mteb/NorwegianParliamentClassification huggingface dataset:
En av de viktigste jobbene til olje- og energiministeren er å bidra til en sikker energiforsyning som nå og i framtiden kan gi grunnlag for økt velferd og verdiskaping i mange tiår framover. Norge har rikelig tilgang på fornybare energiressurser. Denne regjeringen har slått fast at vi ønsker å øke den fornybare energiproduksjonen, kraftproduksjonen, i Norge. På den måten ønsker regjeringen å legge til rette for fortsatt industriutvikling, eksport av aluminium og silisium og andre industriprodukter fra kraftforedlende industri, men også for økt kraftutveksling med andre land, land som i dag får sin energiforsyning fra kullfyring. Vi ønsker også å erstatte deler av det fossile energiforbruket i Norge med fornybar elektrisk kraft. Det norske kraftforbruket kan nå være inne i en god, positiv utvikling. Vi ser i deler av industrien tegn på at kraftforbruket kommer til å øke. Elkem Solar har allerede startet opp igjen silisiumproduksjonen på Sørlandet og vil etter hvert komme opp i full produksjon. Det går jeg ut fra er en gledelig nyhet ikke bare for olje- og energiministeren, men også for Miljøpartiet De Grønne, som er opptatt av solcelleprodusert energi. Vi forventer også at petroleumsindustrien vil kreve mer kraft i årene som kommer, både i allerede vedtatte prosjekter og nye prosjekter. Så vet vi også at befolkningsveksten vil gi oss en underliggende vekst i kraftbehovet i årene som kommer. Den gode tilgangen på fornybare energiressurser gjør det lett å glemme hvor sårbart det norske kraftsystemet er for variasjoner i temperaturer og i tilsig. Det er ikke mange år siden, vil jeg minne om, at frykt for manglende kraftutbygging og et stort kraftunderskudd dominerte den offentlige debatten. Senest vinteren 2010–2011 hadde Norge en kraftsituasjon som Statnett vurderte som anstrengt – og til dels svært anstrengt i deler av landet. I løpet av 2010 var det lite tilsig i magasinene, og det kalde været den vinteren sammen med økt aktivitet i industrien ga et rekordhøyt forbruk. Regjeringen prioriterer sikker energiforsyning i alle landsdeler. Det er en av grunnene til at vi ønsker å bygge ut mer fornybar energi i Norge.
Institutt for klinisk sexologi har spesialisert seg på denne gruppen og behandler flere som har blitt dømt for seksuelle overgrep. De sier at de har 40–50 personer som foreløpig ikke har forgrepet seg, men som ber som hjelp. Dette instituttet har kapasitet til å hjelpe mange flere. De sier at de har sendt henvendelser til Helse- og omsorgsdepartementet om at de – ved å få mer bevilgninger – vil kunne hjelpe disse, men at de har fått avslag på det de siste årene. Så spørsmålet er: Burde vi ikke ta denne kostnaden ved å hjelpe disse pedofile, framfor å ta kostnaden ved ødelagte liv i den andre enden?
Jeg er litt skuffet over statsrådens svar; jeg må imidlertid takke for det. Man vil se på muligheten til å få forbedringer. Det synes iallfall jeg er en meget passiv holdning. Jeg ønsker mer å høre statsrådens private holdning i denne saken, for dette har jo en god del sider. Når man klager på skatten, er risikoen stor for at klagen blir liggende lenge. En årsak er at bare seks av ti årsverk ved likningskontorene går med til vanlig saksbehandling. Samtidig bruker svært mange av de ansatte ved likningskontorene arbeidstiden til annet enn å behandle likninger – nesten 40 pst. av årsverkene brukes faktisk på ledelse, opplæring og administrasjon – og resultatet er bl.a. at likningskontorene ikke klarer å svare på klagen innen fristen på tre måneder, en frist som likningskontorene selv har satt. Jeg vil spørre statsråden: Vil statsråden ta noe initiativ til å innføre absolutte tidsfrister overfor likningskontorene, slik at kundene kan få en bedre behandling?
Det var mye finans. Jeg skal spørre om helse. Regjeringspartiene viser i sine merknader til at de er tilfreds med at regjeringen har fulgt opp verdighetsgarantien på en god måte. Samtidig har flere aviser ved flere anledninger vist til at kommunene selv sier at de ikke finner noe nytt i denne garantien, og således ikke vil gjøre noe annerledes. Er det slik at verdighetsgarantien er som kreftgarantien, altså ingen garanti, men bare en medisinskfaglig anbefaling?
Jeg vil på vegne av representantene Torbjørn Andersen, Tord Lien, Kåre Fostervold og meg selv framsette forslag om en helhetlig vannkraftsatsing.
Jeg skal være den første til å beklage. Jeg har sannsynligvis overhørt representantens Chaudhrys konkretisering, og det beklager jeg på det sterkeste. Men jeg registrerte jo at justisministeren også prøvde seg på samme øvelse, gjennom å si at vi kutter 200 mill. kr ett år og 70 mill. kr neste år og legger det sammen. Det blir dramatiske kutt. Jeg skal prøve å unngå å forlenge debatten. Men det er klart at når man peker på det som det var enighet om i justiskomiteen og Stortinget for bare kort tid siden når det gjaldt kampen mot organisert kriminalitet, er jo denne pakken fra Fremskrittspartiet når det gjelder utvidet grensekontroll, en del av det, selvfølgelig, og det blir nok kanskje det viktigste området også. Hvis vi skal gå foran i å bekjempe organisert kriminalitet av ulik karakter, vil vi måtte gjøre noe med grensekontrollen vår på forskjellige måter. Til representanten Lillehovde: Så må vi bare erkjenne at ja, vi har forskjellig virkelighetsforståelse i Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Vi er kanskje litt mer utålmodig enn Arbeiderpartiet er, og så er det sånn at vi tenker nytt, og at vi tør å utfordre det bestående. Da tror jeg, som jeg sa i mitt innlegg, at disse forslagene på et eller annet vis blir ruget på i regjeringen også. Så trenger det ikke å være denne regjeringen som fremmer det i en annen innpakning. Det kan være en annen regjering, selvfølgelig. Men at det på et eller annet tidspunkt blir nødvendig, er jeg helt sikker på, også ut fra den debatten som representanten Åse Michaelsen viste til, som foregår i Europa. På oppfordring fra representanten Chaudhry, som spør hvorvidt det kommer noen penger i forbindelse med revidert, kan jeg si at hvis Fremskrittspartiets forslag blir vedtatt her i dag, skal jeg også sørge for at det blir finansiert, for vi har ikke kommet i mål med revidert ennå. Vi driver og forhandler, også internt i vårt parti. Men det er klart at hvis disse forslagene blir vedtatt i dag, og det viser seg at det koster penger, skal jeg sørge for at det blir lagt inn i revidert budsjett også, sånn at Chaudhry får finansiert det, hvis det er sånn at han ønsker å støtte noen av Fremskrittspartiets forslag.
Først en kort replikk til representanten Sigbjørn Molvik. Min erfaring er at det er de fattigste kommunene som gjennomgående har den beste eldreomsorgen, så det er ikke alltid mangel på penger i kommunene, men det er mangel på prioriteringer. Flere og flere norske statsborgere flytter ut for kortere eller lengre tid til varme strøk i Europa, eksempelvis Spania. Det er usikkert hvor mange det eksempelvis er i Spania. Det finnes heller ikke pålitelige tall for hvor mange som er tilflyttet Spania, eller som bare er der midlertidig. Stiftelsene Det norske Diakonhjem, Diakonissehuset Lovisenberg og Solgården har gjennomført en prosjektstudie på Costa Blanca hvor man har klarlagt hjelpebehovene i den norske befolkningen, med særlig vektlegging på omsorg og pleie for eldre og syke. Det fremgår av studien at de fleste nordmenn har flyttet til Spania av helsemessige årsaker, og at de aller fleste lever på pensjon eller uføretrygd. En vet at eldreomsorgen i Spania er relativt dårlig utbygd, og etter hvert som alderen øker, får mange norske borgere store problemer i forhold til pleie og omsorg. Fremskrittspartiet mener at det bør legges frem for Stortinget en evalueringsrapport med drøfting av innføring av tiltak, særlig når det gjelder helse og omsorg og pleie ved livets slutt, i budsjettfremleggelsen til høsten. Flere kommuner har etablert sykehjemsdrift i Spania. Kostnadene i Spania ligger 20 pst. lavere enn for sykehjemsdrift i Norge. Ved innføring av en finansieringsordning av eldreomsorgen der pengene følger pasientene, vil det bli langt lettere administrativt å gi slike tilbud i utlandet fra det offentlige i Norge.
Det er nå stor usikkerhet i Forsvaret på grunn av problemene med leveranser av de nye nettopp nevnte helikoptrene av typen NH90. To er levert – i hvert fall seks år forsinket. Så vidt jeg har forstått, er det nå på tale å si opp hele avtalen. Det som opptar mange, er for det første når de øvrige tolv blir levert. Forsvarsministeren nevnte nettopp at det tredje kanskje kommer på nyåret en gang. Men det som kanskje er enda viktigere, er at hvis hele avtalen blir sagt opp – og vi snakker da igjen om fire, fem, seks, syv år frem i tid før nye helikoptre kan komme på plass – har forsvarsministeren nå en plan for hvordan helikopterressursen i tilstrekkelig grad skal være tilgjengelig frem til leveransene er unnagjort?
Jeg har også, som jeg gjorde i mitt innlegg, lyst til å kritisere statsråden for behandlingen av JFS-prosjektet. Jeg syns det har vært en uryddig behandling, og det har jeg som sagt tidligere gitt uttrykk for. Jeg har bare lyst til å nevne kort det som jeg spurte om i den åpne høringen. Det ser altså ut som det er 84 pst. av utviklingskontraktene som allerede er gitt til USA, at det ytterligere er gitt 10–12 pst. til Storbritannia, og at enkelte andre land som Nederland og Israel som har gode kontakter med våpenindustrien i USA, antakeligvis har fått litt allerede, og da er det jo et stort spørsmål om hva som blir igjen til norsk industri, og hva en gjenkjøpsavtale egentlig vil inneholde. Så har jeg også lyst til å si litt om St.meld. nr. 17 for 2001-2002, om samfunnssikkerhet, som skulle vært behandlet her i dag, og det ville vært en stor fordel om den hadde blitt det, men dessverre har det ikke blitt sånn. Disse to sakene, St.meld. nr. 17 og den proposisjonen vi behandler i dag, henger jo på en måte sammen. I media har det vært kritisert at dette ikke har skjedd, og media har lagt skylden på Stortinget, eller komiteen, for den saks skyld. Det syns jeg er helt galt. Grunnen til at den ikke behandles i dag er jo at flertallet i komiteen har bedt om at saken utsettes for å få mer substans i dette, og det er også grunnlaget for at Fremskrittspartiet foreslo at hele meldingen skulle sendes tilbake, fordi vi syns den rett og slett var for dårlig, og at den ikke inneholdt substans overhodet. Nå ble justisministerens anseelse reddet av komiteflertallet som foreslo som sagt å utsette saken til oktober. De som foreslo det, tror jeg også egentlig innerst inne hadde hatt lyst til å sende hele saken tilbake. Det er Regjeringens ansvar å trekke konklusjoner og ikke la dette henge i luften slik det er gjort i denne meldingen. Man inviterer rett og slett til stortingsregjereri, og det er gjort her, og det har imidlertid ikke vært noe annet alternativ.
La meg begynne med å minne Jens Stoltenberg om bakgrunnen for en del av min kritikk da Regjeringen la fram sitt statsbudsjett. Hovedgrunnen var at jeg sa at vi er verdens rikeste land, men Regjeringen prioriterer å bruke 162 milliarder kr til å øke oljefondet. Og da har man gått inn på masse smålige kutt for å få det til, det står jeg fast på. Problemet er jo at her er Arbeiderpartiet hjertens enig med Regjeringen. Også Arbeiderpartiet – når de lager sitt alternative statsbudsjett – begynner med: Hva er viktigst? Jo, det aller viktigste er å øke oljefondet med 162 milliarder kr. Det skal ikke komme til noe mer enn det som økonomene i sine kontorer, rom og kjellere har funnet ut er forsvarlig. Jeg står fast ved det. Det vi kunne gjøre, var å velge om vi bare skulle ha vårt eget primære budsjett, eller om vi skulle gå inn i forhandlinger. Det har vært slik gjennom mange år at også Arbeiderpartiet har stemt subsidiært, som er nest best, fordi alternativet har vært verre. Og det var selvsagt den situasjonen vi kom i. Da Arbeiderpartiet presenterte sitt alternative budsjett, med ca. 4 milliarder kr mer i skatter enn det som nå blir vedtatt, og da de kom med innstramminger for små og mellomstore bedrifter gjennom delingsmodellen – og en rekke andre ting som gikk den gale veien, med økning i skatter og avgifter – var det vi så at hvis vi i hvert fall kunne få fjernet de verste ulempene gjennom Bondevik-regjeringens budsjett, kunne det kanskje bli spiselig og gis subsidiær tilslutning. Og det har det blitt. Vi har fått gjennomslag for det Jens Stoltenberg forhandlet om, men som han ikke greide. Permitteringsordningen blir ikke endret. Vi fikk økt avskrivningssatsene for næringslivet. Vi fikk økt pensjonene for gifte pensjonister, noe som har vært en mare i 20 år, og som vi har kjempet for i 20 år. Alle andre partier har alltid stemt mot, har alltid vært mot å gjøre noe konkret. Nå er plutselig nesten alle partier enig med oss. Vi synes at vi har valgt det fornuftige, men det er fremdeles masse i budsjettet som vi ikke liker, som er usosialt, og som vi svært gjerne skulle ha endret på. Men vi fikk i hvert fall gjort det noe bedre – og vi unngikk regjeringskaos, med Jens Stoltenberg tilbake i stolen.
Jeg takker for svaret. Det var et godt svar, og jeg oppfatter det slik at statsråden nå er på glid i dette spørsmålet. Det er et langt skritt både i forhold til hva Arbeiderpartiet har sagt tidligere, og i forhold til hva tidligere statsråder har sagt. Jeg er helt enig i at ei godkjenningsordning ikke er noe sesam sesam for å få en god kvalitet, men det er én viktig forutsetning for å få god kvalitet og for å hindre at hvem som helst kan åpne en barnevernsinstitusjon, slik som det er i dag. Hvem som helst kan faktisk gjøre det, og så lenge fylkeskommunene er prisgitt de private løsningene fordi de ikke har nok plasser selv, kan man altså risikere at unge blir plassert i en institusjon som ikke er god nok, så lenge vi ikke har denne godkjenningsordninga. Jeg minner om at f.eks. barnehagene har ei godkjenningsordning. Det jeg vil spørre statsråden om, er om hun ser noen prinsipielle grunner til ikke å behandle denne saken veldig, veldig raskt og ikke vente til Befring-utvalget har vært ute på høring.
Først dette med økende egenandeler, som representanten Ballo viste til at en har fått i primærhelsetjenesten. Ja, og det er takket være fastlegeordningen, som også representanten Ballo lovpriste og vel lovpriser fremdeles. Nå må man altså betale 70 kr for å få utlevert sin egen journal fra den legen man har flyttet fra, til den legen man har flyttet til. Det er jo en helt unødvendig utgift som er påført pasientene. Og slik er det blitt: egenandeler for resepter, konsultasjoner over telefon, osv. Så det er ikke blitt noen lukrativ ordning for pasientene sett ut fra et økonomisk ståsted. Så var det forholdet mellom liv og lære. Vi har i de siste budsjettene i den forrige perioden primært gått imot enhver økning av egenandelene. Så viser jeg til samarbeidet med Bondevik-regjeringen de to årene den satt, hvor vi inngikk et budsjettforlik. Nå vet ikke jeg om Olav Gunnar Ballo og Sosialistisk Venstreparti noen gang kommer i den situasjon at de må inngå forlik med andre partier for å løse situasjonen rundt et statsbudsjett, men det vi fikk til med Bondevik-regjeringen den gang, var at vi fikk beholde taket på de egenandelene som var foreslått økt, men vi måtte akseptere den generelle økningen av de øvrige egenandelene. Og det var en økning som var formidabel. Det var den største økningen av egenandelene som jeg noen gang har sett i dette hus, med Bondevik-regjeringen den gang. Men det er det man må betale for å gå inn og kompromisse. Jeg tror alle og enhver skjønner at det ikke var med lett hjerte vi gjorde det, men vi måtte altså prioritere det ene mot det andre, og så ble det slik.
Nei, det var ingen forglemmelse. Grunnen til at SV ikke har vært med på den merknaden – på samme måten som vi ikke er med på forslag og merknader når det dreier seg om positivitetsagenter – er ikke at vi mener at dette ikke er gode tiltak, men at vi har den innstillinga at vi ønsker at kommuner og fylkeskommuner skal få sine distriktspolitikkpenger i samlepotter, og at de sjøl skal kunne få lov til å velge hvordan de vil bruke pengene. Slik sett synes vi at dette er gode ideer, men vi synes ikke det er riktig at Stortinget skal sitte og bestemme så detaljert hva det er man skal drive med. Hvis man ut fra lokalt behov ønsker eventuelt å opprette en nasjonal database, ønsker vi at de skal få frihet til å kunne bruke pengene sine til dette, sjøl om jeg tror at det kanskje ikke er det mest hensiktsmessige. Jeg tror kanskje at regionale databaser er enklere å ha oversikt over og enklere å lage litt lokal profil på, slik at man kan profilere hva som er de ulike landsdeler eller regioners fortrinn når man ønsker å selge seg som et godt bosted og arbeidssted for ungdom. Grunnen til at vi ikke er med på den merknaden og heller ikke med på forslaget om positivitetsagenter, er rett og slett at vi ønsker å gi lokal frihet når det gjelder de distriktspolitiske midlene som blir gitt. Distriktene skal sjøl få lov til å velge hvilke tiltak de vil bruke pengene på.
Tilføring av midler til Forskningsfondet er en veldig hensiktsmessig måte å trappe opp forskningen på. Av det fondet som i dag er på 60 milliarder kr, har vi i løpet av ett og et halvt år tilført 24 milliarder. Under den forrige regjeringen ble det tilført en og annen milliard nå og da. Vi har tatt to store jafs: 14 milliarder i det første budsjettet og 10 milliarder i det budsjettet vi nå er inne i. Men 60 milliarder er ikke taket på Forskningsfondet. Hvor stort dette blir i løpet av vår periode og i framtiden, vil hvert enkelt budsjett og hver enkelt regjering bestemme, men i Soria Moria-erklæringen står det veldig tydelig at veksten i forskning skal skje ved en kombinasjon av bevilgning og avsetning til fondet. Avsetningen til fondet har som sagt under vår regjering vært rekordstor – hele 24 av 60 milliarder. Derfor er det ikke riktig som representanten egentlig antydet i sitt første spørsmål, at forskning ikke har hatt spesielt gode budsjett under vår regjering. Tvert imot har de hatt gode budsjett. Men alle, både vi og opposisjonen, skulle helt sikkert hatt mer penger til alle formål som Stortinget bevilger penger til, men det er altså ikke mer penger enn dem vi har til rådighet.
Som regjeringen har informert Stortinget om flere ganger, jobber vi med en jernbanereform som har som mål at vi skal gi et bedre reisetilbud for folk i pendlersituasjon, den reisen en tar til og fra arbeid, og sørge for at vi får mer gods over på jernbane. Dette er målsettinger som jeg på ingen måte er første statsråd som uttrykker, men jeg ser at utviklingen på godstransporten ikke har gått i den retningen en har hatt visjoner om før. Det tyder på at en ikke har gode nok system, gode nok strukturer i jernbanesektoren til faktisk å få til en endring. Det handler om for dårlig vedlikehold, det handler om for lite og for dårlig frekvens, det handler om for høye kostnader sammenlignet med alternativene. Vår reform går på at vi skal samle mer myndighetsansvar i noen organ, og la andre organ, som f.eks. NSB, få lov til å være et mer konkurransepreget selskap. Det vi ser, er at der NSB er utsatt for konkurranse, nemlig på NSB Gjøvikbanen, leverer de også best kundetilfredshet. Det er viktig å få reformer som står seg over tid, derfor tannkremmetaforen.
For SV er det sjølvsagt viktig at vi styrkjer dei institusjonane vi har – Arbeidstilsynet, skatteetaten og den typen ting – men det er langt frå nok. Det ein treng, er ei omfattande organisering og at ein legg til rette for at også fagrørsla kan ha desse som medlemer. Det blir gjort elles i Europa av LO sine søsterorganisasjonar i ulike byar, for ein har det same problemet der også. Ein treng rett og slett å få desse menneska organisert i sitt interessefellesskap.
Representanten Holte sa nå i sitt svar at det var en rettesnor for Senterpartiet å oppføre seg slik i regjering som Arbeiderpartiet hadde gjort, altså at de kunne svinge hit og dit. Da må jeg spørre: Vet ikke representanten Holte at vi nå har gjennomført et budsjettsystem som gjør dette umulig, og kan representanten Holte beskrive innholdet av de avtalene som er inngått med Fremskrittspartiet og Høyre, på en slik måte at det sannsynliggjør at det er mulig å finne noen andre forlikspartnere ved neste korsvei? Det er ikke så lett for oss andre å se, men det hadde vært veldig fint om Senterpartiet nå kunne avklare en gang for alle at de ser denne åpningen, at de har lyst til å bruke den. Så sier Holte at Senterpartiet opprettholder tjenestene i kommunesektoren. Da må jeg spørre om representanten Holte ikke vet at det mangler i hvert fall 4 milliarder kr i kommunesektoren for å opprettholde tjenestene. Og det som skjer når vi øremerker til helse og omsorg, slik Regjeringen har gjort, og slik flertallet ønsker, er at kommunesektoren må kutte systematisk på barn og unge og på skolesektoren, fordi pengene ikke er øremerket på samme måten. Da må jeg spørre om dette er god senterpartipolitikk. Er dette villet politikk, eller er det slik at Senterpartiet nå bøyer seg for alt som kommer, uansett hva det er, og bare lar det skje, fordi de er mer glad i regjeringsposisjonen enn de er i alle de hjertesakene som de stod for før forrige valg?
Jeg er, om mulig, enda mer opptatt av å bekjempe forskjeller og fattigdom nå enn jeg var for kun få år siden. Ikke minst når jeg ser hvordan toppledere i næringslivet nå tillater seg å melde seg ut av det store fellesskapet, ikke hører på noen og bidrar til at deres egne tillegg og ordninger gir dem lønnsøkninger og inntektsøkninger som andre bare kan drømme om, er jeg intenst opptatt av å understreke den verdien vi har i det norske samfunnet, hvor viktig det er at vi har et samfunn med små forskjeller mellom folk. Når det gjelder å bekjempe fattigdom, gjør vi det med mange virkemidler. Det viktigste virkemiddelet er å sørge for at flest mulig får muligheten til å prøve seg i arbeidsmarkedet. Heldigvis har vi historisk lav arbeidsløshet som gir den muligheten, men det vil fremdeles være slik at mange ikke har sjanse til, uansett hvordan man tilrettelegger for en arbeidsdeltakelse, å delta der. Da dreier det seg om den viktige jobben som arbeids- og inkluderingsministeren nå gjør for å styrke sosialhjelpsklienters rettigheter når det gjelder sosialhjelp - det er på initiativ fra Sivilombudsmannen - og det dreier seg om på hvilken måte vi kan lage gode trygdeoppgjør. Det forrige trygdeoppgjøret var et veldig godt trygdeoppgjør. I tillegg skulle man jobbe videre med både minstepensjon og unge uføre. Så dreier det seg selvfølgelig også om flere andre støtteordninger, f.eks. bostøtteordning og mange andre ting som er viktige for dem som sliter med dårlig råd. Jeg er veldig glad for at skatteetaten har vært en av de offentlige instansene som har hørt på folk som har kommet i skattegjeld fordi de ikke klarte å forholde seg til et skattekrav som i utgangspunket kanskje var ganske lite, og der alle vinduskonvoluttene gikk i bøtta og de lot være å svare på telefonen. Nå driver skatteetaten oppsøkende virksomhet, ringer folk, kommer til avtaler. Det gjør at man kan forhindre den typen kriser som vi vet at mange kan komme i.
Hvis det viser seg at Kunnskapsdepartementet i dag har kommet med nye vurderinger og oppdaterte anslag på dette, bør det selvsagt reflekteres i sluttarbeidet med revidert budsjett i Stortinget. Det er jeg helt enig med representanten Giske i. Men jeg mener fortsatt at hovedtilnærmingen til dette bør handle om det saken gjelder, nemlig at vi ved å stimulere gjennom lærlingtilskuddet og stimuleringstilskuddet, faktisk oppnår resultater. Det blir flere plasser. Det blir mer aktivitet. Det burde vi glede oss over og sørge for å øke bevilgningen til formålet, slik at flere ungdommer kan få den utdanningen de ønsker seg.