mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Utenriksministeren og SV er ofte i tottene på hverandre når det gjelder saker som ligger ganske langt unna. Jeg tenkte jeg skulle la det ligge i dag. Jeg oppfattet, i likhet med Carl I. Hagen, Jan Petersens innlegg som et lite, brennende ønske om å få lov til å diskutere litt innenrikspolitikk. Det er blitt hevdet fra Høyres representanter og fra mange andre regjeringsrepresentanter igjen og igjen at i Norge har vi en uforholdsmessig dyr skole som vi bare får middelmådige resultater ut av, og det fremholdes at det ikke kan være mer penger som er oppskriften for å få til en god utdanning. Nå vil jeg gjerne vite hva Høyre mener det er rimelig å kutte på i denne dyre skolen. Det er ikke noe ekstremt dyr skole i Norge i forhold til andre nordiske land. Tvert imot, vi ligger omtrent på nivå med andre nordiske land. Hvis man går inn og prøver å finne noen forklaringer på hvorfor den kanskje ligger litt over, så skyldes det i veldig stor grad at vi har en skolestruktur der 40 pst. av skolene er grendeskoler eller fådelte skoler. En annen grunn er at vi har mange integrerte barn, f.eks. i forhold til Finland, som har veldig få minoritetsspråklige barn. Det siste er at norske lærere har mindre leseplikt enn andre lærere. Men det er jo som kjent et forhandlingsspørsmål. Kan jeg få vite hva av dette Høyre mener det skal gjøres mindre av, og hvor dødslisten til Høyre over norske grendeskoler fins, i hvilken skuff, for hvis ikke, må dere nesten slutte å snakke om det. Jeg tror nesten ingen av dem som nå henvender seg til oss i fortvilelse over kutt på rammetimer, over kutt på mange områder i skolen, deler Høyres syn om at en skole med god kvalitet ikke har noen ting med penger å gjøre.
Jeg kan godt innrømme statsråden farskapet til forslaget, i og med at jeg så godt kjenner til hvordan det har blitt til, og at jeg vet hvor morskapet ligger. Jeg oppfattet ikke at statsråden i sitt innlegg gav noen svar på de spørsmålene jeg stilte ham i innlegget mitt, og jeg vil gjerne at han utdyper litt nærmere det jeg tok opp i forhold til markedet, som kan bli anstrengt om man får en så kort tidsfrist for søknadene som 15. mars. Det er viktig for oss at man kan få slått fast fra denne talerstolen at eventuelle forsinkelser i levering og montering av utstyret ikke skal føre til at husholdningene mister det tilskuddet som ligger i ordningen. Jeg håper at statsråden kan gi en slik garanti fra denne talerstolen. I tillegg håper jeg at statsråden kan kommentere om han nå har latt seg tilstrekkelig inspirere av SV, slik at han etter hvert kommer tilbake med et forslag om å se på Husbankens støtteordninger – som er det andre forslaget i Dokument nr. 8:32, og som han foreløpig ikke har signalisert noe ønske om å ta på seg farskapet til.
Det som er klart, er at denne regjeringen ser at det er behov for å ta noen helt nye grep i den nasjonale klimapolitikken som vil føre til større begrensninger i klimagassutslippene i Norge enn det vi inntil i dag har sett. Jeg vil ikke tallfeste hva som ligger i «betydelige deler». Men vi har altså varslet og er allerede i gang med å utarbeide handlingsplaner med sektorvise mål. Det skal gjøres mye arbeid i tiden som kommer, nettopp for at vi skal klare forpliktelsene, og for at vi skal ta en betydelig del av våre Kyoto-forpliktelser nasjonalt.
Fremskrittspartiet peker på viktigheten av å huske at norsk industri har lange tradisjoner som kraftprodusent. Det er også viktig å huske at norsk vannkrafts historie løper parallelt med norsk industriutviklings historie. Det var vannkraften som var staten. Tilgjengelig vannkraft var drivkraften til den industrielle oppblomstringen i Norge. I starten måtte bedriftene bygges nært opp til fossefallene, men etter en tid var utviklingen så god at strømmen kunne føres i ledninger fra produksjonsstedet til der hvor fabrikkene ble bygget. Ved hjelp av utenlandsk kapital bygget store foretak i Norge ut sine egne kraftanlegg. Dette ble som kjent avskaffet av regjeringen i 2008. Siden den gang er nesten 100 pst. av kraftanleggene eid av det offentlige. Dette har resultert i nedleggelse av bedrifter, mens andre har flyttet til utlandet. Denne utflyttingen går under begrepet «karbonlekkasje». Fremskrittspartiet vil sikre nasjonal kontroll over energiressursene. Dette gjøres for å sikre at arbeidsplasser, hovedkontor og FoU-avdelinger forblir i Norge. Norsk industri har i over 100 år bygget ut og forvaltet en rekke vannkraftverk på en svært god måte. Det har bidratt til å utvikle og sikre arbeidsplasser, bosetting og verdiskaping rundt om i landet. For å sikre industrien forutsigbar krafttilgang vil Fremskrittspartiet øke leieavtalen av kraftanlegg fra 15 til 30 år. Det vil gi bedriftene større mulighet til å planlegge, bygge og drive sine anlegg i en tilfredsstillende lang periode. Industrielle deleiere av kraftverk må kunne ta ut strøm fra produksjonen tilsvarende sin eierandel. Dette krever en lovendring. Fremskrittspartiet mener at offentlig kontroll med vannkraftressursene er viktig, særlig for å sikre at inntektene fra våre naturressurser kommer fellesskapet til gode. Fremskrittspartiet støtter derfor den såkalte konsolideringsmodellen, med nasjonalt eierskap til utnyttelse av vannkraftressursene, og legger denne til grunn i overskuelig fremtid. Med den situasjonen vi opplever i dag, med en todeling av norsk økonomi mellom den delen av næringslivet som er knyttet til petroleumsvirksomheten, og annet konkurranseutsatt næringsliv, er det spesielt viktig å sikre gode og forutsigbare rammebetingelser for den tradisjonelle eksportindustrien, deriblant den kraftkrevende industrien. Da Stortinget i 2008 fjernet industriens muligheter til å dekke egne kraftbehov, reduserte man også norsk industris konkurransefortrinn og forutsigbarhet. Fremskrittspartiet er opptatt av at norsk industri gis gode rammebetingelser for å kunne være konkurransedyktig også i internasjonal sammenheng. Da er det viktig å gå fra festtaler til handlekraft og vise at man tar industriens kraftbehov på alvor.
Jeg vet ikke om representanten Storberget, som i denne perioden er ny i salen, har hatt anledning til å kikke i de politiske dokumenter som vi har fremkommet med i dette storting. Det kan han umulig ha gjort hvis han vil stemple oss som ikke å være for en forebyggende helsetjeneste på alle felter. Vi er faktisk det. Det er vi alle i dette huset. Men det som har vært problemet, og som nærmest har forhindret den innsatsen vi alle ønsker på det forebyggende helsearbeidet, har vært at køen på utsiden av behandlingssykehusene våre har vært så stor og sterk at man har måttet prioritere dem som faktisk var syke, og det har gått ut over det forebyggende helsearbeidet. Det er stor diskusjon om hvorvidt alkoholmisbruk har noen relevans til tilgjengelighet på alkohol. Får man ikke tilgang på vanlig måte i vanlige utsalg, restauranter og pol, så vet vi alle som sitter her, at det er rike muligheter for å få tilgang til alkohol på det svarte markedet. Så jeg har ikke tro på at restriktive holdninger i forhold til omsetning av alkohol vil være med på å forbedre situasjonen når det gjelder misbruk av alkohol. Alkohol er en lovlig vare, og det må vi bare akseptere. Jeg kan ikke tro at det er noen her som vil nedlegge forbud mot alkoholsalg eller -servering. Forebygge ved å redusere narkotikatilgjengelighet – ja, du verden, jeg går gjerne sammen med Storberget og hvem som helst i denne salen for å redusere tilgjengeligheten på narkotika. Men jeg er slett ikke sikker på at det er en riktig politikk at de stakkars narkomane, heroinmisbrukerne, fortsatt skal stemples som kriminelle. Det tror jeg er en dårlig vei å gå.
På vegne av representantene Kari Kjønaas Kjos, Jon Jæger Gåsvatn og meg selv vil jeg få lov til å fremme et høyst nødvendig forslag om å innføre en ordning med psykiatriambulanser i alle landets fylker.
Med det utgangspunktet at regjeringspartiet Senterpartiet tydelegvis vil jobba vidare med problemstillinga, vil eg be om at forslaget blir oversendt.
Sett med mine øyne er dette faktisk den mest amatørmessige behandlingen jeg har opplevd i de årene jeg har vært på Stortinget. Man må faktisk spørre seg: Går det an for en regjering å være så til de grader handlingslammet? I mine øyne er dette et narrespill, for det er ikke slik at vi som det høyeste organ i Norge verken har anledning til eller skal leke med 67 tonn kvikksølv, som er en tikkende bombe. Er vi opptatt av miljøet, er vi opptatt av å ivareta vårt renommé som kyst-, oppdretts- og fiskerinasjon, må vi faktisk gjøre et vedtak for å få hevet ubåten. Det er jo her det store spørsmålet ligger. Regjeringspartiene sier at man er positiv til heving, men man ønsker ikke å gjøre et vedtak. Hva slags narrespill er dette? Vi erfarer altså gang på gang – ikke bare fra regjeringen, men også fra representanter i denne salen – at de har større kunnskap og forståelse av kompleksiteten rundt heving av ubåten U-864 enn både Lloyd's, Veritas og Mammoet Salvage til sammen. Det er rimelig tøft, og det er hardt å forstå, ikke minst på bakgrunn av at dette hus, denne regjering og Norge i mange år har hatt en gjennomført politikk som heter føre var. Her blir det på mange måter en politikk som heter etter snar, og det bryter med det som er grunnleggende i forhold til dagens politikk. Når det har så store miljøkonsekvenser og Norges renommé som fiskerinasjon står på spill, ønsker man altså ikke å forholde seg til føre var. Det er en tragedie, og det er en tragedie som ingen av oss her i dag faktisk vet konsekvensene av. For skulle det bli større lekkasjer i den utredningsperioden som gjenstår, kan konsekvensene bli formidable. Når det gjelder bruk av utredninger og å bruke tid på ting, får vi håpe at utredningen av ubåten og kvikksølvet ikke kommer i samme situasjon som Stad-tunnelen som nå går inn i sin 17. utredning. Dette er kun utsettelse av noe som skulle ha vært vedtatt.
Jeg har et tilleggsspørsmål som går til miljøvernministeren. Vi i SV er enig i at det må skje en betydelig omstilling i norsk landbruk. Men en omstilling som vi liker dårlig, er at vi skal slutte å gi overføringer til de minste brukene, nettopp fordi de minste brukene er svært viktige for at Norge skal være det Norge som vi alle sammen er så glad i, et land som vi lever i, og der vi har både åkrer og hus som er tatt vare på. Bekymrer det ikke miljøvernministeren at vi er i ferd med å bygge ned en del av kulturlandskapet, og at vi kan få en annen type Norge, der vi ikke tar vare på den jorda som vi har tatt vare på gjennom mange år?
Eg har følgjande spørsmål til kommunal- og regionalstatsråden: «Mange, både eldre og uføre, vurderer eigne leilegheiter i kommunale bu- og servicesenter som eit hensiktsmessig tilbod. Ved Lindås bu og servicesenter i Lindås kommune har bebuarane fått varsel om at dei frå sommaren av får auka husleiga frå 3 125 kr til 4 500 kr pr. månad. Sjølv om enkelte har rett på bustøtte, er dette likevel ein dramatisk auke for mange. Må bebuarane finna seg i ein slik auke, eller finst det avgrensingar her?»
Hvis finansministeren hadde lest hele kommisjonens innstilling, hadde han sikkert også sett, jf. svar til meg i sted, at Fremskrittspartiet har lagt fram en helhetlig modell, som ikke bare går på grunnpensjonssikringen i bunnen, men faktisk også på individbaserte løsninger, gjerne i samarbeid med arbeidsgiver, for å kunne finansiere individuelle pensjoner, der man må bruke skattesystemet. Når det gjelder finansieringen, vil jeg stille et spørsmål til finansministeren, all den tid Pensjonskommisjonens innstilling medfører 20 pst. reduksjon i pensjonsutgiftene for det offentlige i 2050. Vi snakker altså om 20 pst. reduksjon i forhold til den økningen som kommer. De parametrene som bl.a. er brukt når det gjelder anslag for økonomisk vekst i Pensjonskommisjonens innstilling, er andelen av arbeidsstyrken i arbeid og eventuelle endringer i de allerede etablerte velferdsordningene, men kan det ikke heller iverksettes andre tiltak nettopp for å få ned de offentlige utgiftene og redde folketrygden?
Men hvis det var sånn at det kun var konkurranse på pris og på skattenivå som var viktig, hvis det var sånn at næringslivet har best rammevilkår når lønna er lav og skatten er lav, så profitten er størst mulig, hvordan kan det da ha seg at Norge er et så godt land å drive næringsvirksomhet i? Er det ikke sånn at støtteordninger, at et ordentlig sosialt sikkerhetsnett som gjør det mulig for folk å ta sjanser i arbeidslivet, at kompetansemiljøer som opprettholdes av gode politiske løsninger, at permitteringsordninger i industrien, at teknologiutvikling og forskning i offentlig regi – alt dette som finansieres med skatt – er bra for næringslivet, og at det slett ikke er sikkert at næringslivet kommer bedre ut med en mer amerikanisert modell, som Fremskrittspartiet nå går inn for, der skattenivået er lavere, men der samfunnet blir tilsvarende fattigere i muligheten for å bygge et godt samfunn både for innbyggere og for næringsliv?
Jeg så meg nødt til å ta ordet etter at representanten Terje Aasland holdt sitt innlegg, for her blir det framstilt som om Fremskrittspartiet har en retorikk som baserer seg på at staten ikke skal delta i utviklingen av næringslivet og verdiskapingen i Norge. Slik er det ikke. Markedet er i stand til å løse veldig mange av utfordringene i Norge. Når det gjelder kraftsituasjonen, er det slik at det er staten som eier en stor del av kraften. Det som ikke er eid av staten, er eid av andre offentlige aktører. Staten har også ansvaret for at kraften blir distribuert til aktørene som bruker den. Så er det slik at vi har kommet i en situasjon der vi importerer betydelige mengder av kraft store deler av året. Det er kullkraft fra Europa. Det er ikke en situasjon vi kan være bekjent av. I framtiden vil eksport av vannkraft være en viktig inntektskilde for Norge. Det vil også være en viktig bidragsyter til norsk industri, som Arbeiderpartiet i den senere tid har blitt mindre og mindre bekymret for, og opptatt av. Det har jeg notert meg. Denne saken handler ikke om utbygging av nye, store vannkraftanlegg. Det er åpenbart at det må vurderes veldig nøye. Det er store naturinngrep. Dette handler om opprusting og utvidelse, som i mange tilfeller representerer et mye mindre naturinngrep enn bygging av store vindmølleparker rundt omkring, og bør og må inkluderes i en grønn sertifikatordning, ikke bare fordi inngrepene blir mindre med opprusting og utvidelse, men fordi man på denne måten får mange flere kilowatt-timer for hver krone man bruker.
Jeg må bare sterkt betone at dette ikke handler om søknad om midler til en film. De kostnader som dreier seg om selve kulissene til filmen, vil filmteamet som sådant dekke. Det det dreier seg om, er et helt unikt prosjekt, der man altså kan få oppført ca. ni bygg i Kautokeino, inkludert en kirke slik den stod i 1852, i kjølvannet av at filmen er realisert, og ved at man fra filmteamets side går inn og dekker de kostnadene man ellers ville hatt til bygging av kulisser. Jeg vil også henlede oppmerksomheten på at man i forbindelse med behandlingen av utjamningsmeldingen i Stortinget i juni 2000 fra Stortingets side sa at man nettopp skulle se på tiltak i indre Finnmark som kunne bidra – også med bidrag fra staten – til å skaffe nye arbeidsplasser. Her får man servert – ikke bare på et sølvbrett, men på et gullbrett – en mulighet for å skape slike arbeidsplasser. Og da må man ikke la den muligheten gå fra seg. Og jeg er veldig overrasket – for jeg har hatt kontakt med flere av departementene – over hvor passivt man forholder seg til denne unike muligheten. Jeg er fristet til å spørre: Hva slags alternative tiltak tenker Regjeringen å sette i verk i indre Finnmark for å skape disse arbeidsplassene? Parallelt har man, fra en gruppe som har vært nedsatt i Finnmark, nettopp dette som ett av de prioriterte prosjektene man ønsker å få realisert. Man vil starte innspillingen av filmen i juli, og hvis man mister den muligheten nå, vil man ha mistet muligheten til å skape nettopp disse arbeidsplassene. Og det står seriøse investorer bak for å kunne drive dette på sikt. Jeg vil igjen spørre statsråden: Vil man fra Regjeringens side gå aktivt inn og se på de mulighetene som her foreligger for å prøve å få til noe i forbindelse med filminnspillingen?
Jeg vil på vegne av Øyvind Korsberg, Per Sandberg og meg selv sette fram forslag om statlig myndighetsansvar for å bygge hovedrørledninger for naturgass til bruk i Norge.
Til det siste først: Nei, men vi har troen på at de enkelte kommunene og lokalpolitikerne kan greie å finne svar på dette selv, og si ja eller nei til om de ønsker det. Når det gjelder «det såkalte problemet», synes jeg faktisk det er ganske spesielt at representanten Bergo henviser til det, når vi som eneste parti i denne saken i 2003 foreslo at vi skulle gi 1 pst. av spilloverskuddet til forskning og behandling av spilleavhengige. Vi fikk ikke støtte for vårt forslag den gangen. Da synes jeg kanskje at vi har erkjent – vi erkjente det i 2003, og vi erkjenner det i dag – at vi har spilleavhengige, men vi trenger ikke et monopol eller et totalforbud mot automater av den grunn.
Jeg takker statsråden for svaret. Det er ikke helt riktig at kostnadsrammene som ble framlagt i behandlingen av langtidsplanen, holdes. Tidligere statsråd Anne-Grete Strøm-Erichsen sa like før hun gikk av som statsråd, at flyttingen av hovedkvarteret fra Jåttå til Reitan hadde kostnadssprekker. Da ber jeg statsråden om å gå nærmere inn på hvor stor kostnadssprekken vil bli når Stortingets vedtak om gjennomføring av langtidsplanen for 2008 blir sluttført – totalsummen, hvor mye snakker vi om?
Først vil jeg gjerne si noen ord om erstatningsordningen for barn i barnehjem og i spesialskoler som gjelder barn med atferdsproblemer. Måten erstatningsordningen har blitt behandlet på, er Fremskrittspartiet ikke fornøyd med. Vi vil ikke akkurat bruke ordet «skandale», men det er jammen ikke langt unna. Sakene har vært fram og tilbake fra Billighetserstatningsutvalget til justissekretariatet, det har vært ulike oppfatninger om hva Stortinget egentlig mener – og imens venter disse menneskene, som jo nå er voksne. Mange av dem har store skader. Flere av dem som har søkt om erstatning, lever vel ikke engang lenger. Jeg håper at statsråden tar tak i dette nå. Jeg ser at det står i innstillingen at saksbehandlingen ikke skal vare mer enn ett år, men ett år er fryktelig lang tid for de menneskene det gjelder. Så jeg ber statsråden innstendig om å gå gjennom dette, se på det, slik at vi får fortgang i disse sakene. Det er viktig for dem det gjelder. Så til enslige mindreårige asylsøkere. Allerede i budsjettet for 2000 fremmet Fremskrittspartiet første gang forslaget om at enslige, mindreårige asylsøkere skulle flyttes over til barnevernet. Det er altså syv år siden. Hvert eneste år har vi stått alene – helt til SV støttet oss i forrige periode. Nå skjer det altså noe. Det betyr igjen at Fremskrittspartiet må være snøplogen. Vi blir alltid beskyldt for å ha andre motiver, men man vil i forbindelse med Kommunaldepartementets budsjett se at vi faktisk har lagt inn penger også innenfor kommunenes rammer. Det er bra at vi skal få flyttet de enslige, mindreårige asylsøkerne og få et skikkelig og forsvarlig tilbud til disse barna. Det er ofte svært traumatiserte barn som trenger en svært god oppfølging og behandling, både for fysiske og psykiske skader. Hvis statsråden ser på det som ligger i intensjonene i den utredningen som de frivillige organisasjonene har laget, og følger de rådene som ligger der, i tillegg til å se i sin egen utredning, er jeg sikker på at dette kommer til å ende godt. Men jeg håper at det ikke vil ta for lang tid.
Vi har en statsråd som pleier å være opptatt av saklighet, og da forventer jeg også at statsråden leser innstillinga. Det ble framsatt noen påstander her fra statsrådens side som faktisk ikke er korrekte. I innstillinga går det fram at SV ikke uten videre går inn for å avvikle selve tomtefesteinstituttet. Det er rett og slett fordi vi mener at det offentlige må kunne benytte seg av dette for å stimulere til boligbygging, samtidig som man beholder kontrollen med arealbruken. Problemet her er bl.a. at Statskog oppfører seg som råtasser, på samme måte som bl.a. Oslo kommune har vært en råtass i mange boligsaker. Det mener jeg at statsråden må ta på alvor, og eventuelt ta en kontakt for å forhindre en slik oppførsel. Samtidig kan det også være et poeng å forhindre oppstykking og salg av offentlig eiendom. Det legger vi også vekt på i vår innstilling. Men det jeg spurte om i min replikk til statsråden i stad, og som jeg mener at statsråden ikke svarte på, var hvorvidt han mener at det flertallet nå legger opp til med sitt forslag, nemlig at man skal kunne si fra seg deler av sin eiendom, vil være realiserbart. Mener statsråden at eierne faktisk vil akseptere at festerne sier fra seg deler av eiendommen, og at man derfor løser problemet ved å ta den omveien, slik vi ser det?
Jeg vil til det siste forsvare ethvert universitet og enhver høyskoles rett til å arrangere forelesninger, seminarer, selv om mange kan være kritiske til innholdet. Det har de sin fulle rett til å gjøre. Saken er at det lenge har vært en diskusjon om boikott ved flere av våre læresteder. Jeg synes heller ikke det er noe i veien for – slik som styret ved NTNU gjør – å ha resultatet av en slik aksjon oppe til diskusjon i styret. Men det er riktig at man ikke gjennom styrevedtak kan pålegge eller for den saks skyld forby noen forskere å ha kontakt med forskere fra andre land, som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg. Så jeg tolker den akademiske friheten slik at ingen blander seg inn i det som skjer på individnivå, men institusjonen kan altså ikke fatte et vedtak som begrenser eller fratar den enkelte forsker en mulighet til kontakt.
Jeg må følge opp første runde, som jeg oppfatter fikk et svært skuffende og passivt svar, spesielt i forhold til det jeg opplever at statsråden har gitt klart uttrykk for i Stortinget før, nemlig at hun ønsker å få en mer helhetlig og samlet fremstilling over hva kostnadene for bilistene egentlig er. Fremskrittspartiet vil ha det. Vi vil ha alle regningene på bordet. I denne saken er det altså snakk om en regning på 800 mill. kr som ikke er omtalt, og som skal betales av bilistene. Hva vil statsråden? Ønsker statsråden at det skal opplyses om den hele og fulle regning i disse sakene, slik at også politikerne som behandler dette lokalt, og også lokale innbyggere og velgere, kan gjøre seg kjent med de regningene som faktisk foreligger i bruk av bompenger som finansieringsverktøy? Det er dyrt å kjøpe vei på avbetaling, men det er også rimelig at man opplyser om hva avbetalingskostnadene faktisk er.
Først vil jeg gi honnør til representanten Kristiansen, som jeg har sett har kommet med flere fornuftige uttalelser som demper konfliktnivået rundt disse spørsmålene i Nordland fylke. Det setter jeg pris på. Jeg vil så si at vi skal gjøre vårt ytterste for å dempe konfliktene rundt seismikk, og det å få på plass følgeforskningen er helt sentralt i så henseende. Det var rene praktiske uhell som gjorde at dette ikke skjedde i år. Det er ikke ting som ligger under mitt ansvarsområde, men det var uflaks og uhell som gjorde at det ikke skjedde, og det har jeg akseptert. Desto viktigere er det at det kommer på plass i 2009, når man da driver seismikkskyting. Til slutt: Jeg har ikke felt noen dom over tidligere miljøvernministere i Norge. Jeg har den største respekt for mange av dem. Men den strategiske situasjonen i Norge i 15 år har vært slik at det ikke har vært tilstrekkelig press - fra miljøorganisasjonene, fra Stortinget, fra enkeltmennesker - for virkelig å dreie den strategiske situasjonen i Norge i retning av miljø. Derfor har budsjett etter budsjett kommet ut med miljøet som taper. Det snur vi i år, og det må være starten på en tilsvarende tiårsprosess hvor man endrer de strategiske forholdene.