinget gjennom sin etterfølgende kontroll vil kunne påvirke utnevnelsen av dommere til Høyesterett. I beste fall vil Stortinget kunne kaste en statsråd for å ha gjort formelle feil ved en utnevnelse eller dersom Stortinget ikke har tillit til statsrådens virke. Med det vil ikke påvirke sammensetningen av den tredje statsmakt. Det er åpenbart riktig når departementet mener at demokratihensyn kan tale for å involvere Stortinget i utnevnelsesprosessen. Vi lever da i et demokrati. Jeg er derfor overrasket over konklusjonen når departementet i neste vending mener at faren for partipolitiske utnevnelser gjør at man skal se bort fra demokratihensynet. Det må jo bero på en misforståelse når flertallet mener at dagens utnevnelsesprosess er mindre politisk enn en prosess hvor landets borgere høres gjennom sine representanter på Stortinget i forkant av utnevnelsen. I dag står regjeringen i prinsippet fritt til å utnevne dommere, gjerne ut fra den til enhver tid sittende regjerings politiske ståsted. Det er måter å gjøre det på, til tross for at Innstillingsrådet er uavhengig. Det er dagens system som gir grunnlag for mistanke om eventuelle partipolitiske utnevnelser. Ved å involvere Stortinget, som en forhåndsgodkjenning av flere kandidater, fjernes hele det partipolitiske aspektet ved utnevnelsene, og begge de to øvrige statsmaktene, både den folkevalgte og den utøvende, er involvert i prosessen frem mot uavhengige dommere i den tredje statsmakt. Det er – uavhengig av hva vi måtte mene – nylig gjennomført studier som viser at dommeres bakgrunn i stor grad påvirker deres domsutøvelse. Domstolene vil i fremtiden bli utsatt for et enda mer kritisk søkelys enn det de allerede utsettes for i dag. Det vil kunne føre til at enkelte kan hevde at regjeringer utnytter utnevnelse av dommere til den høyeste domstol i dette land for å sikre politisk grunnsyns gjennomslag ved fremtidige dommere i Høyesterett når de selv må forlate regjeringsembetene. Det fremstår som lite innsiktsfullt når departementets svar baserer seg på en tidligere diskusjon om å legge dommerutnevnelser til Stortinget. Dette forslaget handler absolutt ikke om det, så jeg er litt usikker på om statsråden har tatt seg bryet med å lese forslaget før hun sendte svar til komiteen. Så er det dessverre slik – vi opplever det nå også – at mange viktige konstitusjonelle debatter i denne sal reduseres til spørsmål om hva som er politikk, og hva som ikke er politikk. Demokrati handler om politikk, alt er egentlig politikk. Det blir ikke mer eller mindre politisk av at regjeringen har mer makt over den såkalt tredje og uavhengige statsmakt enn den folkevalgte forsamling. Jeg håper vi i fremtiden kan ta slike diskusjoner med et noe mer åpent sinn enn det jeg mener har skjedd under behandlingen av dette forslaget, ikke minst etter det som ble bekreftet i representanten Ljunggrens innlegg, for utgangspunktet her er å skape en upolitisk prosess frem til utnevnelse av en enda mer uavhengig og kompetent Høyesterett. Jeg vil dermed ta opp Fremskrittspartiets forslag i saken.