Jeg vil først tillate meg å bemerke at i replikkordvekslingen med representanten Huitfeldt gav hun uttrykk for at det var unødvendig med forskning fordi loven skulle endres. Meg bekjent er det ingenting i det høringsforslaget som er sendt ut om endringer i friskoleloven, som skulle tyde på at vi ikke har friskoler etter at ny lov er vedtatt. Det betyr at det fortsatt ville være relevant å få undersøkt i hvilken grad friskoler har en positiv eller negativ innvirkning på den offentlige skolen. Jeg vil fastholde at jeg tror motivet for at en stoppet dette prosjektet, var at en ikke ville ha svaret. For noen er det vi behandler i dag, kun en disponering og fordeling av norsk rikdom på budsjettkapitler. For andre handler det om hvorvidt dagens politikere er fremsynte og gir kommende generasjoner muligheten til å ta et godt grep om de utfordringene vi vet kommer. Norge er igjen beæret med topplassering i den internasjonale levekårsundersøkelsen, og nordmenn flest har all grunn til å være fornøyde. Mens folkets formue i løpet av neste år er ventet å overstige 2 300 milliarder kr, plassert i utenlandske porteføljer med ulik grad av risiko, sitter utdannings- og forskningssektoren igjen med noen undringer etter dette budsjettforslaget. Styrene ved landets universiteter og høyskoler undres over hvilke kutt og nedskjæringer de skal komme med for å imøtekomme Regjeringens innsparingskrav. Få av oss vil vel si at en effektivisering i størrelsesorden 1,5 pst. av driftsbudsjettet er dramatisk. Noen vil til og med kunne hevde at det er fornuftig med en budsjettreduksjon fra tid til annen for å bidra til å bedre ressursutnyttelsen og få mer igjen for de pengene som brukes. Likevel må budsjettreduksjoner på høyskoler og universiteter ses i en større sammenheng. Universiteter og høyskoler er viktige i utviklingen av kunnskapssamfunnet, og de må være langsiktige og faglig selvstendige forvaltere av kunnskap. I Regjeringens styringsdokument, også kalt eventyrerklæringen fra Soria Moria, står det at Regjeringen vil styrke bevilgningene til universiteter og høyskoler. I statsbudsjettet for 2005 foreslo Bondevik II-regjeringen et kutt på 78 mill. kr til universiteter og høyskoler for å kutte antall studieplasser. Den gang reagerte de sosialistiske partiene kraftig, og i Budsjett-innst. S. nr. 12 for 2004-2005, side 62, omtaler Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet kuttforslagene på statlige høyskoler med 30,6 mill. kr på denne måten: «Disse medlemmer har merket seg at reduksjonen ikke er begrunnet i annet enn behovet for innsparing på budsjettet, uten å reflektere det faktiske behovet i sektoren. Disse medlemmer mener den foreslåtte reduksjonen representerer et brudd på forutsetningene som har ligget til grunn for gjennomføringen av Kvalitetsreformen innen høyere utdanning, der en av målsetningene er å gi institusjonene større grad av forutsigbarhet.» Noe senere i merknaden står det at forslaget «innebærer et kutt i basisfinansieringen til institusjonene og rokker ved forventningen om at finansieringssystemet skulle ligge fast over tid». Jeg merker meg med interesse den dramatikk som gjenspeiles i merknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Det kuttet som i 2005 var så dramatisk, representerer i området en fjerdedel av det kuttet universitetene og høyskolene får, som de samme partiene insisterer på i statsbudsjettet for 2007. Begrunnelsen er først og fremst hensynet til det samlede budsjettopplegget. Den kritikken de nåværende regjeringspartier fremmet i budsjettet for 2005, rammer dem selv i dag med fire ganger den samme styrke. Det viser et interessant trekk i norsk politikk, og det er ikke et trekk vi kan være stolte av. Fremskrittspartiet foreslo i finansinnstillingen at det ikke skulle gjennomføres kutt i bevilgningene til universitetene og høyskolene. Elevene i videregående skole har blitt lovet gratis skolemateriell i flere år. I dag behandler vi et forslag fra Fremskrittspartiet om at alle elever i videregående skole allerede fra førstkommende høst skal få fritt skolemateriell. Regjeringen går mot dette forslaget og vil innføre en fylkeskommunal ordning som skal innfases over tre år. Det betyr at 66 pst. av elevene i videregående skole ikke får ta del i denne ordningen fra høsten. Det vil nok bli oppfattet som ganske urettferdig av de to tredjedelene som fortsatt må betale skolemateriellet selv. At Regjeringen overlater til fylkeskommunen å ta den upopulære avgjørelsen om at det må innføres en utlånsordning for skolebøker, som gjør at elevene ikke kan bruke ordinær studieteknikk med understrekninger og kommentarer i læreboka, er lite ansvarsfullt. Fremskrittspartiet vil gi elevene en bok- og materialkortordning, hvor de med en form for rekvisisjon kan plukke ut eget utstyr etter eget pensum og utstyrsliste. Da vil eleven kunne velge det læremateriellet som passer den enkelte best. Vi registrerer at både Elevorganisasjonen, Utdanningsforbundet, forfattere, forleggere og en rekke andre, er enig med Fremskrittspartiet i at en utlånsordning vil være den minst fornuftige modellen for fritt skolemateriell. Vi tar til etterretning at Regjeringen overser det. Tidligere i år kunne Riksrevisjonen avsløre at opplæringstilbudet ved en rekke grunnskoler ikke var tilfredsstillende. Riksrevisjonen pekte særlig på at elever som hadde behov for ekstra oppfølging, men som ikke hadde rett til spesialundervisning, var særlig utsatt. Jeg vil derfor gjerne få peke på at Fremskrittspartiet i finansinnstillingen foreslo å bevilge 55,5 mill. kr til ulike tiltak for elever med særskilte læringsutfordringer. Nå når Kunnskapsløftet er under gjennomføring, er det avgjørende at de elevene som tidligere var mest utsatt for å bli oversett, ikke skal bli det under reformeringen av grunnopplæringen. Derfor er det viktig å fokusere særskilt på denne elevgruppen. Riksrevisjonen kunne også meddele at det var lærernes kompetanse som var den viktigste faktoren for om elevene fikk nødvendig tilpasset opplæring. Tidligere har undersøkelser som PISA og TIMSS vist oss at vi har store atferdsutfordringer i norsk skole, ved at våre klasserom utmerker seg negativt med bråk og uro. Fremskrittspartiet foreslo 20 mill. kr ekstra til etter- og videreutdanning av lærere, med særlig vekt på klasseledelse. I tillegg mener Fremskrittspartiet at det er viktig å stimulere til en likere behandling av private og offentlige tilbydere av utdanning. Derfor foreslo vi å innføre en ordning med kapitaltilskudd for friskolene og økt bevilgning til de private høyskolene. Mang en gang har vi opplevd talere fra landets fremste talerstol – jeg henviser til denne – hevde at Regjeringens politikk vil løse de velferdsutfordringene vi står overfor i Norge. Den tidligere lederen av finanskomiteen, nå statssekretær Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, sa under finansdebatten, da han fortsatt ledet finanskomiteen, at Regjeringen innfrir sine skoleløfter. Representanten Huitfeldt meddelte i samme debatt at Regjeringen skulle øke bevilgningene til høyere utdanning i løpet av perioden. Jeg undres om vi ikke omtrent på samme tid til neste år vil høre de samme setningene. Men saken er at Regjeringen ikke innfrir sine valgløfter. I kommunene kuttes det for tiden i skolebudsjettene. Det tilsettes ikke flere lærere. Skolebøkene blir ikke skiftet ut over alt, og det er ikke én eneste elev som har fått smake på Regjeringens skolematsatsing. Fremskrittspartiet foreslo i finansinnstillingen å øremerke 600 mill. kr til grunnopplæringen. Både Fremskrittspartiet og Utdanningsforbundet har tro på øremerking som virkemiddel for at pengene skal havne i skolen. Da blir ikke økningen omprioritert av ivrige, dyktige lokalpolitikere med en rekke ulike lokale valgløfter og ønskemål. Blant annet antyder flere undersøkelser at kompetanseutviklingsmidlene for lærerne blir brukt til helt andre formål enn til å bedre lærernes kompetanse. Dersom en satsing på skole skal ha troverdighet, er det nødvendig med tilstrekkelig øremerking, oppfølging og kontroll. Bare på den måten vil en kunne holde ord når en sier at skole skal stå høyt oppe på prioriteringslisten. Jeg synes det er viktig at vi også bruker litt tid i debatten på å diskutere kirkepolitiske spørsmål. Til tross for at det for tiden er et stort og bredt folkelig engasjement i debatten om Den norske kirkes fremtidige tilknytning til staten, er de kirkelige diskusjoner i denne sal nærmest fraværende. Det kan selvfølgelig skyldes at kirkestatsråden er mer opptatt av andre ansvarsområder enn dem som hører det kirkelige til, men tidvis registrerer jeg at det svinges ut slag i flere retninger, sist mot Kirkerådet, som har konkludert i stat–kirke-spørsmålet på en måte som tydeligvis har falt statsråden tungt for brystet. I en budsjettbehandling som denne er det neppe naturlig å trekke opp en større spekulasjon om den skjebnen Gjønnes-utvalgets innstilling vil få. Det er imidlertid høyst relevant å peke på at Regjeringen foreslår flere reduksjoner på kirkelige kapitler i sitt forslag. De har heller ikke til intensjon å følge opp prostereformen. I tillegg har Regjeringen lagt opp til at realkapitalen i Opplysningsvesenets fond kan angripes. På denne måten risikerer vi nå at Kirken tappes for ressurser, sakte, men sikkert. Det skjer midt i en debatt om fremtidig tilknytningsform. Fremskrittspartiet har foreslått 52 nye prestestillinger. Vi har gått mot endringer i lov om Opplysningsvesenets fond som nå tillates tappet, og vi vil beholde bevilgningene til det lokale kirkedemokratiet. Et særskilt argument for dette er jo nettopp at Kirken, midt i en endringsprosess, ikke skal tappes. Vi håper at regjeringspartiene fra og med neste budsjett vil bidra til å sikre finansiell stabilitet for Kirken på lang sikt. Norge er et land som er rikt på penger og olje. Vi er en nasjon med få mennesker, men av disse få har mange høy utdannelse. Av dem med høy utdannelse er det mange som har kompetanse i verdensklasse. Fremskrittspartiet tror det er viktig å få frem flere av dem. Vi tror det viktigste perspektivet for en pengenasjon som Norge vil være å utnytte denne situasjonen med rikdom pengemessig til å stimulere mennesker til å yte sitt ytterste, til å lete der ingen har lett før, og til å finne løsninger som intet hode har sett maken til. Det er én måte å sikre en slik kompetansebygging på, og det er å sikre tilstrekkelige ressurser og gode forutsetninger for økt forskningsinnsats. Det er verdt å merke seg at alle de fire opposisjonspartiene, med følge fra et samlet Forsknings-Norge, et samlet universitets- og høyskolemiljø samt en rekke næringslivsaktører peker på at Regjeringens forskningssatsing er en gedigen skuffelse. Det er leit at fremtiden har så liten vekt i denne regjeringens prioriteringer. Fremskrittspartiets forskningspolitikk ville gitt forskningen i 2007 900 mill. kr mer enn Regjeringens opplegg og i 2008 nesten 2 milliarder kr mer. Ved behandlingen av denne budsjettinnstillingen i fjor stod Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre sammen om tre forslag. Når denne budsjettdebatten etter hvert vil gå mot slutten, vil det være klart at Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stå sammen om 20 forslag. Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen om ytterligere to. Siden det fra enkelte hold i Regjeringen stadig vises til de store ulikhetene mellom partiene på ikke-sosialistisk side – og jeg skal ikke underslå at det på enkelte områder er store ulikheter mellom disse partiene – er det en glede å kunne fremvise på dette området, i den gode viljes navn, at en kan finne frem til en rekke gode løsninger på dette fagfeltet som er langt bedre enn de regjeringspartiene er kommet til enighet om. Derfor er det med stor glede at jeg på vegne av de nevnte partier, Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, tar opp de 20 forslagene vi står sammen om. Jeg tar også opp de to forslagene Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre står sammen om, samt de forslag Fremskrittspartiet har fremmet alene.