Debatten om norsk distriktspolitikk har til alle tider fortonet seg som en noe underlig øvelse, spør du meg, president. Mens de distriktspolitiske ambisjoner og satsinger lenge har vært skyhøye i Norge for å bevare bosettingsmønsteret og folketallet i utkantstrøk, har utviklingen i svært mange distriktskommuner gått i stikk motsatt retning av det oppstilte mål ved at det har skjedd en storstilt fraflytting fra land og inn til byområder. Flyttestrømmen fra land til by har vært stor i mange år, og i dag bor tre av fire nordmenn i byer eller tettsteder. Dette har skjedd mens de økonomiske overføringene fra staten, for å opprettholde bosettingsmønster og folketall på bygdene, har vært formidable over en årrekke. Man kan i dag neppe konkludere klart med at tilstanden i Distrikts-Norge ville ha vært noe vesentlig verre uten dette virvar eller mangfold av distriktspolitiske virkemidler som er satt inn de siste tiårene. Det er snarere grunn til å hevde at den formidable distriktspolitiske satsingen i Norge kan ha vært en ulempe for utviklingen i mange bygdekommuner. For gjennom et utall distriktspolitiske innretninger i både inntektssystem, skatte- og avgiftssystemet, i landbrukspolitikken og i en rekke andre særordninger av distriktspolitisk art har man drevet fram en svært uheldig sysselsettingsstruktur og subsidieavhengighet i Distrikts-Norge og distriktskommunene. Med dette mener jeg at altfor mye av arbeidskraften i mange distriktskommuner på grunn av inntektssystemet er blitt ansatt i kommunal og skjermet, uproduktiv sektor, og i tillegg har også landbrukspolitikken medført en helt feil anvendelse av arbeidskraften. På toppen av det hele har man hatt en bedriftsbeskatning som ikke har fremmet lokalt eierskap av privat næringsvirksomhet. Resultatet er at i dag er ofte kommunene og offentlig sektor den desidert største arbeidsgiveren i en lang rekke distriktskommuner. Skulle vi skapt levedyktige bygder, måtte privat og verdiskapende næringsliv vært de største arbeidsgiverne, og ikke skjermet, offentlig sektor. I tillegg til dette har Utkant-Norge vanskelige ytre rammevilkår i form av store avstandsulemper, gjennom til dels dårlig infrastruktur og skyhøye avgiftsbelastninger på biltransport, noe som forverrer vilkårene for å skape et konkurransedyktig næringsliv og stimulere til nyetablering i Distrikts-Norge. Det har derfor neppe vært noen fordel for Distrikts-Norge å ha blitt tildelt en tilværelse på statlige «krykker» og bistandsmidler av velmenende distriktspolitikere. Så vidt jeg kan bedømme, er få eller ingen distriktspolitiske målsettinger om å opprettholde folketall og bosettingsmønster oppnådd i særlig grad ifølge ambisjonsnivå. Den betydelige politiske, økonomiske innsatsen som er blitt distriktene til del de senere år, synes i stor grad å være feilslått. Dette bør vi ta konsekvensen av. Distrikts-Norge må i langt større grad få muligheten til å stå på egne ben og ikke i samme grad være avhengig av statlige bistandspolitikk og, som nevnt, krykker. Men bør heller bygge bedre veier, sette ned skatter og avgifter for næringslivet, sette ned skatter og avgifter for transportsektoren, gi næringslivet bedre generelle rammevilkår, begrense offentlig sektor vesentlig, stimulere kommunesammenslåing, fjerne fylkeskommunen, fjerne odels- og konsesjonslovsystemet m.m. Det er et utall av ting man kan og bør prøve, for dagens distriktspolitikk er utdatert, og den fungerer ikke etter hensikten. Det er noe vi stadig får eksempler på. Ikke minst har debatten her i dag klart vist, som flere har sagt, at det ikke har fungert slik man gjerne ønsket. Etter mitt syn trenger vi rett og slett ingen særegen distriktspolitikk i Norge. Vi trenger kun generelle, bedre rammevilkår for næringslivet og det private initiativ.