mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Den 25. september ble en viktig norsk offentlig utredning, nemlig NOU 2012: 15 Politikk for likestilling, overlevert til barne-, likestillings- og inkluderingsminister Inga Marte Thorkildsen, og stortingsmeldinga som skal følge opp utredninga, er ventet våren 2013. Utredninga viser at vi ikke har kommet for langt med likestillinga her i landet, slik som noen hevder, men vi har kommet for kort. Vi er ikke fullt og helt likestilt i landet – tro det eller ei. Det er behov for systematisk og kontinuerlig jobbing gjennom flere år og gjennom ulike program, bl.a. program for likestilling i pedagogikk, for bredde i folkestyre og mot seksuell trakassering i ungdomsmiljø. Først da får vi et reelt folkestyre, vi får valgfrihet, vi får fordeling og får ivaretatt sårbarhet, som Likestillingsutvalget har valgt som sine fire innsatsområder. Med SVs øyne er dette gode innsatsområder for likestillinga, men også for samfunnsutviklinga for øvrig. Anbefalingene knyttet til valgfrihet dreier seg bl.a. om frie utdanningsvalg og en trepartsavtale for likestilling i arbeidslivet. For arbeidslivet er en veldig viktig arena for framtidas likestilling. Her er den norske modellen med trepartssamarbeid veldig viktig, både på nasjonalt nivå og også med lokal forankring. Bare gjennom et trepartssamarbeid og tegning av samarbeidsavtaler mellom arbeidstakerorganisasjoner, arbeidsgiverorganisasjoner og myndighetene er en forpliktet til å iverksette de mange tiltakene som må gjøres. Blant annet kan en likestillingsavtale inneholde nasjonale mål for reduksjon av deltid. En likestillingsavtale kan også være en oppfølging av program for likestilling i pedagogikk, der ansatte i skoler og barnehager får et kompetanseløft på likestilt pedagogikk og veiledning i hvordan integrere likestilling i pedagogikk og praksis – egentlig bare en oppfølging av likestillingsloven og de lovene de skal følge i dag, men vi trenger systematikk for å få gjennomført det. Anbefalingene fra Likestillingsutvalget er at de virksomhetene som tegner likestillingsavtaler, skal få tett faglig oppfølging, veiledning og kurs i likestillingsarbeid, samt tilskudd til aktivt likestillingsarbeid. Det er utrolig bra. I tillegg har vi en utfordring knyttet til arbeidsmarkedet, at det er kjønnsdelt. Og det er vel mye på grunn av en kjønnsdelt barndom at ungdom i for stor grad tar kjønnsstereotype valg av utdanning. Derfor ser vi med spenning på forslaget om likestillingsstipend innen utdanning, som forhåpentligvis kan bidra til å redusere kjønnsskillet i mange utdanninger og yrkesfag. Sammen med en bevissthet i pedagogikken og bedret rådgivningstjeneste i ungdomsskole og videregående skole kan ungdom få muligheten til å ha frie og reelle valg av utdanning. Og det er en frihet som veier mye tyngre enn retten til å velge spansk ost framfor norsk matproduksjon.
Jeg må si at dette har blitt en underlig debatt. Jeg reiste denne interpellasjonen for å prøve å få klarlagt de private avtalespesialistenes plass i spesialisthelsetjenesten. Av og til blir jeg forundret. Statsråden holdt et godt innlegg, og på mange måter beroliget hun meg. Så kommer enkelte andre fra regjeringspartiene sveivende inn i salen, midt under debatten, og går på talerstolen og holder dundrende innlegg. Man åpner med å si at statsråden på en ypperlig måte har klargjort Regjeringens standpunkt, men holder så et innlegg om en helt annen sak, om et klassedelt helsevesen og det som det medfører – alt tatt fullstendig ut av sammenhengen. Representanten Jan Bøhlers innlegg hadde ikke noe med de private avtalespesialistene å gjøre i det hele tatt. Men jeg skal prøve å forholde meg til fakta. Statsråden slo fast i sitt innlegg at private avtalespesialister er en viktig del av spesialisthelsetjenesten. Hun klargjorde det. Men samtidig sier man – det er jeg litt bekymret over – at man i enda større grad skal integrere de private avtalespesialistene i de regionale helseforetakenes sørge for-ansvar. Det det kan medføre, er muligens en del av det som vi har sett bl.a. innenfor rehabilitering og opptrening, at man først ivaretar sitt, og så, når man skal kjøpe tjenester fra andre, eller sende det videre, kan man ha – jeg sier ikke at man gjør det, men man kan ha – en annen agenda enn nødvendigvis å være mest mulig effektiv. Videre har vi en uttalt målsetting i Norge om at vi skal drive dette etter det såkalte Leon-prinsippet – det laveste effektive omsorgsnivået. Da må man faktisk bruke dem som er mest effektive på kostnadssiden, og ikke minst få redusert ventetiden som mange opplever i dag. Ventetiden i seg selv er en belastning for dem som er syke. Da er det viktig at vi på en best mulig måte og mest mulig effektivt får på plass skikkelige ordninger som gjør at pasienter kan føle trygghet for behandling. Jeg skal komme med et eksempel på hvordan dette kan gjøres. Jeg vil vise til Hamar Øyelegesenter. Følgende stod i Legekunsten nr. 1/2006: «Vi har nå faktisk så godt som erstattet hele øyeavdelingen ved Sykehuset Innlandet, Hamar, sier privatpraktiserende øyelege, Kjell Morten Sætrom, som startet Hamar Øyelegesenter sammen med fire kolleger vel et halvt år etter at øyeavdelingen ble nedlagt i mai 2004. Etter ett års drift kan det konstateres at køene er borte.» Dette er et viktig supplement. Det skal ikke erstatte det som er, men vi må bruke det på en riktig og fornuftig måte, til beste for norske pasienter.
Som representanten Arnstad var inne på, vil Paris-avtalen vere viktig framover. Utsleppsforpliktingane innanfor jordbruket blir absolutt viktige, då dei er innanfor såkalla ikkje-kvotepliktig sektor. Det blir spanande å sjå framover kva som kan kome ut av det. Representanten var òg inne på dette med å redusere dei geografiske forskjellane på nettleiga. Det var sett ned eit utval som gjekk gjennom dette, frå næringa sjølv. Dette utvalet gjekk nøye gjennom kva som skulle til for å få ei utjamning som var hensiktsmessig, og som ikkje var ned på halvøret omtrent for forbrukarane. Dei konkluderte med – dette er nokre år sidan, og det jamnar seg ut litt etter kvart – at 60 mill. kr ville vere nok for å få ei hensiktsmessig utjamning av nettleiga. Kvifor vel Senterpartiet då å bruke 90 mill. kr på ei utjamning der dei siste 30 mill. kr omtrent ikkje vil ha verknad?
Det var mye godt i det statsråden sa. Det er godt å høre at statsråden prioriterer forebyggende barnevern, med barnet i fokus. Det var også godt å høre fra statsråden at foreldrene har hovedansvaret. Men ikke ett ord ble nevnt om kontantstøtten, det til tross for at dette er en av Kristelig Folkepartis hjertesaker og helt fram til 1998 var enda mer ytterliggående enn det Fremskrittspartiets forslag er i dag. I Sem-erklæringen står det: «En forutsetning for økt valgfrihet og økt likestilling for småbarnsforeldre er at barnefamiliene har økonomi til å velge omsorgsform.» Videre står det at Samarbeidsregjeringen vil videreføre kontantstøtten og øke beløpet i perioden. Fremskrittspartiet er, med virkning for det budsjettet som ligger til behandling nå, det eneste partiet som går inn for å utvide kontantstøtten til å gjelde flere og å øke valgfriheten. Så vidt jeg kan se har ikke kontantstøtten økt i Samarbeidsregjeringens forslag til statsbudsjett for 2002. Og det er vel neppe tvil om at signalene fra Sem-erklæringen har skapt forventninger hos mange småbarnsfamilier. Og når man da i forslag til statsbudsjett for 2002 ikke finner igjen de lovnadene, som står svart på hvitt i Sem-erklæringen, er det klart at dette skaper usikkerhet og uforutsigbarhet for dem det gjelder. Mitt spørsmål til statsråd Dåvøy blir derfor: Når har Samarbeidsregjeringen tenkt å oppfylle sine løfter om valgfrihet for småbarnsforeldre og øke kontantstøtten? Er det snakk om å øke beløpet for dem som allerede har kontantstøtte, eller er det også snakk om å utvide kontantstøtten til å gjelde fireåringer?
La meg først begynne med spørsmålet fra representanten Andersen. Det er helt riktig at hvis man tar utgangspunkt i OECDs medianinntekt, er andelen fattige barn gått ned. Dermed er det spørsmålet kvittert ut og bør være tydelig. Så har jeg lyst til å kommentere noe av det som har blitt sagt i debatten. La meg begynne med debatten knyttet til sosial dumping. Det står klart og tydelig i regjeringens plattform at man vil fortsette kampen mot sosial dumping. Jeg vil si det på følgende måte: Dette handler ikke om hvor mange ulike planer og tiltak man foreslår, og om det å være mest mulig kreativ og finne på mest mulig, men det handler om å treffe de beste tiltakene for å nå de beste resultatene for å opprettholde et anstendig arbeidsliv i Norge, som vi alle sammen ønsker. Jeg har vært så heldig at jeg den første tiden som statsråd, fikk med meg LO-lederen ut på tur, og vi hadde en god og hyggelig passiar nedover langs Akerselva. Det vi diskuterte, var – og det mente jeg også – det som står i regjeringsplattformen: Det vil alltid være naturlig å gå igjennom de tiltakene som er fremmet, for å se på hvilken effekt de ulike tiltakene har hatt, og hvordan man kan gjøre ting enda bedre. Det vi var veldig enige om begge to, var viktigheten av å se på i hvilke bransjer utfordringene er størst. Jeg vil si at jeg er bekymret når jeg ser de signalene som kommer fra Økokrim, om at en større andel av vinningskriminaliteten nå flyttes over til arbeidskriminalitet. Det er noe vi skal ta på alvor, ikke minst når vi ser på utfordringene innenfor utelivsbransje og transportsektor. Derfor ønsker regjeringen, som jeg har sagt tidligere, å få på plass gode bransjeprogram på de områdene. Jeg oppfatter at også arbeidstakersiden er svært enig i at man begynner innenfor de sektorene. Så har jeg lyst til avslutningsvis å si når det gjelder det som representanten Andersen sa her – at regjeringen går inn for å fjerne overgangsstønaden og fjerne barnetillegget: Det står ikke noe sted begrepet «fjerne» – det står ikke noe sted i regjeringsplattformen at vi skal fjerne, men vi skal gjennomgå ordningene. Så vil vi melde tilbake til Stortinget på egnet måte når en sånn gjennomgang er gjort, og så skal Stortinget bli med og fatte beslutninger.
Jeg takker statsråden for svaret. Selv om svaret ikke var direkte positivt for «Anna Rogde», er det fremdeles et visst håp om at «Anna Rogde» kan få tildelt noen offentlige midler. Jeg er enig med statsråden i at dette med fartøyvern vel er et forsømt område, som det kanskje bør satses sterkere på i fremtiden, og der vil vi fra Fremskrittspartiet iallfall bidra ganske sterkt. Det som er litt interessant, er at det i dag er tre seilskuter som får offentlig støtte ut fra sin tidligere status som skoleskip, og da er det noe forunderlig at ikke andre seilskuter kan komme inn under den samme støtteordningen. Er det mulig for statsråden her å se Miljøverndepartementet og Kulturdepartementet, som finansierer de tre andre seilskutene, i sammenheng?
Etter å ha hørt hovedinnlegget til representanten Tømmerås synes jeg det inneholdt en del selvmotsigelser, og grunnen til det var kanskje at man skulle forklare sin humanitet overfor asylsøkere. Det er viktig å merke seg at en samlet komite understreker at ordningen med kirkeasyl ikke har noen rettslig plass i et moderne, demokratisk rettssamfunn. Det sa også representanten Tømmerås i sin innledning. Ordningen er fra politiske myndigheters side ikke akseptert eller godkjent som en legal ordning. Justiskomiteen viser til brevet fra justisministeren av 17. november dette år, hvor det står: «Kirkeasyl er et begrep som er innført og definert av kirken. Kirkeasylet er ikke et juridisk begrep. Norsk lov gjelder innenfor kirkens bygninger, kirkens bygninger er derfor ikke et «rettstomt rom».» Når man drar inn kirkefreden og at den skal veie tyngre enn norsk lov, stiller jeg visse spørsmål. Flertallet, med representanten Ane Sofie Tømmerås i front, avviser Fremskrittspartiets forslag om å avvikle systemet med kirkeasyl som praktiseres, slik at politiet gis adgang til å pågripe personer uavhengig av bakgrunn, uavhengig av lovbrudd og uavhengig av hvilken bygning de oppholder seg i. Man kan merke seg at Arbeiderpartiet her har en dobbeltmoral, de fører en politikk som gir oppmuntring til kirkeasylanter til å fortsette å bryte norsk lov, og som belønning får man opphold på humanitært grunnlag i landet. Det er på denne måten Arbeiderpartiet mener at en human asylpolitikk i realiteten skal praktiseres.
Jeg registrerer at Jernbaneverket fra tid til annen opplyser at de alltid kjøper fornybar energi. Det er interessant. Det kunne vært greit å få statsråden til å forklare hvordan man kan garantere at togene i Norge alltid kjører på ren energi, som Jernbaneverket hevder at man gjør, når det faktisk er knapphet på denne typen ressurser og det må importeres annen type energi som ikke er like ren som det vannkraft er. Det er da bare noen andre som må bruke den urene energien når det er knapphet på ren energi. Jeg er ikke sikker på om jeg er så veldig imponert likevel, så lenge totalforbruket ikke går ned, for man bare skyver utfordringen over på noen andre som ikke har muligheten til f.eks. å la staten betale deler av regningen, men som Jernbaneverket har mulighet til – i og med at det er en del av et statlig system og et statlig selskap. Kan statsråden svare på det?
Dette var et innlegg som føyer seg til flertallsinnstillingen på en god måte. Første delen var en oppramsing av honnørord og navn på internasjonalt kjente IT-selskaper. I den siste delen gikk Hedstrøm over til å snakke om areal, og det var på mange måter det som ble den viktigste saken. Jeg har lyst til å stille det samme spørsmålet til Hedstrøm som jeg stilte til Rudihagen: Når Hedstrøm ser på de planene som det offentlige har på utdannings- og forskningssiden – og det er de offentlige universitetene og høyskolene vi stort sett snakker om når vi snakker om forskning og utdanning – og når han ser på de planene som disse selskapene har og det de legger fram som sine forslag, og som også er antydet i proposisjonen, nemlig et bedriftsuniversitet, et nettverksuniversitet, det er stort sett det som ligger der av konkrete ting, er han da optimist med sikte på å få i gang, få etablert den type kunnskapssenter som han nå jakter på, et kunnskapssenter som i stor grad vil konkurrere med de sentre som vi har etablert rundt de aller fleste store universitetene i dette landet? Spørsmålet er altså: Er han optimist med sikte på å få til dette kunnskapssenteret sitt?
For det første: Jeg mener at eventuelle bevegelser skjer gjennom samtaler og forhandlinger mellom partiene, ikke gjennom et alternativt statsbudsjett, som er et bevis for det partiprogrammet som Fremskrittspartiets stortingsgruppe har gått til valg på. Vår jobb nr. 1 er å fremme de forslagene vi har gått til valg på. Alt annet ville vært en hån mot alle våre velgere. De skal være helt sikre på at vi gjør alt det vi kan for å ivareta vår politikk. Men la meg snu dette tilbake til Venstres leder, Lars Sponheim. Hvor i Venstres budsjett ligger det en invitasjon til samarbeid med Fremskrittspartiet? For spørsmålet blir jo hele tiden stilt den ene veien! Man forventer på en måte at det er Fremskrittspartiet, og Fremskrittspartiet alene, som skal nærme seg resten av det politiske Norge. Men Fremskrittspartiet har altså en betydelig større oppslutning enn partiet Venstre. Jeg tror kanskje våre velgere forventer at vi holder fast på vår politikk, men hvis Lars Sponheim mener at vi gjennom alternative budsjetter skal synliggjøre samarbeidsvilje, forventer jeg at det også gjelder Venstre, Kristelig Folkeparti og Høyre.
Den strategien som regjeringen la fram i 2014, skal vare fram til 2020. Nå har den vart i litt for kort tid til å ta de store lærdommene av den. Jeg tror likevel det er viktig at vi går inn og ser på hva det er som er utfordringene der ute, og så blir det et satsingsområde som regjeringen må komme tilbake til i de enkelte budsjettproposisjonene. Men det som jeg kan love representanten, er at dette er et tema som jeg og mine kollegaer står sammen om. Det er første gang det er laget en sånn strategi som flere statsråder står bak. Bare det i seg selv er positivt. Så har jeg lyst til å trekke fram: Når vi skal se disse ungdommene, må vi se på helheten. Foruten familievernet gjelder det rådgiverne i videregående skole, det gjelder oppfølgingstjenesten, det gjelder dem som arbeider ute i felten for den enkelte ungdom, og også ansatte i både Nav og barnevernet. De må se ungdommen og se hvilket tilbud det er til ungdommen ute i den enkelte kommune.
Jeg tror folk flest utenfor denne salen opplever at den virkeligheten som noen her inne lever i, er veldig fjern fra hvordan den faktisk er. Det er nå en rekke mennesker som reagerer når de ser hvor høy pumpeprisen har blitt på bensin og diesel. At det skal bli stemplet som populisme at Fremskrittspartiet tar disse menneskene på alvor - tar næringslivet på alvor, tar på alvor at vi har et langstrakt land, at folk skal kunne bo og virke i hele landet - er bare helt utrolig. Jeg konstaterer at spesielt SV på mange måter virkelig møter seg selv i døren - også i denne debatten, som i mange debatter hvor vi diskuterer dette med avgifter. SVs talsmann her i dag, representanten Drægni, sier at han er imot vårt forslag, og at man heller burde hatt et forslag om at avgiftene på drivstoff burde gå opp når klimautslippene øker. Det fremmer ikke Fremskrittspartiet, sier Drægni. Nei, det fremmer ikke SV heller. Hvis det faktisk er det SV vil - ha en mye høyere bensin- og dieselpris ved å skru opp avgiftene - er det helt utrolig at ikke SV tar skrittet fullt ut. Men det er selvfølgelig fordi dette er kjempeupopulært. Så spørsmålet er: Hvem er det som er populister i denne saken? Jeg tror SV har store problemer. Det kan man få bekreftet av de senere meningsmålingene. Det som opprører meg litt i forhold til SV, er at finansministeren før hun ble finansminister drev en valgkamp hvor man var opptatt av de fattiges kår i Norge. I verdens rikeste land har vi en god del mennesker som faktisk sliter med å betale regninger, sliter med å få endene til å møtes. Jeg har tidligere i denne salen sagt at jeg faktisk trodde på finansministeren, at hun hadde et ønske om å komme dem som har lite fra før av, i møte. Denne regjeringen har sviktet fullstendig i kampen mot fattigdom. Når vi nå diskuterer drivstoffavgifter, er dette en ekstra stein til byrden for en rekke mennesker. Vi opplever det når vi får henvendelser, vi ser hvordan folk flest opplever dette. En rekke mennesker i dette landet er faktisk helt avhengige av bil. De er helt avhengige av bil for å få hverdagen til å gå i hop. Når det er blitt så dyrt som det nå er, vil de som har lite fra før, og som er i en tøff situasjon, få ytterligere problemer. Skjønner ikke SV og finansministeren i dagens rød-grønne regjering at når man øker avgiftene, rammer det blindt? Vi som har stortingslønn, har råd til å betale de drivstoffprisene vi nå betaler. De som har høye direktørlønninger, har råd til det, og mange andre har det. Men vi har ganske mange tusen mennesker i Norge som er avhengige av bil, som faktisk ikke har råd til dette. Vi har et næringsliv som nå er i ferd med å bli utkonkurrert på grunn av at denne regjeringen ikke ønsker å ta grep når det gjelder drivstoffprisene - som næringslivet nå må betale. Vi har lange transportavstander for våre produkter ut til det europeiske markedet, og næringslivet kommer til å merke dette godt. Til syvende og sist er det folk flest i Norge som kommer til å bli rammet av denne uansvarlige avgiftspolitikken til regjeringspartiene.
Det var han som begynte å tøva.
Jeg vil få sette fram forslag om rett til dekning av nødvendige utgifter til hjelpemidler, skolemateriell og utgifter knyttet direkte til godkjent attføringsopplegg.
Denne regjeringen har klare ambisjoner for jordvernpolitikken. Dette har vi også programfestet i vår politiske plattform fra Sundvolden: Vi ønsker å ta vare på god matjord. Vi er opptatt av beredskap og vil arbeide for høyest mulig selvforsyning. Vi har klare mål om å legge til rette for kostnadseffektiv matproduksjon, i tillegg er vi opptatt av samfunnets behov. Dette tilsier at hver enkelt jordvernsak må behandles separat fordi en må balansere mot andre samfunnsbehov. Derfor er kommuneplanen for Trondheim en utfordrende sak. Det er ingen tvil om at de jordene vi snakker om her, er både store og gode. Slik jeg ser det, vil det imidlertid alltid være målkonflikter i arealpolitikken. Vern av matjord må veies opp mot storsamfunnets behov. I denne vanskelige saken blir dette satt på spissen. Dette er en sak både Fremskrittspartiet og Høyre før valget var tydelig på at vi ønsket å gi grønt lys for om det ble regjeringsskifte. Velgerne har gitt en ny regjering, og jeg gjennomfører derfor det Fremskrittspartiet lovet velgerne i valgkampen. Regjeringen er opptatt av storbyene som drivkraft for utvikling i hele landet. Vi ønsker å legge til rette for å styrke storbyregionene med satsing på infrastruktur, og vi vil legge til rette for utbygging der det er press. Trondheim er en slik storby. Her er det allerede et betydelig utbyggingspress. Boligprisene har økt kraftig de senere årene. Vi har i vår politiske plattform tydelig gitt uttrykk for at vi i slike områder vil legge til rette for utbygging, og vi vil gjøre det lettere for utbyggerne å bygge i takt med behovet. Jeg tror også at det er lokalt man kjenner sine utfordringer best. I trondheimssaken står nesten et samlet kommunestyre bak kommuneplanen. Jeg er også kjent med at Trondheim lenge har arbeidet godt med fortetting og transformasjon, bl.a. av gamle industriområder. I tillegg har byen lagt godt til rette for kollektivtransport. Dette er bra, og det er i tråd med faglige anbefalinger. Ny boligbygging i Trondheim blir likevel vanskelig å få til uten å komme i konflikt med matjord eller med marka. De arealene kommunen nå planlegger å utvikle, bygger opp om fortetting og videreutvikling av eksisterende boligbebyggelse. Jeg mener derfor at det ikke er riktig å overprøve kommunen i denne saken. Jeg har vært tydelig på å signalisere at dette ikke er en blankofullmakt til norske kommuner til å bygge ned god matjord. Snarere tvert imot har jeg vært tydelig på at kommunene må bli flinkere til å utnytte arealene bedre ved å bygge høyere og tettere. Vi står foran ytterligere befolkningsøkning i Norge i årene som kommer, som gjør at presset på matjorda vil fortsette. Dette gjør det helt nødvendig å utnytte arealene bedre.
Det er framleis omfattande behov for opprydding i norske hamner og fjordar. Det er gjort mykje, men ein må i åra framover styrkje løyvingane, for det står att store behov, som eg har svara fleire gonger no. Vi vidarefører ei løyving på 65 mill. kr. Med det får vi gjort mykje viktig arbeid mange stader. Men det står att store behov. Vi har prioritert mange andre tunge miljøsatsingar i budsjettet, bl.a. dei vi diskuterte her for kort tid sida. I det vidare kjem eg til å prioritere høgt arbeidet med opprydding i norske fjordar. Det er eg sikker på at Erik Solheim ville vere einig med meg i.
No er ikkje finansministeren her, så eg må vera forsiktig med kva eg svarer når ho er fråverande. Men lat meg seia det slik: Eg har jo sett at Framstegspartiet har sett av 300 milliardar kr til eit infrastrukturfond, der ein på ein måte puttar inn ein bråte med argumentasjon, no seinast blir togtransporten teken inn i dette. Men når det gjeld høgfartsbane, seier dei som jobbar med dette, at det ikkje skal kosta noko som helst. Dei skal byggja ut denne banen, og han skal drivast kommersielt. Det må vel Arne Sortevik i tilfelle vera fornøgd med. Eg trur nok at ein på eit eller anna vis må inn med ein økonomisk modell à la Framstegspartiets for iallfall å få dette på banen. Me har ikkje diskutert dette ferdig. Målet mitt er å byggja høgfartsbane. Så får me laga dei økonomiske løysingane som den banen krev. Det trur eg me skal få til.