Jeg synes at både interpellanten og statsråden hadde veldig viktige og interessante innlegg som belyser et viktig spørsmål. Også det faktum at det er andre gangen på kort tid vi har denne debatten, viser at det er et engasjement i denne salen. Og det trengs virkelig et engasjement for verdens fattige, for det er jo de fattigste som først og fremst blir rammet av matvarekrisa. Det at det er engasjement, viser jo også at FAO-møtet får en større betydning enn det var tenkt å få. Det at FNs generalsekretær har satt ned en arbeidsgruppe for å se på matvarekrisa, understreker jo behovet for engasjement. Situasjonen for de minst 850 millioner som er kronisk underernærte, og som møter de økende matvareprisene, er alvorlig. Nå hører vi altså at nye 100 millioner står i fare for å få livet forringet på grunn av matmangel. Som flere har vært inne på: Resultatet ser vi. Det er sosial uro, det er opptøyer og tap av muligheter fordi denne matvaremangelen og sult først og fremst - eller særlig - rammer barn hardt. Interpellanten var jo inne på at vi kan se for oss en utvikling der flere barn blir tatt ut av skolen fordi foreldrene ikke har råd til å sende dem dit, eller fordi barna må gjøre andre ting, og Marit Nybakk var inne på dette med at det truer muligheten til å nå tusenårsmålene. Så er det, som mange har sagt, og som vi understreket i forrige diskusjon, mange årsaker til matvarekrisa. Derfor må det flere løsninger til. En viktig årsak, som også vises ved at det nå er mindre matvarelagre, er at det har vært spekulasjon i matvareprisen. En annen årsak er monopolisering av handel med mat til noen få, multinasjonale konsern. Det har fått for liten oppmerksomhet i debatten, synes jeg. Videre: subsidiering av bruk av landbruksareal til produksjon av biodrivstoff, og at det er en sammenheng mellom klimaendringene og matvarekrisa. Så vil jeg si litt om jordbruk. Da komiteen var på besøk i Verdensbanken, møtte vi Norges representant der, som også var styremedlem i Verdensbanken. Han var veldig tydelig på at jordbruk over lang tid var blitt nedprioritert i Verdensbankens arbeid. Det var ikke minst på grunn av press fra Vesten at det hadde skjedd. Så vi må nok erkjenne at landbruksutvikling heller ikke er blitt tatt nok på alvor i Norges utviklingspolitikk. Men det har altså vært en trend, og det at en nå ser på dette på nytt, viser jo at det er mulig å snu den trenden Jordbruket har stor betydning for matvaresikkerhet i mange fattige land, og, som også andre har vært inne på: Den afrikanske bonden er som regel en kvinne. Sånn sett kunne vi løftet mye av det vi sa i den forrige debatten, inn i denne debatten. Mat er blitt en del av den internasjonale handelen på lik linje med andre varer, og resultatet ser vi. Siden 1980-tallet har de 50 fattigste landene og utviklingslandene som gruppe gått fra å være netto mateksportører til netto matimportører. Dermed har utviklingslandene i minkende grad evnet å verne om egen matproduksjon. Jeg fortalte i forrige debatt om Ghana, som har gått fra å ha en stor kylling- og tomatproduksjon til å måtte importere de samme varene. Det var ikke minst på grunn av to ting, nemlig kravet fra Bretton Woods-institusjonene om å slutte å subsidiere bl.a. gjødsel og dumping av subsidierte matvarer fra EU og USA. Jeg vil da framheve at vi kanskje bør ta opp igjen det gamle kravet fra 1974 om at retten til produksjon for egen befolkning også betyr politisk handlingsrom. Og så vil jeg framheve retten til vann som en menneskerettighet og sammenhengen mellom fred, konflikt, krig og matvareproduksjon.