mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg takker for svaret. Det er grunn til å uttrykke dyp bekymring både over kidnappingen av kurderlederen Öcalan og den videre behandlingen av han. Dypest sett handler ikke dette om Öcalan, men det handler om skjebnen til det kurdiske folket. Derfor er det nå så viktig at Vestens unnfallenhet og svik mot det kurdiske folket ikke får fortsette. Det var et svik, mener jeg, da ingen vestlige land ville ta imot Öcalan eller vurdere den fredsplanen han la fram, og heller ikke ville diskutere den med han. Men så til rettssaken mot Öcalan: Verdenssamfunnet vet at Öcalan ikke får en rettferdig rettergang, og det som har hendt til nå, bekrefter jo akkurat det. Det er likevel viktig at presset mot Tyrkia fortsetter, i tråd med det utenriksministeren gjorde rede for, men at man også går enda lenger. Og da har jeg et spørsmål: Vil utenriksministeren ta initiativ til å få Tyrkia til å gå med på at Öcalan blir framstilt for en internasjonal domstol?
Først og fremst er jeg opptatt av at vi må støtte industrien i en viktig jobb for å øke lønnsomheten og aktiviteten på norsk sokkel. Det er et faktum at dette kan komme til å bli krevende i Norge, men en av grunnene til at det er mindre krevende på norsk sokkel enn på mange andre sokler i verden, er nettopp den brede politiske enigheten om hovedlinjene rundt norsk petroleumspolitikk, det at selskapene vet at her har vi forutsigbare, gode rammer å jobbe innenfor. Det har jo selvfølgelig Arbeiderpartiet en viktig del av æren for, siden de står bak hovedlinjene i norsk petroleumspolitikk. Samtidig har jeg lyst til å si at Statoil i dag har 21 400 ansatte. 18 800 av dem er ansatt i Norge, og en stor andel av dem i og rundt Stavanger. De har skapt store verdier for kongeriket Norge – med utgangspunkt i Stavanger – og slik vil det også være i framtiden.
Det er en veldig klar fordeling av ansvar, også for oppfølging av pengene som Stortinget vedtar i sine budsjetter, men fra min side vil jeg si at, ja, alle de pengene som vi utbetaler, går til de prosjektene de skal gå til. Representanten Myhre reiser et interessant spørsmål av – vil jeg si – nesten filosofisk karakter. Det er klart at når vi er inne og støtter opp om noen konkrete prosjekter, finnes det alltid en mulighet for at regjeringer kan velge å prioritere andre ting på sine budsjetter. Derfor har vår politikk i stadig større grad gått ut på å hjelpe regjeringer til å øke sine inntekter gjennom investeringer i noen områder, gjennom å bygge opp gode finansinstitusjoner og gjennom å øke skatteinngangen i landene for å sørge for at pengene våre ikke går til erstatning for andre penger og dermed omprioriteres på budsjettene, men i stedet sørger for at landene selv øker sine inntekter.
Nei, det er ikke riktig – dessuten brukte jeg en tredjedel av mitt innlegg på de etiske retningslinjene. Fremskrittspartiet har sagt at vi ønsker å motarbeide f.eks. korrupsjon. Det har ingenting med markedsøkonomi å gjøre. De landene – det er mange land som driver med korrupsjon – og de bedriftene som driver med korrupsjon, har ingen retningslinjer. Det kan vi nemlig ikke lovregulere gjennom noe reguleringsapparat, om det gjelder OECD, IMF, FN, EU eller EØS. De som driver med korrupsjon, og som vi oppdager driver med korrupsjon, mener jeg skal utelukkes. Der må vi være ganske nådeløse. Det er et godt eksempel. Jeg mener at barnearbeid også har vært et eksempel på det. Men det forutsetter at alternativet for disse barna er skolegang. Vi skal ikke mer enn 200 år, kanskje 300 år, tilbake i tid, da drev Norge også med barnearbeid, i landbruket og i gruvene. Hvis en utenlandsk regjering hadde kommet og sagt til oss at det får dere ikke lov til, det er uetisk, tror representanten at norske bedrifter hadde funnet seg i det? Poenget er at man er på forskjellige utviklingsnivåer, og vi implementerer våre utviklingsnivåer fra 2007 for land som er på et lavere utviklingsnivå enn oss. Og det kaller vi for etikkimperialisme.
Venstre har tre statsråder i Regjeringen, i tre betydelige departementer, deriblant landbruksminister Lars Sponheim. Vi vet at det norske landbruket i dag står overfor betydelige utfordringer. Vi har de høyeste matvareprisene i hele Europa – jeg leste her om dagen at de er over 50 pst. høyere enn gjennomsnittet – vi har de høyeste overføringer pr. bonde, og vi har mange misfornøyde bønder. Ser vi på regelverket innenfor norsk landbruk, er de fleste reglene veldig gamle, 50–70 år, ja, mange er fra mellomkrigstiden. Vi vet at Sem-erklæringen, som er Regjeringens plattform for landbrukspolitikken også, inneholder svært lite som kan bidra til et mer rasjonelt og effektivt landbruk. Fremskrittspartiet vil fjerne en god del av disse stengslene, slik at den driftige norske bonde kan overleve i tiden fremover. Det blir kanskje færre bønder, men vi ville få et mer robust landbruk. Jeg har bitt meg merke i noe som står i Sem-erklæringen. Der er det et løfte om at prisforskjellene mellom norske landbruksvarer og nabolandenes landbruksvarer skal reduseres. Det vi vet skjer i Sverige, er at der er det et press på å holde matvareprisene nede, og de vil kanskje synke. Konkurransemyndighetene er aktive. Man får utenlandske kjeder. Det skjer ting i EU i forhold til Agenda 2000 osv. Hvordan mener Venstre at landbruksministeren og Regjeringen skal innfri sine løfter til velgerne og det norske folk for å redusere prisforskjellene når det gjelder matvarer mellom Norge og nabolandene? Kunne hun tenke seg å gjøre noe med alle disse reguleringene vi har, slik at vi kan få et effektivt og mer fritt landbruk i dette landet?
Jeg har aldri vært i tvil om at statsråd Horne har både hjertet og pepperkakehjertet på rett sted. Og når det er reinsdyr inne i bildet, da blir finnmarkrepresentanten ekstra glad. (Munterhet i salen.) Jeg synes Jenter og teknologi er et veldig flott og konkret prosjekt. Samtidig ser vi at det kan kreve strukturelle grep for å ta et systematisk oppgjør med trange kjønnsroller og forventninger til gutter og jenter, fra barnehage til skole og til videre utdanningsvalg. For å gjøre det trengs det målrettede prosjekter, og noen viktige bærere av den typen prosjekter er gjerne likestillingssentrene, som først opplevde kutt i budsjettet. Hva tenker statsråden om likestillingssentrenes rolle når det kommer til å bære fram endringsprosjekter som også kan utfordre kjønnsrollene i tiden som kommer?
Eg har brukt mi tid i debatten på å gå igjennom dei endringane Regjeringa foreslo for Stortinget i samband med ny lov om offentlege innkjøp, og som vi fekk brei tilslutning til i Stortinget. Eg meiner at vi med det har gitt innkjøparane i kommunane, fylkeskommunane, helseføretaka og staten eit godt verktøy – eg er ikkje sikker på om vi kan bruke ordet «verktøy» lenger – til å halde seg innafor lova. Og det er det viktigaste. Det er det vi skal bidra med. Vi skal bidra med lover og reglar som er lette å følgje, og som minskar rommet for skjøn og tvil om kva som er rett, og kva som er gale. I tillegg har vi innført, som eg seier, sanksjonar dersom det blir gjort grove brot på kunngjeringsreglane. I tillegg offentleggjer vi no mykje meir, som eg var inne på. Det er plikt om at protokollar skal leggjast ut, som t.d. postlister. Kven som helst – media, innbyggjarar og andre leverandørar – vil dermed få mykje større innsikt i kva som faktisk går føre seg ved innkjøp. Og heretter kan altså kven som helst klage dette inn for KOFA. Når det gjeld KOFA, har KOFA sjølv sett seg eit mål om både kva tid dei skal ha fått ned restansane, og kor lang saksbehandlingstid som etter det skal vere normalen. Eg skal vurdere å følgje opp representanten Foss si utfordring og presentere Stortinget for det målet. Eg har ikkje funne det rett å gjere det pr. no, i og med at ein nettopp har kome i gang med å få ned restansane. Skal vi først kunngjere eit mål, må vi vere i stand til å nå det målet. Det viktigaste for meg er at eg etter gjennomgangen med KOFA i Bergen fekk veldig klare lovnader, og eg har veldig stor tru på at ein er på rett veg og vil få ned restansane, slik at det å klage blir opplevd som ein reell prosess, og at svaret ikkje kjem etter både vinter og vår. Elles var representanten Starheim inne på ei konkret hending frå Nordfjord, som gjaldt interkommunale selskap. Representanten Ib Thomsen og fleire var inne på det same, at det skjer ein del i kommunesektoren. No har ikkje eg noko ansvar for det, men det eg bruker å seie, er at kommunestyra er altfor lite villige til å diskutere det kommunerevisoren faktisk leverer av rapportar. I desse rapportane ligg det mykje interessant. Det kan godt hende at nokre av oss er nerdar når vi i kommunestyra har synst det har vore interessant å diskutere revisjonsrapportar, men eg har alltid halde innlegg, for eg synest det er interessant: Kva bruker vi skattebetalaranes og fellesskapets pengar til, og skjer det på rett måte? Eg vil i alle fall seie at ein slik diskusjon som Stortinget i dag har hatt, og som vi skal ha fleire gonger, burde òg kommunestyrerepresentantar rundt omkring i landet ta initiativ til.
Diskusjonen om hvor mye arbeidsledigheten vil øke i løpet av vinteren og høsten, må være en akademisk diskusjon, for det Regjeringen nå erkjenner, er at arbeidsledigheten vil øke. Det ser vi gjennom alle de prognoser som ligger i revidert nasjonalbudsjett. Vi ser det ikke minst ved at Regjeringen selv har justert opp anslaget for dagpengeutbetalinger. Om det blir 30 000 eller 20 000 ledige, står vi altså overfor en situasjon med økende arbeidsledighet. Jeg skal gi Restad honnør for at han faktisk var mer – skal vi si – optimistisk gjennom vinteren enn det bl.a. jeg var, for jeg trodde ledigheten kom til å øke tidligere enn den gjør. Men det vi nå står overfor, er en situasjon der Regjeringen også erkjenner, som mange andre institutt gjør, at ledigheten vil gå opp. Og da er jo spørsmålet: Er det riktig av Regjeringen bare å øke dagpengeutbetalingene, eller er det viktig å sette inn tiltak for å motvirke ledigheten? Mitt konkrete spørsmål er: Hvilke tiltak tenker Regjeringen på? Da vi gikk noen runder i vinter, var finansministeren, og også statsministeren, opptatt av hvilke tiltak, og sa at Regjeringen var beredt til å sette inn tiltak når som helst. Et tiltak kan (presidenten klubber) være å fornye ferjeflåten i innenriksfart, (presidenten klubber) som er et fornuftig tiltak for akkurat den bransjen som nå rammes hardest – verftsindustrien.
Arveavgift ved generasjonsskifte i familieeide bedrifter tapper bedriftene for egenkapital. Dette gjør bedriftene mindre økonomisk robuste, og gjør at bedriftene i mindre grad kan foreta investeringer for å sikre arbeidsplasser og fremtidig inntektsgrunnlag. Samtidig som Regjeringen inndrar arveavgift fra levedyktige bedrifter og svekker deres muligheter for ekspansjon, bruker Regjeringen 4,5 milliarder kr på Innovasjon Norge, som har som oppgave å gi økonomisk støtte til nye, innovative ideer som mangler kapital. Ser representanten Micaelsen paradokset i at staten årlig inndrar milliardbeløp fra konkurransedyktige og verdiskapende bedrifter som sikrer arbeidsplasser, samtidig som den samme staten sprøyter milliardbeløp inn i upløyde bedriftskonsepter gjennom Innovasjon Norge?
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til statsministeren. Statsministerens parti sliter med elendige meningsmålinger, og den siste i dag gir Kristelig Folkeparti en oppslutning på under 6 pst. Nå skal man jo ikke fortvile over én dårlig måling, og en skal heller ikke la seg styre av dårlige meningsmålinger hvis en har et viktig politisk prosjekt. Men når man får mange dårlige målinger, kan det jo være et uttrykk for at velgerne er skuffet og ikke har tillit til den politikken som Regjeringen fører, og som sådan mane til ettertanke hos statsministeren. Land og strand rundt lyser fortvilelsen fra folk som opplever kutt i omsorgstjenester og på skolesektoren. Jeg har noen tilfeldig valgte eksempler her, fra Evenes kommune, som må kutte i rammetimetall, fra Tysfjord kommune, der man diskuterer å slå sammen klasser, fra Bergen kommune, der en av foreldrene sier at det særlig er de svakeste elevene det går ut over. (Presidenten klubber.) Kan statsministeren skjønne at velgerne er skuffet?
Det burde ikke overraske noen av SV er imot kontantstøtten. Det har vi vært siden dag én. Vi mener at det er riktig å satse på barnehager og en omsorgsform som er til gagn for barna. Vi er stolte av at SV sammen med Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Fremskrittspartiet har framforhandlet en avtale som fører til at barnehagesektoren i Norge til neste år får nesten 2 milliarder kr mer. Fra 1. august neste år får vi en gjennomsnittspris på 2 500 kr og fra 1. januar 2004 – altså om et års tid – får vi en makspris på 2 500 kr. Året deretter får vi en makspris på 1 500 kr pluss den prisstigning som måtte ha vært i perioden. I tillegg får vi en massiv utbygging av barnehageplasser, slik at mange som i dag ikke har mulighet til å få en barnehageplass, vil kunne få det. Det største problemet i dag er mangelen på barnehageplasser for barn under 3 år. Etter at kontantstøtten kom, har det i praksis nesten ikke vært bygd ut barnehageplasser for de aller minste barna. Det gjør at svært mange, i hovedsak mødre, som hadde ønsket å være ute i arbeidslivet, som hadde ønsket utdanning, som hadde ønsket å delta i samfunnslivet, ikke har mulighet til det. Når staten nå har en ordning med kontantstøtte, velger man selvfølgelig å ta imot den. Svært mange av disse ville ha valgt annerledes hvis de hadde hatt valgfrihet, men realiteten er at kontantstøtten ikke har skapt valgfrihet. Den har skapt det motsatte, for man har ikke et valg når det gjelder å få barna inn i barnehager hvis man ønsker det. Barnehagekameratenes store forlik om barnehager gir en reell valgfrihet, og det er jeg meget stolt av. Så til skattebiten av forliket. Det er ingen hemmelighet at dette har vært Fremskrittspartiets ønske i disse forhandlingene. De har fått gjennomslag for det, og som motytelse har vi fått gjennomslag for det som har vært viktig for oss, nemlig utbygging og lavere pris. Samtidig skal man også huske på at Dagens Næringslivs reknestykke er feilaktig, for når vi får en makspris på 1 500 kr, er effekten av skattefradraget helt marginal. Da får vi en total kostnad på barnehager for hver enkelt familie som er langt lavere. I tillegg vil man ikke ha de samme kostnadene i skattesystemet som før.
Berre for at det ikkje skal vere nokon tvil, vil eg gjerne gjenta det eg sa i hovudinnlegget mitt: Vi er svært godt nøgde med innstillinga frå komiteen og med saksordføraren sin jobb. Og lat meg leggje til når det gjeld svaret frå statsråden, der han seier han føler seg bekvem med det som er komme fram her i dag: Det er eg veldig nøgd med. Så lat det ikkje vere tvil om det. Eg lurer på korfor saksordføraren har interesse av å så tvil om det. Sjølvsagt er det ein samanheng mellom korleis ein vel å organisere forhandlingane, kven som får lov til å delta i forhandlingane, og resultata. I denne samanhengen handlar det om kven norske styresmakter definerer som gjeldande partar. Er det utelukkande forskarar, styresmakter og representantar for Noregs Fiskarlag, eller er det også andre gjeldande partar i fiskeriforhandlingane med andre land? Sjølvsagt er det ein samanheng mellom korleis ein organiserer dette, og resultatet av forhandlingane. Det skulle vere ganske openbert ut frå internasjonale miljøforhandlingar at grad av openheit, grad av deltaking og grad av demokratisk kontroll absolutt har innverknad på resultatet. Her innser eg at vi er i mindretal på Stortinget, men som eg sa i mitt hovudinnlegg: Eg er viss på at internasjonale trendar er på vår side og jobbar for oss i denne saka.
Komiteens leder bruker mye tid på å si at virkeligheten har forandret seg, og dermed må man fram med nye virkemidler knyttet til industrien. La meg først bare ta en liten parentes om dette, for hvis det virkelig var slik, burde Fremskrittspartiet nå være enig i at det ensidige inflasjonsmålet som man har innført, var det i utgangspunktet Fremskrittspartiet som var alene om i denne sal. Så fikk man plutselig lurt med seg stortingsflertallet, og etter den tid har det altså virkelig gått unnabakke for norsk industri, med en rekordsterk krone og et rekordsterkt rentenivå, som i all hovedsak kan tilskrives at vi har fått et helt nytt mål for hvordan dette skal fastlegges. Vi skal altså ikke ha sammenheng lenger i den økonomiske politikken. Finanspolitikk og pengepolitikk henger altså ikke lenger sammen, og det er det industrien som må blø for, og industrien kan sende en lite vennlig tanke til Fremskrittspartiet som har vært de som har målbåret dette i denne salen. Det betyr at hvis man mente at man skal ha nye virkemidler, ville det første være å få en penge- og finanspolitikk som henger sammen, og en mindre uavhengig sentralbank. Fremskrittspartiet er i stor grad skyld i at norsk industri nå blør, og det må også Fremskrittspartiet ta innover seg. Så legger jeg merke til følgende, og det er i grunnen det som er min utfordring til Fremskrittspartiet: Fremskrittspartiet har klart det beundringsverdige kunststykket å late som at de er innenfor, og late som at de er utenfor, på samme tid. Det er det sterkeste opposisjonspartiet, samtidig som det ved alle viktige korsveier har gitt støtte til den sittende regjering. Det betyr at Regjeringen nå er bastet og bundet til Fremskrittspartiet, og jeg antar at Fremskrittspartiet på samme måte er bundet til Regjeringen, i en litt merkelig symbiose. Her om dagen var Carl I. Hagen på Shippingklubben og gjorde sine hoser grønne, eller kanskje han gjorde sine hoser blå. Iallfall slapp han der katta ut av sekken og sa at hans mål var en regjering av Fremskrittspartiet og Høyre. Det betyr altså at man i dag på en måte later som at man er både innenfor og utenfor – man er i opposisjon til Høyre-politikk, og man er i posisjon når det er nødvendig. Det interessante spørsmålet til Siv Jensen blir følgende: Er hun enig i dette? Er Fremskrittspartiets langsiktige prosjekt en regjering av Fremskrittspartiet og Høyre? I så fall betyr jo det at Fremskrittspartiets retorikk på mange felt må endres.
Jeg vil presisere at det mangler ikke penger, og Regjeringen har ikke kuttet, som jeg hørte representanten Dørum sa tidligere i dag. Det er helt feil at Regjeringen har utført noe kutt på dette budsjettet. Tvert imot: Vi har økt budsjettet både i revidert nasjonalbudsjett og nå i salderingen av 2008-budsjettet. Og vi har lagt inn full effekt av basisbevilgningsgjenopprettelsen av kuttet i 2009-budsjettet. Så jeg ser optimistisk fram mot 2009. Når Dørum nå snakker om både lønnsjustering og pensjonspremieutfordring som er kommet, gjelder det dels utgifter som påløper i 2008, og dels utgifter som påløper i 2009. Jeg velger da å ta utfordringen om å tenke gjennom hva slags struktur vi har på den måten vi dekker opp for eventuelle endringer i lønnsoppgjør på med hensyn til det som er lagt inn i budsjettet. Det blir en viktig oppgave for arbeidet som Regjeringen skal gjøre framover i 2009, og enn så lenge er jeg svært glad for at vi har fått de 160 millionene til sektoren i år.
Jeg skal bare si noen få ord om SVs forslag om å stoppe salget av våpen til «land som begår grove menneskerettighetsbrudd og overgrep mot egen befolkning». Et litt humoristisk poeng er at for dem som bare begår litt mindre grove menneskerettighetsbrudd, er det ok. Det er ikke slik at Norge selger våpen til land som begår grove menneskerettighetsbrudd. Vi selger forsvarsmateriell. Og av de landene som man mener har disse grove bruddene, antar jeg at det er Saudi-Arabia som er det landet man er mest opptatt av, hvor det var 2,4 mill. kr i fjor – selvfølgelig et sjenerende og stort tall. Men det man eksporterer, er altså det som kalles kategori B-materiell. Det er alt fra hjelmer til sanitetsutstyr til enkelte komponenter. Det er den typen ting man eksporterer – det er det som går under kategorien forsvarsmateriell. Når man fremmer et forslag, må man først sette seg inn i hva det er man snakker om, hvilke land snakker man om, skal man lage det generelt, og hva er konsekvensen av det man foreslår. Har partiet SV virkelig gått inn og sett på: Hva vil konsekvensen være av det de gjør? Hva vil konsekvensen være for våre allierte? Samarbeidsprosjekter vil kunne legges på is. Mange arbeidsplasser går tapt. Hvilken ingeniørkunnskap forsvinner? Hva med samarbeidet mot FFI? Har de gått inn i alle disse detaljene før de fant denne setningen – i hui og hast? Eller er det hopp-og-sprett-politikk, som egentlig bare er for å vise et politisk poeng, som er formulert på en svak måte, som ikke er korrekt, og som dessuten ikke stemmer overens med hva vi faktisk eksporterer? Poenget er avvist.
Såkornfond er en del av Regjeringens og dermed Senterpartiets langsiktige strategi. For tiden er det under etablering et investeringsfond for Indre Østlandet fordi START-fondet ikke fyller sin rolle som regionalt fond. Ifølge opplysninger foreligger det tilsagn om tegning av en kapital på vel 70 mill. kr, og for å få til et slagkraftig fond er det anslått et kapitalbehov på minimum 100 mill. kr. Komiteens flertall, som Senterpartiet er en del av, ber derfor om at det blir vurdert å opprette et såkalt såkornfond for Indre Østlandet. Er det såkornfond som skal være substansen i Regjeringens næringslivspakke, og er det det Enoksen mener skal løse næringslivsproblemene i Norge i lavkonjunkturperiodene?
Hvis dette var en oppfordring til representanten Halvorsen om å ta seg en tur utenlands, takker jeg for oppfordringen. Jeg skulle gjerne ha fulgt den, men det lar seg ikke gjøre akkurat nå. Det som står i SVs merknad, står jeg helt inne for. Det er klart, det er opplagt at det kan bli større problemer for fiskerinæringen hvis Norge skal behandles som tredjeland. Men det er ikke sånn at de som har brakt dette inn som det eneste argumentet for å godkjenne en utvidelse av EØS-avtalen til å gjelde det veterinære område, på noe som helst slags vis dokumenterer omfanget de vanskelighetene ville hatt. Da syns vi det er et for dårlig argument for å endre kontrollsystemet for mat. Dette var jo framme i høringene, opp og ned. Det var heller ingen der som kunne dokumentere hva slags type problemer som kunne oppstå. På spørsmål om hvem det var som stod klar til å overta Norges eksportandel, ble det vist til andre tredjeland, som eventuelt vil ha samme problemer med eksport til EU som Norge vil ha. Særlig fordi det er det eneste argumentet som tas fram med stor tyngde i dag, syns jeg at de som går inn for å anbefale denne avtalen, burde følt et vist ansvar for å sannsynliggjøre hva slags omfang av problemer det kunne være. Men vi anser at det fins ett argument for avtalen, og at det argumentet heter fisk, men det fins mange argumenter imot, og det dreier seg om forbrukervern.
SV og Arbeiderpartiet har stått sammen om flere viktige ting i innstillingen. Det gjelder ikke minst ønsket om å fjerne delingsmodellen og ønsket om å innføre utbytteskatt, og et felles standpunkt om å avvise Regjeringens usosiale skatteletteforslag. Det er imidlertid også noen punkter der vi har skilt lag, og det er særlig ett som har forundret oss. Det har i den senere tid kommet fram at en rekke store multinasjonale selskapers datterselskaper i Norge i praksis ikke blir skattlagt i det hele tatt. Store konserner skatter null av sine overskudd i Norge ved - sannsynligvis - å flytte deler av overskuddet utenlands gjennom såkalte internprisingssystemer. Nå har en forsker ved BI lagt fram en rapport omtalt i Morgenbladet i dag som anslår omfanget av internprising bare i små og mellomstore utenlandskeide bedrifter til flere hundre millioner kroner i tapte skatteinntekter hvert år, i tillegg til at dette selvfølgelig gir store ulemper for norske selskaper som konkurrerer med disse. (Presidenten klubber.) Vi er forundret over at Arbeiderpartiet ikke har sluttet seg til vår merknad hvor vi ber Regjeringen om å reise denne problemstillingen i proposisjonen. Betyr det at Arbeiderpartiet ikke lenger synes at dette er et problem, eller betyr det at man vil sette dette på dagsordenen i en annen sammenheng?