mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
Jeg skal ikke gjenta det jeg brukte mitt hovedinnlegg på å si. Det som det kunne være interessant å få høre finansministerens vurdering av, er hvorfor tingene har gått så godt som de faktisk har gjort. Hvis man skulle ta alvorlig det som skjedde her i fjor høst, skulle ikke utviklingen av norsk økonomi ha gått sånn. Busjettforlikspartiene i fjor og også Arbeiderpartiet var veldig nøye på å understreke at her måtte det dekkes inn krone for krone. Nå skjedde riktignok ikke det. Finansministeren selv bekreftet jo at bare gjennom budsjettforliket i fjor høst var det brukt 1 milliard mer enn anbefalt fra departementet, og vi ser nå at det gjennom året har vært brukt atskillig flere milliarder enn det budsjettforliket la til grunn. Og da er spørsmålet: Hvorfor har renten likevel gått ned 2 ½ prosentpoeng? Hvorfor har inflasjonen vært i sjakk i hele fjoråret? Hvorfor har arbeidsledigheten tross alt ikke økt, som vi kanskje kunne anta når man velger den typen dramatiske nedskjæringer i det offentlige forbruket? Og da må det jo finnes noen svar. Enten er teorien feil, og det tror jeg ikke egentlig – jeg tror det er en viss sammenheng her, selv om den ikke er så absolutt – eller så skyldes det andre forhold, som f.eks. råvareprisen på olje. Det er all mulig grunn til å tro at det er enkeltårsaken til at norsk økonomi tross alt vurderes som så solid som den faktisk er. Og hvis det er riktig, betyr jo det at fjorårets budsjett har gjort oss enda mer oljeavhengig enn noensinne, og det vil jo i så fall være stikk i strid med alle de signaler Finansdepartementet og Regjeringen kom med, og for øvrig ønsker, nemlig at Norge skal bli en mindre oljeavhengig nasjon, ikke en mer oljeavhengig nasjon. Eller kanskje det finnes alternative svar som finansministeren har på sitt papir? Det vil i hvert fall være interessant for Stortinget å høre hva Finansdepartementets vurdering er av dette – når alt burde ha gått til helvete, men heldigvis ikke gikk sånn.
Jeg vil gjerne ta opp de forslagene som er fremmet i innstillinga.
I likhet med et stort flertall i komiteen er også Fremskrittspartiet av den oppfatning at det ikke er nødvendig og ikke hensiktsmessig å grunnlovfeste retten til bolig som en egen bestemmelse. Det er et stort flertall i komiteen som er enig i det. Jeg føler likevel behov for å knytte noen kommentarer til det, så ingen skulle falle for fristelsen til på en måte å framstille det slik at det at man går imot et slikt grunnlovsforslag, betyr at man også går imot intensjonene i forslaget, for Fremskrittspartiet støtter selvfølgelig også at alle bør ha, og skal ha, et tilfredsstillende sted å bo. Det er veldig viktig i et land som Norge, med det klimaet vi har her. Det er to grunner til at vi har kommet til at dette ikke bør grunnlovfestes. Det er først og fremst fordi Norge har innkorporert i vårt lovverk FN-konvensjoner som sikrer menneskerettigheter. Det er således grunnlovfestet i Norge at menneskerettighetene skal gjelde. Og slik vi tolker dette, ligger det i det at alle skal ha et tilfredsstillende sted å bo. Det andre som også er et veldig viktig poeng, er at man ikke skal endre Grunnloven i tide og utide. Det er det veldig mange som har vært inne på i flere av de grunnlovsforslagene som vi har hatt oppe her i dag, og jeg synes at det i særlig grad gjør seg gjeldende i denne saken. Det er slik at hvis man vil, kan man på en rekke områder innenfor politikken som utøves innenfor alle felt som man kanskje opplever som særlig viktige, fremme forslag om å ta dette inn i Grunnloven. Det er fullt mulig å fremme forslag om det, men hvis man skulle gjøre det i enhver sak, ville man til slutt komme i en situasjon hvor Grunnloven er fullstendig utvannet. På den bakgrunn vil heller ikke Fremskrittspartiet støtte dette forslaget.
Eg er sjølvsagt lei for at Arbeidarpartiet ikkje vil støtta opp om SVs forslag om Regionfelt Austlandet og problemstillinga knytt til langtidsmeldinga som kom i vår. Det er slik SV tenkjer, og sånn burde eigentleg fleirtalet i denne salen ha tenkt: Først bestemmer ein kva for eit forsvar ein skal ha, og så utviklar ein konseptet og treningsområda i forhold til det. Første spørsmålet gjeld denne EU-hæren. Det er noko spesielt med dette. Svenskane, som er medlemmer av EU, seier heilt klårt ifrå at skal dei vera med på noko sånt, skal det vera eit FN-mandat i botnen. Finnane seier at dei først og fremst vil prioritera innsats på eiga jord. EU-medlemmen Danmark vil ikkje vera med i EU-hæren, mens statsråd Godal og Jagland har det så travelt med å koma med på bileta frå EU at dei melder på 3 500 mann og mykje tungt utstyr, med svært få avgrensingar. Nå var jo òg representanten Fossli til stades då Solana, EUs utanriksminister, talte i EU, og han fekk spørsmål heilt konkret om kven som bestemmer over denne EU-hæren. Og det var ikkje tvil om det svaret, det er dei 15 EU-landa som avgjer når det gjeld EU-hæren, ikkje andre. Og då er spørsmålet: Er ein på trygg grunn i forhold til Grunnlova når Noreg pøser på så mange folk og så mykje utstyr? Det andre spørsmålet er knytt til Kystvakta. SV er altså det einaste partiet som ser det nødvendig å prioritera kystvaktfunksjonar, ikkje minst med utgangspunkt i det rovfisket som har vore, det olje- og gassarbeidet som går føre seg i nord, og «Kursk»-ulukka. Burde ikkje det òg vera eit incitament for dei andre partia? Kvifor har ikkje dette prioritet frå Arbeidarpartiet si side?
Jeg syns at helseministeren omgår hele spørsmålet, for jeg spør jo om helseministeren ønsker seg denne type fullmakt. Mener helseministeren at det vil være en fornuftig bruk av ressursene målrettet å sette inn deler av disse midlene mot norske sykehus, som sannsynligvis kan foreta behandlingen langt rimeligere enn det en kan i utlandet? Og det har altså helseministeren til nå ikke svart på, til tross for at han en rekke ganger har blitt stilt de spørsmålene.
Jeg har bare lyst til å benytte anledningen til å takke for en god debatt og nok en gang for godt samarbeid i komiteen om denne saken. Jeg har også lyst til å slutte meg til den oppsummeringen statsråden hadde på alle de enighetspunktene som går på tvers av partier og på tvers av blokker i Stortinget og i komiteen. Det er en styrke ikke bare for regjeringen og statsråden at man er så enig som man er, men også for sektoren som helhet. Det er en styrke ikke minst for dem. Så er det sånn at noen nyanser bør det og skal det være. Det synes jeg har kommet godt fram i debatten, selv om vi er enige om det meste. Nå skal jeg prøve ikke å forlenge debatten. Jeg har bare lyst til å kommentere noe, og det går særlig på dette med rekkefølge. Strukturmeldingen griper fatt i problemet med små og fragmenterte fagmiljøer, som er et strukturelt hinder for kvalitet. I institusjoner og fagmiljøer hvor dette er et problem, må det løses før andre tiltak vil ha særlig virkning. Samtidig tar man allerede nå grep som ikke behøver å avvente en melding, enten det er struktur eller kvalitet, f.eks. skjerpede krav til opptak i lærerstudiene og nasjonale deleksamener i tre profesjonsstudier. Det kan være med og bidra til å løfte kvaliteten i høyere utdanning, og man trenger ikke å vente til det kommer en melding med å gjennomføre noen tiltak i starten forut for den meldingen.
I valkampen i Rogaland var det ein veljar frå Kristeleg Folkeparti som sa at når Halvorsen og Langeland kjem i posisjon, kjem Sodoma og Gomorra til å koma raskt. No høyrer eg på denne representanten frå Kristeleg Folkeparti at ho faktisk er ganske imponert over mykje av det som denne regjeringserklæringa uttrykkjer, bl.a. i forhold til kamp mot fattigdom, i forhold til fellesskap og i forhold til reduserte forskjellar mellom folk. Det var nemleg det motsette ein hadde med Bondevik II i posisjon: forskjellane auka, fattigdomen auka – i det heile ei forverring i forhold til det som Kristeleg Folkeparti no skrøyter på seg i forhold til raud-grønt alternativ. Er det sånn å forstå at Kristeleg Folkeparti no faktisk får gjennomslag for meir av sin politikk med den raud-grøne regjeringa enn dei gjorde då dei sjølve sat i posisjon?
Jeg registrerer at Venstre – i likhet med Arbeiderpartiet, som jeg tok replikk på tidligere i dag – har et landsmøtevedtak om at man ønsker å ta imot 10 000 over to år, men at man har landet på 8 000 over tre år. Til tross for et flertall, har man altså forhandlet seg ned. Det er interessant å registrere, og her synes jeg SV har noen gode poenger, men la nå den ballen ligge. Venstre er et parti som tradisjonelt er veldig opptatt av å lytte til lokaldemokratiet. Det har jeg stor respekt for. Hvis det er slik – og man viser til den evalueringen man skal gjøre av den avtalen som Venstre har inngått – at norske kommuner, etter det som kommer av rapporter om bl.a. sviktende skatteinntekter osv., ikke kan ta imot det antallet som ligger i denne avtalen, er da Venstre villig til å gå inn for et lavere antall?
Hvis man skal ha en strategi for å skaffe seg gode lærere som går ut på at man skal konkurrere seg imellom, må man i utgangspunktet akseptere at noen skal ha dårlige lærere og dårlige skoler, og andre skal ha bra lærere og bra skoler. De som skal ha bra lærere og bra skoler, er de som har store økonomiske ressurser. Det er et utgangspunkt som SV ikke er villig til å akseptere. Den skolen som ikke er bra nok for alle elevene, er ikke bra nok for noen. Den læreren som ikke er bra nok til å undervise i en god skole, er ikke bra nok til å undervise i noen skole. For min egen del kan jeg si at jeg ikke er fri for tanken om at det kanskje kan være riktig å bedømme etter innsats, men da ønsker jeg at man må belønne etter at innsatsen er gjort, og ikke før den kommer, ikke slik at man skal lokke med høye lønninger i den tro at man får den beste arbeidskrafta. Hvis man går en del rekrutteringsprosjekter etter i sømmene for å se om det har slått til, tror jeg ikke at erfaringen har vært slik at det nødvendigvis er de som priser seg sjøl høyest på markedet, som gjør den beste jobben. Så konkurranse om lærerkreftene som virkemiddel for å få en god skole tror vi ikke er vegen å gå. Her er det snakk om å gi ressurser, slik at skolen kan bli god nok til å bedre lærerutdanningen, og gi læreren og skolen rom til å utvikle gode pedagogiske metoder over et langt bredere spekter enn det vi har i dag. Så til vegsektoren. Det er riktig at SV har vært mer restriktiv når det gjelder vegbevilgninger enn f.eks. Fremskrittspartiet. Det kan sikkert også trekkes fram enkeltprosjekter som jeg kunne si kanskje ikke var av de klokeste å gå inn for. I ettertid har det jo vist seg at mange vegprosjekter, også prosjekter som Fremskrittspartiet har gått inn for, har gått med svært store overskridelser. SV har hatt en annen profil på sin samferdselspolitikk enn Fremskrittspartiet – og jeg ber representanten Solholm merke seg at vi har gått imot store prosjekter i sentrale områder som også har spist av de økonomiske midlene.
Nei, det er det ikke. Jeg er helt enig med representanten Skei Grande i at tegnspråk er kultur. Tegnspråk handler om å bevare en kompetanse og et miljø. Men utgangspunktet i denne saken har altså ikke vært noe annet enn at vi ser at de statlige døveskolene vi har i dag, ikke langsomt, men raskt får færre elever. Derfor forvitrer disse kompetansemiljøene av den utviklingen vi ser og av de valgene foreldrene i utgangspunktet har tatt. Da må vi sørge for at vi har ett skikkelig sterkt tegnspråkmiljø i statens regi, og det er dét vi har lagt opp til skal være ved A.C. Møller i Trondheim, som har hatt et tilbud til døve fra 1825. Så må vi sørge for at de barna som har vært ved de andre statlige døveskolene, får et tilbud på kommunale døveskoler, og det har vi altså klart alle andre steder enn i Bergen. Jeg er helt sikker på at vi klarer å få det til i Bergen også.
Det er flott at en rekke skoler gjør dette av fri vilje. Vi ønsker at flest mulig skoler skal gjøre det, og helst alle sammen, og derfor har vi vært med på det forslag til vedtak som ligger her. Vi tror at en fadderordning kan være en bra oppfølging for nyutdannede, og det var jo en av de tingene jeg fokuserte på i mitt innlegg. Når det gjelder vårt syn på Høyres Dokument nr. 8-forslag om denne spesialordningen for studiefinansiering for pedagogisk tilleggsutdanning, redegjorde jeg for det i mitt hovedinnlegg, og vil vise til det. Så til Fremskrittspartiets syn på lønn. Når vi ikke er med på Høyres forslag på dette området, er det fordi vi ikke ønsker å blande sammen rollene på den måten som Høyre ønsker. Vi har en forståelse for at lønnsproblematikk er noe man må forholde seg til, og vi har selvfølgelig personlige meninger om det generelle lønnsnivået og lønnsnivået i forhold til andre yrkesgrupper, men dette er forhold som partene i arbeidslivet bør ta seg av. Det som vi ønsker å fokusere på, er reformering av lønnssystemet, som vi mener det er betimelig at Stortinget skal ha en mening om. Og vi mener også at det bør legges til rette for et lønnssystem som motiverer dyktige personer til å søke til og til å bli i læreryrket.
Når det gjelder såkalte Dokument nr. 8-forslag som oversendes direkte til behandling i denne sal, håper jeg at det i fortsettelsen ikke skal bli praksis at de på denne måten stanses i forhold til å ha en skikkelig debatt omkring viktige problemstillinger. Saken gjelder f. eks. disse ca. 20 familiene ute på Kambo. Ved å passere én gang pr. dag, uten å benytte seg av E6, men for å gjøre helt nødvendige gjøremål, vil det i nedbetalingstiden bety 130 000 kr pr. kjøretøy! Og jeg har liten tro på, etter det samferdselsministeren her uttalte, at det vil bli noen særlig større muligheter for dispensasjon. Hun uttrykte veldig klart at det skulle gis minst mulig fritak. Jeg forstår heller ikke argumentasjonen. Her dreier det seg om rundt 20 familier. Det ville jo ikke ha noen som helst betydning for betalingen og innkrevingen for E6. Det ville være en liten dråpe i havet! Men tenk hvilken goodwill og hvilken annen anseelse Stortinget ville ha fått hvis man klarte å luke bort denne utveksten! Allikevel er det ingen fra andre partier som kommer med konstruktive forslag om hvordan man skal gå videre med dette. Men det vil i hvert fall være et klart signal til det norske folk og alle som må være med og betale for landeveiens kemnerkontorer, hvilket parti som har frontet dette, og som ønsker rettferdighet!
Jordbruksoppgjøret er i havn, og vi skal endelig banke det igjennom i denne sal nå i kveld. Under årets jordbruksoppgjør brøt Norsk Bonde- og Småbrukarlag forhandlingene i tolvte time. Hovedbegrunnelsen for bruddet lå i statens tilbudsdokument, der det ble slått fast at de ulike tiltak som den forrige regjeringen gjennomførte, skal videreføres. Videre var det manglende strukturprofil på de forslag som staten kom med i sitt tilbud. Dette gjelder primært virkningen av det utvidede jordbruksfradraget, som utgjorde om lag 75 pst. av rammen i statens tilbud. Den opprinnelige rammen ble under forhandlingene økt med 270 mill. kr, til 850 mill. kr, der halvparten er redusert skatt – noe lagt i bunnen og noe på toppen. Årets avtale gav en brutto inntektsvekst pr. årsverk på ca. 14 000 kr. Etter fradrag av økte kostnader knyttet til driften, som utgjør ca. 10 000 kr pr. årsverk, blir det en netto inntektsvekst på ca. 4 000 kr pr. årsverk. Norske bønder får ikke den inntektsutviklingen som sammenlignbare grupper får, men mye mindre. Nå vil noen si at det er mange måter å regne på – og det er det også – men det er slått fast at årets oppgjør ikke var det man ropte høyest hurra for ute på bygda, verken i nord eller sør, den 17. mai. Hva vil så framtida vise? Jeg tror Regjeringens merknader legger noen klare føringer som kan være svært viktige for framtidige jordbruksoppgjør. Jeg tror regjeringspartiene vil gjøre noen viktige grep i løpet av høsten og vinteren som vil være med på å legge noen klare føringer for hvordan veien framover skal bli, slik at vi om ett år kan vedta en jordbruksavtale som vil gi ny optimisme fra landsende til landsende. Endringene håper jeg vil gå på struktur og innretning, at de vil gå på noen klare prioriteringer, ikke minst på en ny politisk retning, og at det vil si noe om hvilke økonomiske premisser som blir lagt til grunn for framtidige oppgjør. Jeg har god tro på at Regjeringen vil ta de grep som vil være nødvendige for å få ny optimisme i landbruket og på bygda. Det er nemlig tre svært viktige virkemidler for å skape optimisme, bosetting og verdiskaping på bygda. Det ene er differensiert arbeidsgiveravgift, som Regjeringen har kjempet på plass fra 1. januar 2007, og så er det jordbruksavtalen, som gir norske bønder inntektsmuligheter, og i tillegg er det å satse på å gi kommunene et skikkelig økonomisk fundament, slik at vi kan få de velferdstilbudene som folk vil ha. Vi har fått en god start. Denne regjeringen leverer de varene folk trenger. Gi oss bare litt mer tid, så skal Norge virkelig bli det positive annerledeslandet som andre vil se som det gode eksempel. Det er en vei å gå, og den skal vi gå.
Representanten Langeland er godt kjent for sin entusiasme hva angår lyntog. Personlig har jeg langt større tro på Uelands beskrivelse av lyntogsatsingen, hvor han mener at det norske folk blir ført bak lyset. Vi har sett tidligere at SV har fattet landsmøtevedtak om en jernbane fra Kirkenes til Russland, noe representanten Langeland stemte nord og ned i denne sal etter forslag fra Fremskrittspartiet. Skal vi forstå representanten slik at lyntog er flott for alle i sør, mens vi i nord ikke engang skal kunne få på plass et godstog? Eller er Finnmark og Nord-Norge for en uinteressant bortekamp å regne for representanten?
Lat meg starta med ei vedkjenning: Dersom eg var medlem i Kristeleg Folkeparti, kunne eg ikkje ha fremma det forslaget som Kristeleg Folkeparti har fremma, fordi eg er agnostikar. Det kunne heller ikkje Akhtar Chaudhry, som er visepresident. Han kunne ikkje ha fremma forslaget dersom han var medlem av Kristeleg Folkeparti. Men no er me ikkje medlemmer av Kristeleg Folkeparti, me er medlemmer av regjeringsparti. Lat meg likevel vedkjenna at partiet mitt nok ville ha støtta Kristeleg Folkeparti sitt forslag dersom me var i opposisjon. Men Kristeleg Folkeparti veit utmerket godt at det er me ikkje. Kristeleg Folkeparti har vore i posisjon sjølv. Då må eg vedkjenna at eg trur det er ein grunn til at Kristeleg Folkeparti ikkje fremma dette forslaget då dei sat i regjering, og at det er ein grunn til at dei bygde gasskraftverket Snøkvit utan reinsing. Dei foreslo ikkje noko for Statoil og eigarane der. Så eg må vedkjenna at eg lurer på kva dette forslaget er, som også er fremma ein gong tidlegare? Har det noko med – og då tenkjer eg litt på vedkjenninga ein må gjera i samband med dei ti bod – å stela stemmer å gjera? Er det det me snakkar om? For det luktar litt av det. Så må eg seia at eg er veldig glad for Soria Moria II-erklæringa, for der står det nemleg at ein i den neste eigarskapsmeldinga skal gå igjennom denne eigarskapen og sjå på korleis selskapa kan bidra til lågare utslepp og gjere ein betre innsats for klimaet. Det står det i Soria Moria II-erklæringa. Som sagt: Eg stiller meg litt tvilande til motiva for å fremma dette forslaget når ein den siste gongen fekk det så grundig nedstemt. Så tek ein det opp igjen, sjølv om ein veit at det blir grundig nedstemt. Men for å visa til dei same ti boda reknar eg med at eg talar usant, og at Kristeleg Folkeparti ikkje gjer det. Eg meiner at me no må koma inn på eit litt meir konstruktivt spor når det gjeld Kristeleg Folkeparti, Høgre og Venstre. Eg meiner at me no skal ta Klimakur-saka saman. Eg håpar at Kristeleg Folkeparti, Venstre og Høgre, våre kameratar i klimaforliket, raskt kjem på banen med forslag – saman – som me kan jobba med og få gjennomført fort. Eg håpar at dei ikkje kjem med slike utspel som Kristeleg Folkeparti her kjem med, der ein blir ståande åleine og føremålet sannsynlegvis berre er å stela miljøstemmer. Eg er meir oppteken av at me skal få til praktisk politikk som faktisk gagnar miljøet. Det håpar eg Kristeleg Folkeparti òg er i fortsetjinga av dette, slik at me får eit godt samarbeid i klimapolitikken.
Problemet er bare at de som trenger det, ikke får det tilbudet når situasjonen oppstår. Jeg viste også til – for tre måneder siden – et oppslag i Verdens Gang tilsvarende det som jeg nå tar opp, nemlig at den eldremilliarden som da ble bevilget, endte opp med å gå til kjøp av datautstyr og andre ting, i stedet for til eldreomsorg. Den situasjonen hadde vi altså for 20 år siden, den situasjonen har vi fortsatt. Og det skyldes jo at vi fra Stortingets og regjeringens side nærmest later som om vi har ansvaret for eldreomsorgen, men når problemene blir synlige, da skylder vi på kommunene. Vi må bestemme oss: Skal ansvaret for eldreomsorgen ligge i kommunene, eller skal ansvaret for eldreomsorgen ligge hos storting og regjering? Det mener jeg landets eldre har krav på å få en avklaring på, for de opplever jo at denne saken står øverst på dagsordenen ved hvert eneste valg. Så er mitt spørsmål til statsministeren: Er han fornøyd med at hans egne kommunepolitikere ikke prioriterer utbygging av eldreomsorgen?
I motsetjing til Senterpartiet respekterer Framstegspartiet lokaldemokratiet. Vi ønskjer ikkje på nokon måte å rasere lokaldemokratiet. Vi ønskjer færre kommunar, men vi ønskjer ikkje tvangssamanslåing. Derimot ønskjer vi frivilligheit og å gi økonomiske verkemiddel og økonomiske incentiv for å få til frivillig samanslåing. Det gjer vi fordi vi meiner at innbyggjarane vil vere tente med større kommuneeiningar, som kan byggje opp ein større kompetanse på ulike område. Vi ønskjer å bruke gulrøter – både store og små – for å få til kommunesamanslåingar. Spørsmålet mitt til statsråden er om også ho vil vurdere å vifte med nokre gulrøter overfor kommunane – for å få til frivillige kommunesamanslåingar.
Vi får jo heldigvis anledning til å diskutere budsjettforslagene videre. Jeg vil holde fast på at det Fremskrittspartiet har foreslått, er uansvarlig og farlig for barnevernet. Når det gjelder familieråd, er jeg kjent med det som er gjort i Bergen, og jeg synes det er spennende. Jeg mener at alle tiltak som kan bidra til å forankre det vi gjør, enda bedre – hos familiene, hos ungene selv, hos foreldrene – og som kan involvere barnevernet i det som jo er vårt viktigste mål, nemlig å løse problemene tidlig og med utgangspunkt i de familiene der barna er, er bra. Derfor er erfaringene fra Bergen noe som vi skal se på, og også vurdere hvordan vi eventuelt kan følge opp.
Jeg vil nesten beklage at jeg blander meg opp i krangelen mellom de to partiene som har tatt mål av seg til å styre dette landet etter 2005. Hvis dette skal danne opptakten, ser det jo riktig så festlig ut. Men det som fikk meg til å ta ordet i denne saken, var SVs angrep på Arbeiderpartiet og den politikken Arbeiderpartiet fører når det gjelder energi. Jeg må egentlig støtte SV i denne saken. SV har vært ganske klart. SV ønsker en høyest mulig strømpris som rammer befolkningen. Det ønsker i realiteten også Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet har fremdeles ikke svart meg på spørsmålet om hva de mener når det gjelder bygging av gasskraftverk innenfor de klimakvotene som de har tatt til orde for. Arbeiderpartiet skriver jo i innstillingen, som jeg har sagt tidligere, at det er skapt en politisk usikkerhet rundt framtidige utslippskrav, krav som Arbeiderpartiet har stått i spissen for å fremme. Det er resultatet av Arbeiderpartiets politikk vi ser. Når man snakker om å bygge gasskraftverk, er det gasskraftverk med CO2-håndtering, en teknologi som i beste fall ligger langt fram i tid. CO2-håndtering er ikke CO2-håndtering, men CO2-trylling, for det er en teknologi som ikke er kommersielt lønnsom. Så her taler Arbeiderpartiet med to tunger. Det har SV fullstendig rett i. Jeg forventer at Arbeiderpartiet nok en gang prøver å klare opp i hva de mener når det gjelder bruk av gasskraftverk og produksjon av energi.