Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at den sikkerhetspolitiske situasjonen ikke er blitt bedre i tiden som har gått siden den utenrikspolitiske redegjørelsen i januar. Det er et utsagn som jeg og SV kan si oss helt enig i. Etter SVs oppfatning er vi i den paradoksale situasjonen at det landet som gjerne regnes som vår viktigste allierte i sikkerhetspolitikken, stadig bidrar til å gjøre verden til et farligere sted. Dette er ikke lenger en kritikk som venstresiden er alene om. Det er en kritikk som f.eks. denne uken reises gjennom et opprop fra en gruppe som kaller seg Diplomats and Military Commanders for Change, hvor USAs tidligere militære sjef William Crowe og tidligere CIA-direktør admiral Stansfield Turner er blant dem som er med - ikke gamle SV-ere med andre ord. Ifølge NRK i går kritiserer de Bush-administrasjonen for å ødelegge respekten for USA ute i verden, og for å gjøre verden farligere. I april kom gjesteprofessor Jeffrey Record ved den amerikanske hærens krigsskole med klar kritikk av Bushs strategi mot terrorisme. Han sa at Bush med Irak-krigen åpner en ny front i Midtøsten for islamistisk terrorisme, noe som har trukket oppmerksomhet og ressurser bort fra å sikre USA mot nye angrep, og det har avsporet den globale kampen mot terror. Kampen mot terrorismen kan ikke vinnes militært. Dette er et budskap som Norge må framføre meget klart i det internasjonale samfunnet - overfor USA, men også overfor Israel og Russland, for å nevne noen av de landene som i dag legger stor vekt på å skulle slå militært ned på terrorisme. Den overdrevne troen på militære virkemidler tar ressurser fra andre virkemidler som faktisk kan føre fram. Men enda verre er det at militær voldsbruk en rekke steder i verden fører til at stadig nye grupper av unge mennesker lærer seg at det er ett virkemiddel som gjelder til syvende og sist: Det er vold, vold og atter vold. Kampen mot terrorisme kan ikke føres ved å tilsidesette demokratiske og sivile rettigheter, eller ved å tilsidesette internasjonale konvensjoner og åpne for bruk av terror og overvåkning, som innebærer å sette alle andre personvernhensyn til side. Som utenriksministeren selv var inne på, er det ikke lett å få gjennomslag for tanken om å fremme demokrati og respekt for menneskerettigheter i land hvor dette er mangelvare, når budbringeren selv ikke er i stand til å praktisere de verdier en forsøker å overbevise andre om. Siden 11. september 2001 er det brukt gigantiske summer på den militære kampen mot terror. Tusenvis av mennesker er drept i Afghanistan og Irak, både sivile og militære. Flere rekrutteres til ekstremistiske miljøer og terroraksjoner. Til sammenligning er det gjort lite for å adressere årsakene til at mennesker rekrutteres nettopp til denne typen ekstrem virksomhet. Er Regjeringen enig med oss i at det er blitt satset for mye på militære virkemidler, og at USA satser for mye ressurser på dette i forhold til andre virkemidler? For en uke siden kom nye tall fra det svenske SIPRI, som overvåker verdens militære forbruk. Her går det fram at verden brukte 11 pst. mer penger på våpen i 2003 enn året før. Hovedårsaken var krigene i Afghanistan og Irak. Fra 2002 og til nå har våpenutgiftene steget med til sammen 18 pst. For året 2003 kommer de opp i gigantiske 956 milliarder dollar, dvs. 6 400 milliarder kr. Det brukes ti ganger så mye midler fra de rike industrilandene på militær teknologi som det som gis i utviklingshjelp. Dette er tall fra 2001. I stedet for å satse så mye på våpen, må det satses på konfliktforebygging og konfliktløsning. Det er billigere, og det forhindrer de enorme lidelsene som en krig uansett vil føre til. Situasjonen i Irak er dramatisk og vanskelig. Det var tydelig at USA hadde en strategi for å vinne krigen, men ingen strategi for å vinne freden. Den nye sikkerhetsrådsresolusjonen rydder terrenget på papiret på en rekke områder, og klargjør situasjonen ved overgang til selvstyre. Men dessverre vil vel ikke så mye i praksis bli endret ved en ny resolusjon, i hvert fall ikke umiddelbart. Om Irak reelt sett oppnår selvstyre 30. juni, vil bl.a. avhenge av hvor reelt USA vil gi fra seg makt. Vil det f.eks. ligge til rette for at Iraks oljerikdommer nå kommer den irakiske befolkningen til gode? SV mener at okkupasjonsmaktene også i tiden framover må bære hovedansvaret for sikkerheten i Irak så lenge det er nødvendig, og så lenge de kommende selvstyremyndighetene mener at det er ønskelig. I SV står vi fast ved at Norge burde trekke alle styrker ut av Irak, vi burde ikke ha vært der, og vi bør ikke være der. Hovedstyrken er nå trukket ut. Det er egentlig historisk og oppsiktsvekkende at Regjeringen insisterer på å holde tolv stabsoffiserer i Irak for å kunne plante det norske flagget der - bare med støtte fra Fremskrittspartiet i Stortinget, og ikke med støtte fra noen andre partier. Jeg kan ikke huske at tilsvarende har skjedd i norsk utenrikspolitisk historie. SVs mening er at vi nå bør prioritere Afghanistan, og vi bør prioritere å ha kapasitet til å støtte opp under fredsprosesser hvor Norge er involvert, og FN-operasjoner. Vi stiller oss positivt til at Norge bidrar til gjenoppbyggingen av Irak med kortsiktige og langsiktige bidrag til utvikling. Hele regionen vil være tjent med at Irak kommer på fote økonomisk og sosialt sett, og det vil være like viktig med politisk stabilitet som militære bidrag. Faktisk er den politiske stabiliteten en forutsetning for en militær og sikkerhetsmessig stabilitet. Jeg er helt sikker på at vi alle reagerte med sjokk og kvalme da vi så disse bildene av amerikanske soldater som mishandler irakiske fanger, som gikk verden over. Utenriksministeren var også klar på at han selv var rystet. Det er imidlertid vanskelig å tro at dette er virksomhet som kan skje hvis soldatene er redd for å bli oppdaget. De har tatt bilder selv hvor de poserer med mishandlede fanger, og sender bildene hjem via nettet til venner og kjente. Det virker som de tror at de er i en kultur som godtar brudd på elementære menneskerettigheter. Derfor er det vanskelig å forstå at dette skal være enkeltepisoder som skal etterforskes, og ikke en kultur som må gås nærmere etter i sømmene. I tillegg sies det jo høyt, tydelig og klart - i en høring for Senatet har forsvarsminister Rumsfeld bekreftet det - at følgende er tillatt i Irak: såkalt søvnkontroll, dvs. å nekte fanger å sove, diettmanipulasjon, dvs. å sulte fanger, plassering i ubehagelige stillinger, ekstremt høy lyd, osv., som regnes som overgrep og brudd på humanitære spilleregler og som tortur. Derfor er også dette forhold, uttalte forhold, som Norge må protestere mot. I denne sammenheng må vi heller ikke glemme den situasjonen som eksisterer på Guantanamo-basen på Cuba, der det er mye som tyder på at det også holdes mindreårige som fanger. Til slutt har jeg lyst til å komme inn på den konflikten i verden som i seg selv bidrar til mest rekruttering av terrorister. Det kan ikke være tvil om at det er Israels framferd overfor palestinerne som er den konflikten som hvis den ble løst, ville bidratt mest til fred og mest effektivt i kampen mot terror. Da synes jeg det er oppsiktsvekkende at utenriksministeren ordlegger seg så forsiktig. Han sier det slik: "For Regjeringen er det urovekkende at partene ikke synes å ville ta dette innover seg. I stedet synes partene fanget i en ond sirkel av angrep og gjengjeldelser." Jeg synes Regjeringen beskriver en situasjon med to likeverdige parter, og ikke en situasjon der én makt er en ulovlig okkupant med systematiske brudd på folkeretten, slik Willoch beskriver det med sine egne øyenvitneskildringer fra Palestina. Det er viktig at Norge sier klart fra at det er forskjell på en okkupant og dem som blir okkupert, og det er viktig at Norge skjerper tonen i forhold til Israel. Norge må sette på dagsordenen diskusjonen om på hvilken måte det internasjonale samfunnet kan reagere overfor en stat som systematisk bryter folkeretten slik som Israel gjør, og hvordan Norge kan ta dette opp med USA, som bidrar med milliarder av dollar hvert eneste år i støtte til Israel. Trusler om å trekke den støtten tilbake ville i seg selv vært effektivt i forhold til å få Israel inn på et annet spor. Kjetil Bjørklund fra SV vil komme inn på situasjonen i Afghanistan og på Balkan i et senere innlegg.