mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Det vi diskuterer nå, er et spørsmål av enormt stor nasjonal betydning. Det handler om eierskapet til framtidens aller mest verdifulle ressurser – om de skal tilhøre noen få redere eller hele folket. Jeg så i Dagbladets nettutgave i går kveld at Høyres representant Frank Bakke-Jensen nektet for at evigvarende kvoter hadde noe med privatisering å gjøre, dette til tross for at i høyesterettssaken som nylig gikk, fikk vi høre fra Fiskebåtredernes Forbund at kvotekjøp var å sammenligne med kjøp av en landbrukseiendom. Vi ser mye lek med ord fra regjeringen. Jeg frykter vel at vi snart vil få høre at dette ikke er et spørsmål om fiskerett, men fiskemulighet. Det vi står overfor, er en privatisering av ressurser. Hvordan kan en kvote ikke være privatisert hvis noen skal eie den til evig tid?
Jeg må si jeg blir overrasket. Nå har saksordføreren fått sjansen flere ganger til å oppklare dette, og til eventuelt å bekrefte at flertallet i komiteen er enig i det som kommunal- og regionalministeren sa i sitt brev den 27. april d.å. til komiteen. Og da må jeg spørre på nytt, og dette er det springende punktet her: Er det slik å forstå ut fra den merknaden som står på side 2 i innstillingen, at flertallet mener at den negative organisasjonsfriheten i Norge i disse sakene er ivaretatt gjennom menneskerettsloven? Det mener jeg at saksordføreren må avklare, for hvis ikke saksordføreren klarer å avklare det, får ingen av dem som eventuelt skal tolke det som står i flertallsinnstillingen, vite hva flertallet egentlig mener, når saksordføreren på vegne av flertallet har skapt en helt unødvendig usikkerhet. Men nå får saksordføreren sjansen nok en gang til å oppklare dette og til å gjøre det tindrende klart hva flertallet legger i den merknaden.
Representanten Fossum innledet med å peke på at hun er veldig fornøyd med at proposisjonen nå har bidratt til å fjerne mange av usikkerhetsmomentene rundt Bjørvika-alternativet. Representanten sier videre at det synes å være full kontroll vedrørende kostnadene ved en eventuell bygging i Bjørvika. Jeg vil gjerne stille noen spørsmål til representanten. Jeg har fått med meg at representanten Fossum i media har sagt at det her ikke dreier seg om rammer, men her dreier det seg om anslag. Kan representanten Fossum på noen slags måte gi garantier i forhold til prisutvikling i Bjørvika? Tror representanten Fossum at de anslagene som ligger i proposisjonen på 1,8 milliarder kr, er tilstrekkelig for å få ferdigstilt et monumentalt bygg i Bjørvika? Representanten Fossum er også opptatt av fredningsvedtaket vedrørende stasjonsmesterbygningen på Vestbanen. Og da har jeg et spørsmål: Hvis man nå skulle gjøre arkeologiske funn, eventuelt i Bjørvika, i forbindelse med prosjektet, vil representanten Fossum da reversere sin interesse for Bjørvika og falle tilbake på sitt primære ønske, som er Vestbanen? Jeg har også interesse av å spørre representanten Fossum om hva som har skjedd i forhold til fjorårets behandling, hvor det eneste argumentet Arbeiderpartiet den gangen hadde for å gå for Bjørvika, var byutvikling. Men det som ligger på bordet i dag, inneholder ikke noe om byutvikling. Sånn sett har all argumentasjon fra fjoråret falt bort. Så nå må det finnes nye argumenter for at Arbeiderpartiet går inn for det dyreste og mest pengeslukende alternativet.
Jeg har faktisk litt lyst til å rose statsråden. Vi har et bra vern i Norge. Vi hadde også et bra vern under den forrige regjeringen. Jeg er meget glad for at statsråden i dag sier at man skal sette ned et ekspertutvalg for på nytt å gå igjennom alt som har med stråling å gjøre. Det er viktig, for ting er i utvikling, og ting står ikke stille. Men jeg tror det blir veldig vanskelig hvis man skal utlove noen garantier for at ingen skal kunne bli skadet, når vi vet i hvor stor grad følsomheten for stråling varierer fra menneske til menneske. Det er jo der det store problemet ligger: Hvordan skal vi kunne få til et vern som ivaretar alle i samfunnet, når følsomheten er så variabel som den er? Går vi ut for å samle inn kunnskap og rapporter om strålefare og stråleproblemer, vil vi se at om vi henter inn 100 rapporter, slår de hverandre omtrent i hjel. Det er veldig ulike oppfatninger om hva som er riktig, og hvor grenseverdiene skal ligge. Det er ingen tvil om at vi trenger langt mer forskning på dette området. Å krangle om grenseverdier blir i prinsippet ganske håpløst når vi ikke har på plass en forskning som kan bekrefte eller avkrefte om stråling er skadelig – da med utgangspunkt i hvor følsomt hvert enkelt menneske er. Å sette en grense på det nivået eller det nivået uten å ha på plass en slik type forskning først blir meningsløst. Så kan man krangle om grenseverdier så lenge man vil, men det er faktisk ved å få forskning på plass at man får reelle grenser å forholde seg til som ivaretar vår egen befolkning. Statsråden var så vidt inne på internasjonale regler og Russland, og om man overholder grenseverdiene der. Da kan jeg bekrefte at det gjør man ikke. Der sender man med så sterke signaler at i hvert fall der jeg bor, har jeg ikke lenger Telenor, NetCom eller andre norske selskaper. Det eneste jeg kan ringe over, er Russland. Så at de bryter internasjonale avtaler, er det ingen som helst tvil om. Jeg er litt uenig med interpellanten som sammenligner med asbest. Vi vet alle hvilke skadeproblemer man hadde med asbest en gang i tiden, men jeg vet ikke om det er relevant å sammenligne ulike typer trådløse nettverk, mobiltelefoner og baser med asbest. Asbest er et støv som man kan få i seg, og som kan utvikle kreft. Stråler er noe helt annet. Uansett hva vi velger å gjøre, er det altså slik at trådløse nettverk i alle sine former, mobiltelefoner i alle sine former har kommet for å bli. De er der i dag, de vil være der om ti år, de vil være der om 20 år. Men det betyr ikke at ikke vi skal gjøre en jobb gjennom forskning, som skal ivareta de fleste av oss, helst alle. Men det er vanskelig, for vi vet at vi har ulik følsomhet for stråling. Derfor må vi legge ned en mye større innsats når det gjelder forskning.
Jeg ser meg dessverre nødt til å stille justisministeren følgende spørsmål – men i og med at hun er sykmeldt, er jeg glad for at det er statsråd Lilletun som skal svare: «Politimesteren i Vest-Agder går nå inn for å innskrenke polititjenesten i Flekkefjord kommune. Flekkefjord politistasjon skal være stengt på dagtid søndager, samt mellom kl. 23.00 – 07.00 hver ukedag. Dette er et stort og betydelig tilbakeskritt for polititjenesten og beredskapen i Flekkefjord, som også får ringvirkninger overfor de nærliggende kommuner. Hva vil statsråden gjøre for å hindre dette?»
Det kunne ha vært interessant for Stortinget hvis én statsråd kunne svart på det vedkommende ble spurt om. I hovedspørsmålet fra representanten Hoksrud var spørsmålet følgende: Er statsråden tilfreds med at 640 kB kan karakteriseres som bredbånd? Er det ikke å lure folk, kommuner og fylker når man sier at man har en dekningsgrad på 99 pst., når man opererer med at bredbånd er 640 kB? Når man i Sverige opererer med 2 MB for å karakterisere det som bredbånd, når man i enkelte kommuner i Norge opererer med en målsetting om 10 MB for å karakterisere det som bredbånd, opererer denne regjeringen med en standard på 640 kB, som ikke er framtidsrettet overhodet. Da synes jeg det er rett og rimelig å kreve et svar fra statsråden: Er det rett og slett målsettingen at bredbånd er 640 kB? Da har ikke Regjeringen fulgt med i timen.
Jeg tar for øvrig opp forslaget som er omdelt i salen.
Ingen bør i noka sak ha ei smertegrense knytt til korkje rykte eller rapportar i ei avis. Derfor ser eg fram til å få dokumentasjon på kva som stemmer, og eg reknar med at forsvarsministeren vil ta det opp i innlegget sitt i dag, og at det vil kome informasjon til Stortinget og andre om kva som er dei faktiske forholda.
Statsråden har vært med på en økning av bevilgningene til kvalifiserende forkurs ved universiteter og høyskoler her til lands. Fremskrittspartiet betviler ikke at det er et stort behov for disse kursene all den tid grunnutdanningen ikke holder den nødvendige kvalitet. Behovet for generelle kvalifiseringskurs bekrefter denne oppfatningen, som synes å være forankret både i undersøkelser fra Norge og fra utlandet, og spesielt siden våre studenter ikke lenger har carte blanche til å søke studier i utlandet. Spesielt bekymringsfullt er det innenfor matematikk, der kun 15 pst. har den nødvendige minst ett års fordypning på mellomtrinnet. Det store behovet i norsk utdanning er en kvalitetsforankring av skolens innhold og elevenes utbytte, uavhengig av foreldrenes økonomi eller formuesforhold, og ikke i samme grad skolefritidsordningen, som synes å være et stort punkt. Fremskrittspartiet vet at statsråden i større grad er opptatt av de organisatoriske rammetiltak. Det er her statsråden vektlegger sin såkalte utvikling av den norske skolen. Når vil statsråden rette blikket mot innholdet og den kvalitet som finnes i dialogen mellom lærer og elev? Ser statsråden at en bedre faglig kvalitet gir eleven bedre utbytte av skoledagen, samtidig som det sparer den enkelte elev og samfunnet for unødvendige kostnader til prekvalifisering ved opptak til høyere utdanning?
Jeg synes det er viktig at dette engasjementet finnes i alle partier, men jeg synes ikke de forslagene som fremmes i dette dokumentet, er veldig presise ut over å forsterke den kursen som regjeringen allerede har lagt. Vi har en strategi, og den kommer til å bli ytterligere omtalt i meldingen som kommunal- og regionalministeren skal legge fram. Vi som har ansvaret for utdanning, kommer hele veien til å ha som forventning til de institusjonene vi har ansvar for, at de nettopp skal delta i desentralisert utdanning, komme med stadig nye tilbud og utvikler sine nettløsninger. Jeg mener at vi selvfølgelig skal sørge for at vi holder det trykket oppe uansett, men at vi har en strategi. Det opposisjonen foreslår, er egentlig ikke noe prinsipielt ut over det. Regionalministeren kommer tilbake til sin vinkling på dette, så vi har en høy oppmerksomhet rundt dette.
Flere har nevnt fra talerstolen her i dag at landet vårt er i en spesiell situasjon. Spesielle situasjoner krever spesielle løsninger. Det var sånn den rød-grønne regjeringen møtte finanskrisen. Det er ikke tilfellet nå. Tvert imot brukes det stor kraft i debatten her i dag på å avvise nettopp situasjonsspesifikke løsninger, gjennom f.eks. å forbedre permitteringsregelverket, som det i dag har blitt argumentert veldig godt for. Vi vet at de svenske erfaringene, Sverige har jo ikke hatt et regelverk tilsvarende vårt, viser at det ikke er sånn at folk nødvendigvis bytter beite – at industriarbeidere begynner med andre ting når det blir nedgang i industrien. De svenske erfaringene viser at når folk blir sagt opp, ja så kommer de tilbake til samme bransje, men da som innleide løsarbeidere istedenfor som fast ansatte. Men regjeringen vil ikke møte en spesiell situasjon med spesielle løsninger. Heller enn en aktiv næringspolitikk framholdes passivitet gjennom næringsnøytralitet, men markedet er ikke egnet til å løse problemer som markedskreftene selv har skapt. Det er de ikke, det har de aldri vært, og det kommer markedet heller aldri til å være i stand til. Selv om landet vårt er i en spesiell situasjon nå, er det slående at veldig mange flere havner i en vanskelig situasjon hver gang Høyre styrer landet. Sist Høyre hadde regjeringsmakt, var også arbeidsledigheten rekordstor, samtidig som veldig få nye arbeidsplasser ble skapt. Vi hører ofte at det var så krevende å overta arven etter de rød-grønne. Jeg vet ikke om det kan kalles krevende å overta styringen av et land med historisk lav arbeidsledighet. Jeg vet ikke om det kan kalles krevende, men jeg er overbevist om at det er noe med ideene som svikter, de politiske og ideologiske ideene om at markedets usynlige hånd skal ordne opp i arbeidsledighet, i klasseskiller, i kjønnsmakta – for det kommer aldri til å skje. Det er sosialistisk politikk, det er styring, det er mål, vilje og handling som gjør oss i stand til å møte vår tids største utfordringer, og da må vi ha spesielle løsninger i en spesiell situasjon.
Siden jeg ser Trine Skei Grande stå på talerlisten, vil jeg bare be om at det forslaget som er framsatt fra Venstres side om å stoppe uttransportering til Hellas, blir omgjort til et oversendelsesforslag, slik at vi får behandlet det på en skikkelig måte. Bakgrunnen er veldig enkel, og det er at prinsippet og selve forutsetningen for at vi skal la andre land behandle asylsøknadene til Norge, nemlig det landet de kom først til, baserer seg på selve prinsippet om at forutsetningen om at EUs reglementer og direktiver, som handler om prosess, om behandling, om hvilken status det er som skal legges til grunn for å få opphold, faktisk oppfylles. Da er er det altså sånn at FNs høykommissær for flyktninger og menneskerettsorganisasjoner advarer mot å sende folk tilbake til Hellas. Bakgrunnen for det er todelt. Det ene er at antallet som får behandlet søknadene sine, er omtrent 1 pst. av dem som faktisk er søkere. Det andre er at de som får innvilget sine søknader, ligger på omtrent 1 pst. av dette igjen. Det er altså på et nivå som ligger langt under det sammenlignbare land som Storbritannia, Sverige, Danmark eller Norge, for den saks skyld, gir. En annen bakgrunn for at dette er trøblete akkurat nå, er at Den europeiske menneskerettighetsdomstol allerede har sagt at det er i strid med menneskerettighetene å sende enslige mindreårige asylsøkere tilbake til Hellas. Derfor gjør ikke Norge det, på linje med andre land. Nå er det saker som er oppe til behandling både i Den europeiske menneskerettighetsdomstol og i EUs egen domstol. I påvente av dette har Storbritannia utsatt utsendelse av flyktninger og asylsøkere. Derfor mener jeg at det ville være riktig å stoppe denne utsendelsen. Særlig prekært er dette for barnefamilier. Men regjeringen ved justisministeren har varslet at dette er noe som regjeringen ønsker å vurdere på en skikkelig måte. Da ønsker jeg å oppfordre Venstre til å la være å behandle denne saken nå, men la den undergå en skikkelig behandling, for det synes jeg denne saken fortjener.
Jeg vil egentlig stille samme spørsmål til statsråden som jeg stilte til Marit Arnstad i sted. Hun er veldig opptatt av at vi ikke skal kaste blår i øynene på folk, som hun beskriver det, nemlig ved å sette en høyere kvote for lisensjakt enn det man egentlig forventer å ta ut. Spørsmålet er om statsråden er enig i dette. Ønsker hun å beholde dagens ordning, der man setter et høyt tak, men har en forventning om at man i realiteten tar ut et lavere antall rovdyr? I så fall tror jeg kanskje at man burde kommunisere det enda tydeligere ut fra både statsråden og miljømyndighetenes side og fra hele forvaltningens side. Eller skal regjeringen komme Marit Arnstad i møte og sette et mye lavere kvotetak på antallet dyr man ønsker å felle, men til gjengjeld sette et tak som man har til hensikt å nå opp til?
Jeg har først lyst til å si at siste delen av statsrådens resonnement deles fullt og helt av SV. Jeg er også glad for at statsråden slo fast at avtalen som er inngått med partene i arbeidslivet om å redusere sykefraværet, står fast. At ytringsfriheten gjelder, er greit, men jeg vil spørre statsråden om han ikke mener at det er lurt at de som har inngått en slik avtale, i så fall benytter den med litt klokskap og omtanke, og ikke oppfører seg slik at det ved første korsvei sås tvil om den. Det er nemlig et flertall på Stortinget som kunne tenke seg å støte dette om ganske raskt hvis ikke Regjeringen nå står fast på avtalen og viser trygge holdninger til dette. Så til et annet viktig tema, og det er omstilling og privatisering. Vi i SV har lyttet med interesse til hva statsråden har sagt bl.a. i trontaledebatten, og vi har registrert at det har vært faglig tyngde og integritet i det statsråden har sagt, på tross av den store politiske uenigheten det er mellom SV og Høyre på dette punktet. Men vi frykter at statsråden er en ulv i fåreklær, særlig fordi vi nå ser hva som skjer i Stortinget. For her, i sene nattetimer, gjøres det vedtak der bl.a. Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet i samferdselskomiteen har vært med på å gjøre Posten, NSB og Luftfartsverket om til AS uten i det hele tatt å ha diskutert det med administrasjonen eller de ansatte. Og da har jeg lyst til å ta opp det statsråden sa i sitt innlegg i trontaledebatten: «Det fjerde og siste hovedprinsippet i moderniseringsarbeidet er at det må forankres hos de ansatte. Gode offentlige tjenestetilbud forutsetter entusiasme og pågangsmot hos dem som yter tjenestene. En prosess som de ansatte i verste fall er imot, og i beste fall bare halvhjertet er med på, vil ikke føre til målet. Vi vil derfor legge stor vekt både på å lytte til de ansattes organisasjoner og å trekke dem sterkt inn i arbeidet.» Vil statsråden følge dette opp i forhold til sine partikolleger og fortelle at en slik prosess som vi nå har vært vitne til, ikke er akseptabel?
Eg kan tilby representanten Skei Grande mange studiesirklar dersom ho føler ho treng det. Det er ikkje dermed sagt at vi slepp unna dei vanskelege grenseoppgangane. Det er jo ein gong sånn at skal vi klare å gjere noko spesielt for dei frivillige, for dei ideelle og for dei sosiale entreprenørane, må vi på ein eller annan måte skilje dei ut frå dei kommersielle, som vi ikkje skal spesialbehandle. Så er det ikkje dermed sagt at vi ikkje skal ha andre private i tillegg, men no har vi lovt at vi skal spesialbehandle ideelle og dei sosiale entreprenørane. Då må vi på ein eller annan måte beskrive dei, og den problemstillinga kan ikkje Venstre vri seg unna ved å referere til studiesirklane i Sosialistisk Venstreparti.
Jeg tenkte bare jeg skulle redegjøre litt for komiteens tilråding – som vi står sammen med Regjeringen og Senterpartiet om – om ikke å bifalle forslaget om å stoppe den private bosettingen. Grunnen til det er at vi syns det er greit at det gjennomføres et prøveprosjekt, når det er i gang. Alle som har vært på et asylmottak og sett hvordan det er der, skjønner jo at det ikke er kjipt for en familie å bo der sammen med barn istedenfor – hvis man skal etablere seg, og hvis det er sannsynlig at vedkommende familie kommer til å etablere seg i Norge – å komme seg ut av asylmottaket og bo lokalt, for å komme inn i et mest mulig vanlig liv. Det som på en måte er en slags form for misforståelse – eller jeg vet ikke hva – er jo at dette allerede skjer i dag. Det er bare det at det ikke oppfordres økonomisk til det. Det er jo sånn at det å bo på et asylmottak er et tilbud som man får. Det er ikke noe man på død og liv er nødt til å gjøre. Dette prosjektet vil jo i hovedsak også bare gjelde for familier og par, noe som kom klart fram i det brevet vi fikk fra statsråden. Det vil gjelde for folk som mest sannsynlig vil komme til å bosette seg i Norge, og som har søknader som er under behandling. Dette vil fremme integreringen kjappest mulig. Det vil være mer akseptabelt for kommuner å si ja takk til akkurat den flyktningfamilien hvis de slipper å være nødt til å bosette familien etter at vedkommende kommer. Dessuten mener jeg at sammenligningen med Sverige ikke er relevant. I Sverige har de en annen politikk enn det som vi opplever at dette forsøksprosjektet går ut på. De har en politikk som i mye større grad går ut på å bosette folk på permanent basis, også lokalt, når de får opphold. Det fører til en veldig opphopning i de store byene og skaper gettoer. Ved å legge betingelser på disse kontraktene – som er en av forutsetningene som ligger inne fra flertallet i komiteen – dvs. legge inn forutsetninger om anstendige boforhold, skikkelig standard på leiligheter og ikke krøkkete opphopninger av 13 mennesker på en ettroms-leilighet vil vi sikre at dette kommer til å bli bra. Det blir spennende å se hvordan prosjektet går.
Frå ein eller annan planet tilbake til landjorda. Eg synest Hareide har ei god leiing av komiteen, og eg tvilar ikkje på at han kan bli ein god leiar av Kristeleg Folkeparti. Det ser me fram til. Det eg ønskjer å få svar på i dag, er det som er blitt sagt i media i det siste, at Hareide skal bli meir folkeleg og mindre kristeleg, og det gleder jo SV. Men spørsmålet er kva dette betyr. Betyr det at Hareide på ein måte skal bli sånn som partiet «folk flest»? Er det sånn at det blir ein annan klimapolitikk no, der klimatilpassing og sånne ting – som me var ute og demonstrerte og tok imot for Kirkens Nødhjelp – blir mindre viktig, der solidaritet med fattige blir mindre viktig, dersom Hareide skal samarbeida med Framstegspartiet?
På bakgrunn av den svært korte tida komiteen har hatt til å behandle ei såpass viktig sak – vi har kjent til saka i 14 dagar, men det er ei sak som har versert i systemet i ti år – føler eg meg ikkje komfortabel med å måtte behandle ho på denne måten. Eg ønskjer å fremme forslag om at saka vert send tilbake til komiteen for grundigare behandling.
Spørsmålet som jeg tror mange utenfor denne bygningen stiller seg, er hvor lenge man skal følge med før man gjør noe. I Fremskrittspartiet mener vi at et viktig signal fra Regjeringen om at man faktisk vil gjøre noe, vil være at man forskutterer. Det er et lite kontroversielt finansielt verktøy, men det viser iallfall en vilje til å legge til rette for gjennomføring av mindre tiltak, og det er samtidig et finansielt signal om at nødvendig sluttplanlegging og klargjøring av større prosjekter kan settes i gang. I tillegg må jeg også vise til, som også representanten Sandberg gjorde, den informasjonen som kom under budsjetthøringen i transportkomiteen i går, der man i tillegg til å dokumentere ledig kapasitet også peker på at prisstigningen som vi har hatt i år, spiser opp mye av den gledelige økningen som er kommet i budsjettet.
Vi jobber aktivt med to av de viktigste kritikkpunktene fra NOKUT når det gjelder forsøk og vurderinger i forhold til de ekspertråd vi får. Det ene er praksis, og forholdet mellom praksis og teori, og det andre er styrking av selve kjernen i lærerutdanningen, nemlig pedagogikkfaget. Dette henger sammen. Pedagogikkfaget i seg selv betyr kanskje at det blir en bedre måte å lære på - når man har et tettere løp enn i dag, og ved å forholde seg til praksis. Det vil selvfølgelig være en særdeles viktig del av de vurderingene vi gjør. Det store spørsmålet er hvor detaljert både vi og Stortinget skal være i den endelige behandlingen av lærerutdanningen, og i hvilken grad vi skal gi noen flere overordnede føringer for hvordan institusjonene skal gjennomføre sine utdanningstilbud.
Nobelprisvinnar Edvard Moser åtvarar mot ei utvikling mot meir resultatfinansiering av forsking. Kva er det kunnskapsministeren har forstått om forsking som Edvard Moser ikkje har forstått?