mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Tarhamehiläinen Mehiläisen takaruumiissa sijaitsevat ruuansulatuselimet, lisääntymiselimet, vaha- ja feromonirauhaset sekä pistin ja myrkkyrauhanen, joka erittää mehiläismyrkkyä. Pistin on vain työmehiläisillä ja emolla. Mehiläinen pistää suojellakseen itseään tai yhdyskuntaansa pesässä. Kun mehiläinen pistää ihmistä tai eläintä, pistin jää väkäsistä kiinni ihoon ja irtoaa mehiläisen ruumiista sitä liikuttavan lihaksiston ja myrkkyrakon kanssa. Mehiläinen kuolee itse piston jälkeen. Toista hyönteistä pistävä mehiläinen ei menetä pistintään eikä kuole. Vaharauhasissaan mehiläinen tuottaa mehiläisvahaa, jonka se siirtää jaloillaan suuhun ja pehmittää tasaiseksi massaksi. Ruuansulatuskanava laajenee takaruumiissa mesikuvuksi, johon mehiläinen varastoi kukista imetyn meden sekä oman ravintonsa. Feromonirauhasillaan mehiläinen erittää erilaisia feromoneja, jotka auttavat esimerkiksi parveilussa, ravintolähteille suunnistamisessa, pesän lentoaukon merkitsemisessä ja hälyttämisessä.
Etuosa Kun ennen 1. tammikuuta 1930 solmittu avioliitto purkautui miehen tai vaimon kuolemaan, sai eloonjäänyt puoliso, sen jälkeen kun pesän velat oli suoritettu, ottaa pesän jakamattomasta irtaimesta tavarasta etuosaksensa mitä vain tahtoi, ei kuitenkaan enempää kuin yhden kahdeskymmenesosan (1/20) siitä. Jos pesä oli köyhä ja vähäinen, puoliso sai etuosakseen kihlasormuksensa, jokapäiväisen vuoteensa ja tarpeelliset pitovaatteensa, vaikka niiden arvo nousisikin vähän päälle kahdeskymmenesosan. Ellei pesässä ollut irtainta, mikä osa pesän omaisuudesta oli ensisijaisesti menevä pesän velkojen maksuun, ei leski saanut etuosaa.
Australiankehrääjät Australiankehrääjien tuntomerkit sijoittuvat kehrääjien ja pöllökehrääjien välille. Niillä on myös pöllöjen piirteitä. Eri lajit muistuttavat suuresti toisiaan. Pituus ja koko vaihtelevat lajeittain. Ne ovat kuitenkin pöllökehrääjiä pienempiä. Pienimmät lajit ovat kottaraisen, suurimmat kyyhkyn kokoisia. Pienin laji on 15 sentin pituinen, mutta suurimmat heimon jäsenet ovat 30 sentin pituisia. Paino on lajista riippuen 29-85 grammaa. Australiankehrääjien pää on suuri ja silmät ovat isot ja pyöreät. Litteä, kärjestä pyöristynyt nokka on sitä vastoin varsin pieni. Nokka onkin hennompi ja lyhyempi kuin pöllökehrääjillä ja useimmilla muilla kehrääjälinnuilla. Se on osittain pitkien otsahöyhenten peittämä ja sitä ympäröivät tuntoharjaksiksi muuttuneet melko pitkät höyhenet. Kita aukenee suureksi ja kitalakea peittää pehmeä nahka, josta tosin puuttuu varsinaisten kehrääjien kitalaelle ominainen runsassuoninen aistinkerros. Jalat ovat melko pitkät, mutta varpaat ovat pienet ja heikot. Pyrstö on pyöreäpäinen ja suhteellisen pitkä, siivet pitkät ja pyöristyneet. Pyrstörauhanen on hyvin kehittynyt. Australiankehrääjiltä puuttuvat puuterihöyhenet ja samoin umpisuoli.
Pesä Ysit Pesä Ysit on lappeenrantalainen pesäpalloseura. Pesä Ysit tunnetaan etenkin naisten Superpesisjoukkueena, mutta seura pyörittää myös monia juniorijoukkueita; Pesä Yseillä on juniorijoukkueet tyttöjen puolella nuorimmista F-junioreista B-junioreihin asti sekä poikajoukkueet G-junioreista E-junioreihin saakka. Pesä Ysit on perustettu vuonna 1976, kun seura irtaantui LUM:sta.
Kehrääjä (kappale) Äänittäjinä ovat olleet Tom Nyman Hitsville IV–studiossa Helsingissä ja Jussi Jaakonaho Petrax-studiossa Hollolassa. Jaakonaho on myös miksannut kappaleen. Levyn on tuottanut Tommi Viksten. Masteroinnin on tehnyt Björn Englemann Cutting Roomissa Tukholmassa.
Pesäpallo Pelaaja on pesässä, kun hän koskettaa pesää. Sisäpelaaja on pesässä myös hänen hypätessä ilmaan, mutta ulkopelaaja ei ole pesässä ilmassa ollessaan. Pallo on ulkopelaajan hallussa, kun se on hänen kädessään, räpylässään tai kun hänellä on ote maassa olevasta pallosta.
Norkoampiainen Norkoampiainen on pesäloinen, joka ei tee lainkaan omaa pesää. Tämän vuoksi sillä ei myöskään esiinny työläisiä. Isäntälajina toimii yleensä puna-ampiainen ("Vespula rufa") ja Aasiassa luultavasti myös "Vespula nursei". Talvehtinut norkoampiaiskuningatar tunkeutuu alkukesällä, isäntälajin ensimmäisten työläisten aikuistuttua, isäntälajin pesään ja joko surmaa alkuperäisen kuningattaren tai ajaa sen ulos pesästä. Tämän jälkeen se alistaa isäntälajin työläiset, jotka jatkavat pesän rakentamista ja päätyvät ruokkimaan norkoampiaista ja hoitamaan sen tuottamia munia. Kun alkuperäisen kuningattaren munimat munat ovat aikuistuneet, pesä tuottaa enää uusia norkoampiaiskuningattaria ja -kuhnureita. Norkoampiaisen loisimat pesät jäävät pienemmiksi kuin loisimattomat pesät. Loisittu puna-ampiaispesä ehtii tuottaa noin 200 puna-ampiaistyöläistä ja sen jälkeen noin 100 norkoampiaiskuningatarta ja 100 norkoampiaiskuhnuria.
Celebesinkakadu Lajia pidettiin aikaisemmin kokonaan riippuvaisena tiheälatvaisesta metsäympäristöstä, mutta sitä tavataan myös aukeilla savanneilla. Laji tarvitsee kuitenkin puita pesimistä varten. Lajin pesimäkausi kestää syyskuusta toukokuuhun ja se rakentaa pesänsä puun koloihin. Kolot ovat usein muiden eläinlajien tekemiä ja sijaitsevat usein kuolleissa ja lahoavissa puissa.
Tiikerin pesä Kaikki rakennuksen on yhdistetty toisiinsa kivestä tehdyillä portailla. Polkujen ja porraskäytävien varrella on myös joitakin huteranoloisia puusiltoja. Korkeimmalla paikalla sijaitsevassa temppelissä on Buddhaa kuvaava friisi. Jokaisessa rakennuksessa on parveke, joka tarjoaa näköalan alhaalla olevaan Paron laaksoon. Luostarilla on pitkä historia erakkomunkkien asuinpaikkana.
Sylviornis neocaledoniae "S. neocaledoniaen" jäännökset ovat hyvin yleisiä, mistä sen on päätelty olleen kasvinsyöjä, vaikkakin sen nokka muistutti ennemminkin petolintujen nokkaa. Se käytti ehkä voimakkaita jalkojaan maan kaivamiseen ja esimerkiksi juurien syömiseen, mutta lajin ravinnosta voidaan tehdä vain arvailuja. Se painoi noin 30 kiloa ja oli puolitoista metriä korkea. Île des Pinsiltä on löydetty lajin jälkeensä jättämiä suurikokoisia maassa sijaitsevia pesäkumpuja. Jotkut niistä ovat jopa 5 metriä korkeita ja 50 metriä leveitä. Ne ovat lisäksi todennäköisesti pienentyneet ajan kuluessa. Tiedossa ei ole, ovatkö pesät yhden linnun aikaansaannosta. On myös mahdollista, että useammat lajin yksilöt rakensivat pesät, tai että niitä käytti useampi sukupolvi. Laji oli menettänyt lentokykynsä, joten sille ei todennäköisesti ollut uhkanaan maapetoja ennen ihmisen saapumista saarille.
Soreahiirihaukka Soreahiirihaukka rakentaa pesänsä puuhun. Pesä on koottu oksista ja vuorattu puunkuorilla ja sammalella, ja sen halkaisija on yleensä 45 x 20 senttimetriä. Naaras munii pesään kaksi vaaleaa, noin 35 gramman painoista munaa. Molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten hoitoon, sillä naaras hautoo ja koiras hankkii ravintoa. Poikaset lähtevät pesästä hieman alle 40 vuorokauden ikäisinä. Soreahiirihaukka rakentaa joka vuosi uuden pesän.
Pöllökehrääjät Eri pöllökehrääjälajien elintavat muistuttavat suuresti toisiaan. Kaikkien uskotaan olevan paikkalintuja, jotka elävät pareittain. Niitä ei ole missään runsaasti. Pöllökehrääjät liikkuvat pääasiassa ilta- ja aamuhämärän aikoihin, mutta niiden kutsuhuutoja voi kuulla läpi yön. Australianpöllökehrääjien suvun lajien ääntely on yleensä matalaa, toistuvaa pauketta; aasianpöllökehrääjien ääntely koostuu vaihtelevista lyhyistä vihellyksistä, liverryksistä tai nau'unnasta. Nukkaisten siipien ansiosta lento on äänetöntä. Pöllökehrääjät ovat kestäviä, mutta muutoin huonoja ja hitaita lentäjiä. Ne eivät ole yhtä ketteriä lentäjiä kuin kehrääjät. Huonon lentotaidon saalistustapojensa takia pöllökehrääjät joutuvat helposti petoeläinten ja petolintujen saaliiksi. Niitä jää usein myös autojen alle, koska ne saalistavat mielellään hyönteisiä teiden välittömässä läheisyydessä. Auringon päivällä lämmittämät tiet houkuttelevat yöllä paljon hyönteisiä, jotka puolestaan houkuttelevat niiden saalistajia. Huonoina ja hitaina lentäjinä auton sokaisema lintu ei välttämättä ehdi paeta vaan jää auton alle. Pesällään yöllä häiritty pöllökehrääjä lentää yleensä pois. Päivällä se voi sen sijaan jähmettyä paikalleen nokka ylöspäin suunnattuna. Tällöin se muistuttaa oksantynkää. Tämä on niille tärkeä tapa, koska ne nukkuvat päivällä avoimella oksalla. Oksan myötäisesti istuvaa pöllökehrääjää on suojavärin takia hankala huomata. Sateiden aikaan pöllökehrääjät levittävät pyrstönsä ja siipensä huojuen samalla puolelta toiselle. Sateen jälkeen ne kuivattavat siipensä merimetsojen tavoin pitäen siivet ja pyrstön levitettyinä.
Floridansuosypressi Floridansuosypressi on suuri tai keskikokoinen puu. Se voi kasvaa noin 45 metriä korkeaksi ja yli 4 metriä leveäksi rungon rinnankorkeusläpimitaltaan, mutta jää usein varsinkin soilla pienemmäksi. Puulla on tavallisesti vain yksi suora, haaraton runko. Runko usein levenee alaosastaan huomattavasti tyveä kohti. Latvus on nuorempana tavallisesti kartiomainen ja usein tasoittuu ja pyöristyy vanhemmiten.
Floridansuosypressi Floridansuosypressi on kosteiden alueiden puu. Sen elinalueiden vuosittainen sadanta vaihtelee 1 630 millimetristä 760 millimetriin. Laji kasvaa yleensä soilla, vesistöjen äärellä tai ajoittain tulvivilla paikoilla. Muunnos var. "distichum" saattaa kasvaa virtaavan veden äärellä, mutta muunnos var. "imbricatum" kasvaa yleensä ainoastaan seisovassa tai hyvin hitaasti virtaavassa vedessä. Floridansuosypressi kasvaa yleensä luonnossa alle 150 metrin korkeudella merenpinnasta. Se voi kasvaa monenlaisilla maaperillä, mutta ei kestä kuivuutta. Muunnos var. "imbricatum" kasvaa luonnossa yleensä karummilla ja happamammilla kasvupaikoilla kuin var. "distichum".
Floridansuosypressi Floridansuosypressi muodostaa usein lähes yksilajisia metsiä kosteille alueille, mutta sitä esiintyy myös harvakseltaan muissa metsätyypeissä. Samojen alueiden tyypillisiä muita puulajeja ovat mustatupelo ("Nyssa sylvatica"), jokitupelo ("Nyssa aquatica"), punavaahtera ("Acer rubrum"), kuningasmagnolia ("Magnolia grandiflora"), magnolialaji "Magnolia virginiana", lännenambrapuu ("Liquidambar styraciflua"), sekä useat tammi- ja saarnilajit. Samoille metsille tyypillisiä köynnöksiä ovat liaanimyrkkysumakki ("Toxicodendron radicans") ja viiniköynnöslaji "Vitis rotundifolia". Naavatillandsia ("Tillandsia usneoides") kasvaa usein floridansuosypressin oksilla päällyskasvina.
Floridansuosypressi Floridansuosypressi eli suosypressi ("Taxodium distichum") on suurikasvuinen kesävihanta havupuulaji, joka kuuluu suosypressien ("Taxodium") sukuun ja sypressikasvien ("Cupressaceae") heimoon. Laji kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan kaakkoisosissa. Se viihtyy kosteilla alueilla, kuten soilla ja jokien tulvatasangoilla. Lajia kasvatetaan nykyään laajalti puistopuuna maailman lauhkeilla ja subtrooppisilla vyöhykkeillä.
Floridansuosypressi Muunnos var. "distichum" kasvaa lähes kaikkialla lajin levinneisyysalueella. "Taxodium distichum" var. "imbricatum" kasvaa lähinnä lajin levinneisyysalueen eteläosissa.
Floridansuosypressi Floridansuosypressi on suhteellisen hidaskasvuinen ja pitkäikäinen puu. Se lopettaa yleensä pystysuuntaisen kasvun noin 200-vuotiaana. Puu voi elää tämän jälkeen elää vielä satoja vuosia. Vanhin tunnettu vuosirenkaista laskettu ikä on 1 622 vuotta. Luku on saatu keskeltä lahonneesta ontosta puusta, jonka iän kokonaisuudessaan on arveltu olevan ainakin 2 000 vuotta.
Naavatillandsia Naavatillandsia kasvaa päällyskasvina yleensä puiden päällä. Joskus se saattaa kasvaa myös aidoilla, puhelinpylväillä ja -linjoilla. Sen on todettu viihtyvän paremmin eräiden tiettyjen puiden oksilla kuin toisten. Naavatillandsian suosimia puita ovat varsinkin floridansuosypressi ("Taxodium distichum") ja virginiantammi ("Quercus virginiana").
Chile Chilen eteläosassa tavataan paljon punasuppiloita ("Lapageria rosea"). Se on köynnöskasvi, jonka kellomaiset kukat ovat punaiset tai valkoiset. Mapuchejen pyhä puu kanelo on myös alueella yleinen. Pohjoisen kuivilla alueilla kasvaa "Prosopis"-sukuun kuuluvia tamarugoja ja johanneksenleipäpuita. Jopa Atacaman aavikolla nähdään, miten ”aavikko kukkii” kun vuodenvaihteen sateita seuraa lyhytaikainen kukkaloisto. Siinä rehottavia kasveja ovat "Rhodophiala"-suvun sipulikasvit ja guanakon tassu eli kisantti. Andien reunavuoristossa kasvavat "Laurelia philippiana", podokarpuskasveihin kuuluva havupuu prinssinkuusi ("Saxegothaea conspicua") ja "Luma apiculata". Reunavuoriston eteläosassa kasvaa myös araukarioita ja lehtikuusia. Viljellyissä metsissä kasvatetaan paljon montereynmäntyä ja eukalyptusta. Patagonian suurin puu on sypressikasveihin kuuluva uhanalainen patagoniansypressi, joka voi kasvaa 60 metriä korkeaksi ja elää 3 000 vuotta vanhaksi.
Suosypressit Suvussa katsotaan auktorista riippuen olevan 1–3 elävää lajia. Floridansuosypressi ("Taxodium distichum") on suvun yleisesti tunnistettu tyyppilaji. Lisäksi useimmat tutkijat tunnistavat meksikonsuosypressin ("Taxodium mucronatum") omana lajinaan, mutta eräät tutkijat luokittelevat sen floridansuosypressin muunnokseksi, nimellä "Taxodium distichum" var. "mucronatum". Laji "Taxodium ascendens" luokitellaan myös joskus omaksi lajikseen, mutta monet tutkijat pitävät sitä floridansuosypressin muunnoksena "Taxodium distichum" var. "imbricatum". Näiden lajien lisäksi on joitakin vain fossiileista tunnettuja esihistoriallisia lajeja, kuten eoseenikautinen "Taxodium dubium". Fossiilisten lajien luokittelua monimutkaistaa se, että fossiilisena suosypressien jäänteitä on joskus hankala erottaa sukulaistensa samankaltaisten deltasypressien tai punapuiden jäänteistä.Suosypressit viihtyvät kostealla subtrooppisella ja lämpimänlauhkealla alueella.
Suosypressit ovat Köppenin ilmastoluokituksessa lähinnä kostean subtrooppisen ilmaston "Cfa" kasveja, mutta niitä kasvaa harvemmin muun muassa myös lämminkesäisen, kostean ja mantereisen Köppenin tyypin "Dfa" alueella. Kaikki suvun nykyiset lajit kasvavat kotoperäisenä Pohjois-Amerikassa.
Holkeri (kala) Holkeri on ekosysteemin huipulla oleva peto, joten siihen kertyy myrkkyjä. Koska laji voi saavuttaa myös huomattavan korkean iän, sillä voi olla paljon annettavaa tutkimukselle siitä, miten ihmisten toiminta näkyy valtameressä. On mahdollista, että sen geenien, luiden ja muiden kudosten perusteella pystytään mittaamaan, miten ilmastonmuutos ja merten saastuminen ovat vaikuttaneet lajiin.
Suosypressit Floridansuosypressi ("Taxodium distichum") esiintyy laajalla alueella Yhdysvalloissa niinkin pohjoisesta kuin Etelä-Illinoisista ja Indianasta Texasiin, Delawarenlahden eteläosista Floridaan. "Taxodium ascendens" puolestaan kasvaa luonnonvaraisena suppeammalla alueella Pohjois-Carolinasta Kaakkois-Louisianaan.
Luutahikkori Luutahikkori kasvaa tavallisesti yksittäisinä puina lehtimetsissä. Se sietää kohtalaisesti varjostusta, levinneisyysalueen kaakkoisosissa paremmin kuin koillisosissa. Muita samoilla alueilla viihtyviä lajeja ovat tammet sekä lyhytneulasmänty, loblollymänty, floridansuosypressi, lännenambrapuu ja jokitupelo. Etelässä tyypillisiä seuralaislajeja ovat kuningasmagnolia, isopalmetto ja "Persea borbonia" -avokado, pohjoisessa puolestaan sokerivaahtera, punavaahtera, sokerikoivu ja keltakoivu.
Floridansuosypressi Floridansuosypressi on taloudellisesti arvokas puu, jonka puuaines on erittäin lahonkestävää. Sitä käytetään rakentamisessa, sisustuksessa ja veneiden valmistuksessa. Rungon lisäksi myös puun suuresta, osin maanpäällisestä juuristosta saadaan puutavaraa.
Floridansuosypressi Laji on myös laajalti käytetty koristepuu. Se tuotiin Englantiin jo vuonna 1637 ja oli siten yksi ensimmäisiä Pohjois-Amerikasta Eurooppaan tuoduista puista. Floridansuosypressi on valittu Louisianan osavaltion puuksi.
Floridansuosypressi Floridansuosypressi on yksikotinen. Erilliset hede- ja emikävyt kasvavat samoissa puuyksilöissä. Hedekävyt ovat tavallisesti 2–3 millimetriä pitkiä ja kasvavat harsuissa ryhmissä riippuvissa, noin 25 senttimetriä pitkissä varsissa. Emikävyt ovat pyöreitä ja koostuvat 5–10 käpysuomusta. Niiden läpimitta on 1,5–4 senttimetriä.
Floridansuosypressi Floridansuosypressi kestää vaihtelevia ilmasto-oloja. Sen levinneisyysalueen pohjoisosissa Illinoisissa kasvukausi kestää noin 190 päivää, kun taas etelässä Floridan subtrooppisissa eteläosissa kasvukausi kestää käytännössä ympäri vuoden. Muunnos var "distichum" kestää −29–−34 celsiusasteen pakkasta. Eteläisempi muunnos var. "imbricatum" kestää enimmillään −17,7 – −12,2 celsiusasteen pakkasta.
Tomas Roslin Luonnossa lajit kytkeytyvät toisiinsa elollisten vuorovaikutusten kautta. Näistä kenties tunnetuimmat ovat antagonistiset peto-saalissuhteet, jotka yhdistävät lajeja ravintoverkoiksi. Yhtä lailla lajipareja voi kuitenkin yhdistää molempia hyödyntävät mutualistiset vuorovaikutukset (esim. kasvi-pölyttäjäverkot), kilpailusuhteet yms. Roslin on selvittänyt, miten erilaiset vuorovaikutustyypit yhdistävät lajeja nk. metaverkostoiksi, miten nämä verkostot ovat rakentuneet, miten ne kehittyvät ja miten ympäristönmuutos vaikuttaa niihin. Kohteinaan hän on usein käyttänyt arktisia eliöyhteisöjä, erityisesti Koillis-Grönlannissa. Näillä pohjoisilla alueilla lajien niukkuus tekee niiden vuorovaikutusverkoista suhteellisen helposti lähestyttäviä. Vuorovaikutusten havaistemiseen ja mittaamiseen Roslin on erityisesti kehittänyt ja käyttänyt DNA-pohjaisia menetelmiä. Roslinin tutkimuksella on huomattavaa merkitystä sen ymmärtämisessä, miten ympäristön muuttuminen ja erityisesti ilmastonmuutos vaikuttaa eliöyhteisöjen rakenteeseen ja toimintaan.
Akira Kurosawa Valikoima muiden ohjaamia Akira Kurosawan käsikirjoittamia elokuvia. Kurosawa kirjoitti tai käsikirjoitti kaikki ohjaamansa elokuvat.
Akira Kurosawa Kurosawa jatkoi filmien tekoa ohjaamalla elokuvan "Dersu Uzala", joka voitti Oscarin. Elokuvaa "Ran" voidaan pitää yhtenä Kurosawan uran parhaista ja se saavuttikin erittäin suuren kansainvälisen menestyksen. Kurosawan viimeisiä elokuvia olivat "Akira Kurosawan unet", "Elokuun rapsodia" ja "Madâ dâ yo". Ennen kuolemaansa Kurosawa ehti myös viimeistellä käsikirjoituksen elokuvaan "Sateen jälkeen".
Akira Kurosawan unet Akira Kurosawan unet on japanilainen elokuva vuodelta 1990. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama elokuva koostuu kahdeksasta tarinasta, jotka pohjautuvat ohjaajan elämänsä varrella näkemiin uniin. Vuoropuhelulla on hyvin pieni merkitys elokuvassa, tarinat etenevät kuvakertomuksina.Episodissa "Varikset" Martin Scorsese esittää Vincent van Goghia.
Akira Kurosawa Kurosawa on Yasujirō Ozun ja Kenji Mizoguchin ohella Japanin tunnetuin elokuvaohjaaja. Hänen elokuvansa ovat vaikuttaneet kokonaiseen elokuvantekijöiden sukupolveen. Kurosawan ensimmäinen elokuva, "Sugata sanshiro", sai ensi-iltansa vuonna 1943 ja viimeinen vuonna 1993. Vain harvoilla elokuvantekijöillä on ollut yhtä pitkä tai arvostettu ura. Kurosawa tunnetaan myös pitkästä yhteistyöstään näyttelijä Toshirō Mifunen kanssa.
Akira Kurosawa Kurosawan teokset ovat antaneet vaikutteita monien tunnettujen ohjaajien töihin ja niistä on tehty myös suoria kopioita: "Yojimbon" juoni kaupunkiin saapuvasta muukalaissoturista, joka saattaa toisilleen vihoittelevat rikollisperheet tuhoon, innoitti Sergio Leonen tunnettua western-elokuvaa "Kourallinen dollareita" ja myöhemmin mafia-elokuvaa "Last Man Standing". Kurosawan "Kätketty linnake" taas antoi vaikutteita George Lucasin "Tähtien sota" -elokuvalle. Elokuvista "Seitsemän samuraita" ja "Rashomon" on filmattu uudet versiot: ensimmäinen nimellä "7 rohkeata miestä" ja jälkimmäinen nimellä "The Outrage" (1964).
Akira Kurosawa Kurosawa opiskeli sekä Hollywoodin rikoselokuvia että venäläisten klassikko-ohjaajien töitä ja loi niiden pohjalta omanlaisensa tyylin rytmittää ja leikata elokuviaan. Kurosawa yhdisti elokuvissaan rauhallisia ja pitkiä kamera-ajoja nopeisiin leikkauksiin. Siksi monet Kurosawan elokuvat vaikuttavat yhä sangen moderneilta. Shakespearen näytelmä "Kuningas Lear" antoi innoituksen Kurosawan omalle versiolle, elokuvalle "Ran".
Akira Kurosawa Akira Kurosawa (黒澤 明 "Kurosawa Akira", 23. maaliskuuta 1910 – 6. syyskuuta 1998) oli japanilainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja.
Akira Kurosawa Kurosawa ohjasi myös sovituksia venäläisistä romaaneista, esimerkkinä Fjodor Dostojevskin "Idiootti" ja Maksim Gorkin "Pohjalla". Kurosawa käytti vuonna 1948–1964 valmistuneissa 16 elokuvassaan paljon samoja näyttelijöitä. Parhaimpana esimerkkinä on Toshirō Mifune, joka esiintyi Kurosawan elokuvissa vuodesta 1948 vuoteen 1964.
Akira Kurosawa Kurosawan läpimurto oli "Rashomon – paholaisen portti", joka voitti vuonna 1951 sekä Venetsian elokuvajuhlien pääpalkinnon että parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon. "Rashomonin" menestys nosti japanilaisen elokuvan kansainvälisen kiinnostuksen kohteeksi. Elokuvassa näyttelevät Kurosawan luottonäyttelijät Toshirō Mifune ja Takashi Shimura.
Akira Kurosawa Andrei Kontšalovskin elokuva "Pakojuna" (1985) perustuu Kurosawan 1960-luvulta periytyvään käsikirjoitukseen.
Punaparta (elokuva) Punaparta on japanilainen elokuva vuodelta 1965. Akira Kurosawan ohjaama elokuva kertoo maalaislääkärin ja hänen harjoitteijansa välisestä suhteesta. Yli kolmetuntinen Punaparta oli Kurosawan viimeinen mustavalkoinen elokuva. Eräiden arvostelijoiden mukaan se on harvinainen tapaus: onnistunut elokuva, joka kertoo hyvästä ihmisestä.
Akira Kurosawa Kurosawan tunnetuimmat elokuvat sijoittuvat Japanin feodaaliaikaan (noin 1200–1600). Joidenkin elokuvien tarinat ovat sovituksia William Shakespearen töistä: "Ran" perustuu "Kuningas Leariin" ja "Seittien linna" "Macbethiin".
Akira Kurosawa Vuonna 1965 valmistuneen "Punaparran" jälkeen Kurosawa vaihtoi tyyliään ja alkoi työskennellä värielokuvien parissa. Tämä elokuva oli myös viimeinen, jossa Mifune ja Kurosawa tekivät yhteistyötä. Kurosawan seuraava ohjaustyö, "Dodes’ka-den" eli "Köyhän pikajuna", kuvaus kadulla elävistä köyhistä ihmisistä, ei ollut kaupallinen menestys. Kurosawa siirtyi ohjaamaan Hollywood-projektia "Tora! Tora! Tora!", mutta yhteistyö amerikkalaisten kanssa epäonnistui ja 20th Century Fox korvasi hänet Kinji Fukasakulla ennen elokuvan valmistumista.
Ikiru – tuomittu Ikiru – tuomittu on Akira Kurosawan ohjaama japanilainen draamaelokuva vuodelta 1952. Elokuvan pääosaa näyttelee Takashi Shimura. "Ikiru" on yksi Kurosawan parhaimmista elokuvista ja kuvastaa parhaiten hänen eksistentialistista elämänfilosofiaansa.
Akira Kurosawa Kurosawa syntyi 23. maaliskuuta 1910 Omorissa, Tokiossa. Elämänsä aikana hän näki Japanin muutoksen kehitysmaasta talousmahdiksi. Vaikka Kurosawa muistetaan parhaiten 1950- ja 1960-luvulla tekemistään elokuvista, hän jatkoi ohjaus- ja käsikirjoitustyötä aina kuolemaansa asti. Hän kuoli 6. syyskuuta 1998 Setagayassa, Tokiossa.
Akira Kurosawa Viidellä elokuvalla ei ole suomenkielistä nimeä.
7 rohkeata miestä Elokuva pohjautuu Akira Kurosawan vuonna 1954 ohjaamaan elokuvaan "Seitsemän samuraita".
Rashomon – paholaisen portti Rashomon – paholaisen temppeli, myös Rashomon – paholaisen portti, () on vuonna 1950 ensi-iltansa saanut japanilainen elokuva. Sen on ohjannut Akira Kurosawa, ja elokuva perustuu kahteen Ryūnosuke Akutagawan kirjoittamaan tarinaan. Rashomon sai Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan vuonna 1951. Parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon se sai erikoispalkintona, koska tätä palkintoa ei virallisesti vielä ollut perustettu. Rashomon oli Kurosawan läpimurtoelokuva, ja sen jälkeen yleensäkin japanilainen elokuva on noussut kansainväliseen suosioon. Elokuvaa pidetään yhtenä Kurosawan parhaista, ja myös näyttelijä Toshiro Mifune tuli sen kautta tunnetuksi.
Kiyoshi Kurosawa Kiyoshi Kurosawa ei ole sukua Akira Kurosawalle.
Kourallinen dollareita "Kourallinen dollareita" seuraa juoneltaan Akira Kurosawan ja Ryuzo Kikushiman käsikirjoittamaa samurai-elokuvaa "Yojimbo – onnensoturi", jonka ensi-ilta oli vuonna 1961. Ohjaaja Sergio Corbucci kertoi Leonen käsikirjoittaneen elokuvansa katsoen samalla Onnensoturia Moviola-leikkauslaitteesta ja tehneen muutoksia vain tapahtumapaikkojen ja dialogin suhteen, mutta elokuvan ei mainittu perustuvan Onnensoturiin. Myös Kurosawa näki elokuvan ja piti siitä kovasti, mutta huomasi tarinan samankaltaisuudet. Hän kirjoitti Leonelle kirjeen, jossa nimitti Kourallista dollareita "omaksi elokuvakseen" ja kertoi olevansa mielestään oikeutettu korvaukseen. Tuottajat eivät kuitenkaan suostuneet maksamaan korvausta suoraan, vaan asiasta nousi pitkällinen oikeusjuttu, jota puitiin samaan aikaan kun Kurosawa kuvasi elokuvaansa Punaparta (1965). Oikeusistuin ratkaisi jutun lopulta kantajan hyväksi, ja Kurosawa ja hänen studionsa saivat prosenttiosuuden elokuvan tuotosta. Ohjaajat eivät koskaan tavanneet toisiaan kasvokkain, mutta Kurosawa tapasi Eastwoodin Cannesin elokuvajuhlilla 1990, missä he keskustelivat huvittuneeseen sävyyn tapauksen aikanaan nostamasta mediakohusta.
Takashi Shimura Hänen ensimmäisiä roolejaan oli tarkastajan rooli Kenji Mizoguchin elokuvassa "Naniwa erejî" (1936). Shimura oli Akira Kurosawan tärkein luottonäyttelijä Toshiro Mifunen jälkeen. Shimura esiintyi monessa Kurosawan elokuvassa, kuten samurai Kambei Shimadan roolissa elokuvassa "Seitsemän samuraita" (1954), puunhakkaajan roolissa elokuvassa "Rashômon" (1950), päähenkilönä elokuvassa "Ikiru – tuomittu" (1952), etsivän roolissa elokuvassa "Kulkukoira" (1949) ja tohtorin roolissa elokuvassa "Juopunut enkeli" (1948).
Pohjalla (elokuva) Pohjalla on japanilainen elokuva vuodelta 1957. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama elokuva tuo Maksim Gorkin näytelmän Edo-kauden japanilaiseen asuntolaan.
Ran Ran () on Akira Kurosawan vuonna 1985 ohjaama historiallinen elokuva. Elokuvan nimi tulee japanin kielen kaaosta tarkoittavasta sanasta.
Seittien linna Seittien linna on japanilainen elokuva vuodelta 1957. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama elokuva tuo Shakespearen Macbethin keskiaikaiseen Japaniin.
Tōhō Tōhō tunnetaan myös Akira Kurosawan elokuvista, Chōseishin-tuotemerkin alle kuuluvista televisio-ohjelmista ja Studio Ghiblin anime-elokuvista.
Sateen jälkeen (elokuva) Sateen jälkeen () on Takashi Koizumin ohjaama ja Akira Kurosawan käsikirjoittama elokuva, joka sijoittuu 1700-luvun Japaniin. Elokuva perustuu Shugoro Yamamoton novelliin.
Vladimir Arsenjev Hänet tunnetaan teoksesta Dersu Uzala, jonka pohjalta Akira Kurosawa teki elokuvan.
Kulkukoira (elokuva) Kulkukoira on Akira Kurosawan ohjaama film noir -tyyliä sisältävä poliisielokuva.
Idiootti (elokuva) Idiootti on japanilainen elokuva vuodelta 1951. Akira Kurosawan ohjaama elokuva perustuu Fjodor Dostojevskin samannimiseen romaaniin. Pietarin sijaan hän on sijoittanut elokuvan Hokkaidon saarelle Japanin pohjoisosaan.
Akira Kurosawa Kirjassaan "Japanese Film Directors" Audie Bock liittää Kurosawan joukkoon sodan jälkeen uransa aloittaneita elokuvaohjaajia, jota hän kutsuu "sodanjälkeisiksi humanisteiksi". Joukkoon kuuluvat myös Kon Ichikawa, Masaki Kobayashi ja Keisuke Kinoshita. Heidän elokuvansa ilmentävät demokratian ja humanismin uusia ihanteita.
Kagemusha – varjokenraali Kagemusha – varjokenraali () on Akira Kurosawan vuonna 1980 ohjaama elokuva. "Kagemusha – varjokenraali" kertoo mahtavan Takeda-klaanin romahtamisesta ja tuhosta Japanin sotaisella Sengoku-kaudella, samurai-ylimys Takeda Shingenin ( 1. joulukuuta 1521 – 13. toukokuuta 1573) kohtalon kautta. Elokuvassa daimio "Takeda Shingeniä" ja tämän kaksoisolentoa ("kagemushaa") esittää Kurosawan luottonäyttelijöihin kuulunut Tatsuya Nakadai.
Skandaali (elokuva) Skandaali on vuonna 1950 ensi-iltansa saanut mustavalkoinen japanilainen elokuva. Sen on ohjannut Akira Kurosawa. Elokuva kertoo paparazzien vainoamista taiteilijasta ja laulajasta, ja suhtautuu kriittisesti juorulehdistön valtaan.
Akira Kurosawa Amerikkalainen elokuvastudio ja Kurosawan japanilaiset vihamiehet levittivät ohjaajan pätevyydestä huhuja, jotka johtivat Kurosawan itsemurhayritykseen vuonna 1971.
Miko (shintolaisuus) Akira Kurosawan elokuvassa "Rashomon - paholaisen portti" vuodelta 1950 murhattu samurai todistaa mikon kautta.
Hrafn Gunnlaugsson Trilogian ensimmäinen osa "Hrafninn flýgur" (Korpin lento, 1984) oli siihenastisen islantilaisen elokuvan suurin kansainvälinen menestys. Elokuva oli tarina pienestä pojasta, jonka julma viikinki säästää tappaessaan kylän muut asukkaat. 20 vuotta myöhemmin poika on kasvanut aikuiseksi ja päättää kostaa kylänsä tuhonneille viikingeille. "Hrafninn flýgur" oli islantilais-ruotsalaista yhteistuotantoa, ja se palkittiin muun muassa parhaan ohjauksen Guldbagge-palkinnolla. Elokuva oli eräänlainen uusintaversio Akira Kurosawan "Yojimbosta" (1961).
Samuraimiekka (elokuva) Samuraimiekka on japanilainen elokuva vuodelta 1960. Akira Kurosawan ohjaama elokuva on jatkoa elokuvalle Yojimbo – onnensoturi ja kertoo samasta roninista, isännättömästä samuraista. Nyt hän avustaa kahta herkkää ylhäisönaista ja yhdeksää amatööritaistelijaa. Elokuvassa on toimintaa ja huumoria, ja se on vähemmän synkkä kuin edeltäjänsä.
Elokuun rapsodia Elokuun rapsodia on japanilainen elokuva vuodelta 1991. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama elokuva kertoo kolmen eri sukupolven suhtautumisesta elämään Japanissa toisen maailmansodan atomipommi-iskujen jälkeen.
Masayuki Mori Masayuki Mori (; 13. tammikuuta 1911, Sapporo – 7. lokakuuta 1973) oli japanilainen näyttelijä. Hän näytteli muiden muassa Akira Kurosawan ja Kenji Mizoguchin elokuvissa; niistä merkittävimpiin kuuluvat Kurosawan "Rashōmon" (1950) ja "Idiootti" (1951) sekä Mizoguchin "Musashino-fujin" (1951) ja "Ugetsu monogatari" (1953). Hänen parhaimpien roolisuoritustensa joukkoon lukeutuu myös huonoihin naisiin lankeavan, älymystöön kuuluvan keski-ikäisen miehen rooli Mikio Narusen ohjaamassa elokuvassa "Ukigumo" (1955).
Tähtien sota Yksi "Tähtien sodan" keskeisimmistä teemoista on perinteinen hyvän ja pahan välinen taistelu. "Tähtien sota" on saanut vaikutteita esimerkiksi aasialaisista wuxia-elokuvista, roomalaisesta mytologiasta ja Akira Kurosawan samurai-elokuvista.
Yoshiko Kuga Yoshiko Kuga (; s. 21. tammikuuta 1931) on japanilainen näyttelijä. Hän on esiintynyt useissa nimekkäissä elokuvissa, kuten Akira Kurosawan "Idiootissa" (1951).
Daisuke Katō Daisuke Katō (18. helmikuuta 1911 – 31. heinäkuuta 1975) oli japanilainen näyttelijä. Hän näytteli yli 150 elokuvassa, usein sivuosissa. Hän näytteli monessa Akira Kurosawan elokuvassa, kuitenkin pienissä rooleissa. Näistä merkittävin oli samurai Shichirōjin rooli elokuvassa "Seitsemän samuraita" (1954).
Kaikki on mahollista Kaikki on mahollista on Salamaryhmän albumi vuodelta 2003. Albumin nimikkokappale sisältää samplen Fumio Hayasakan säveltämästä musiikista Akira Kurosawan elokuvaan "Seitsemän samuraita".
The Magnificent Seven (vuoden 2016 elokuva) The Magnificent Seven on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen lännenelokuva, jonka on ohjannut Antoine Fuqua. Se on uudelleenfilmatisointi vuoden 1960 elokuvasta "7 rohkeata miestä", joka taas perustui Akira Kurosawan elokuvaan "Seitsemän samuraita" (1954).
Seitsemän samuraita Seitsemän samuraita () on Akira Kurosawan ohjaama elokuva vuodelta 1954. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat 1500-luvun Japaniin, jossa erään kylän maanviljelijät kyllästyvät kylää vainoaviin rosvoihin ja pestaavat suojakseen seitsemän rōninia eli isännätöntä samuraita.
Tora! Tora! Tora! Filmin japanilaiseksi ohjaajaksi oli aluksi kiinnitetty kiiteltyjen mustavalkofilmien tekijä Akira Kurosawa. Hänen yhteistyönsä amerikkalaisten kanssa kuitenkin epäonnistui, ja Kinji Fukasaku korvasi hänet elokuvan tuotantovaiheessa.
Hrafn Gunnlaugsson Sergio Leonen ja Akira Kurosawan ohella Hrafn mainitsee esikuvakseen ruotsalaisen mestariohjaajan Ingmar Bergmanin ja tämän elokuvat. Alun alkaen Hrafn suhtautui elokuviin vain yhtenä mahdollisuutenaan vikitellä tyttöjä. Mutta hänen todellinen intohimonsa elokuviin syttyi silloin, kun Ruotsin televisio kuvasi yhden hänen näytelmistään.
Pahat nukkuvat hyvin Pahat nukkuvat hyvin on japanilainen elokuva vuodelta 1960. Akira Kurosawan ohjaama elokuva kertoo miehestä, joka pyrkii kostamaan isänsä kuoleman. Se on valmistumisaikansa Japania kuvaava pureva satiiri, joka etääntyy ohjaajansa aiempien teosten ihanteista. Elokuvassa on nähty yhteyksiä Shakespearen Hamletiin.
Ryūnosuke Akutagawa Akira Kurosawan läpimurtoelokuva Rashomon – paholaisen temppeli perustuu Akutagawan novelleihin Rashōmon ja Tiheikössä. Novellissa Rashōmon on Kioton kaupungin eteläinen portti, kun taas elokuvassa se on temppeli. Nimestään huolimatta elokuvan juoni perustuu lähes täysin Tiheikössä-novelliin.
Juri Solomin Juri Mefodijevitš Solomin (; s. 18. kesäkuuta 1935) on venäläinen näyttelijä. Hän loi huomattavan uran teatterissa, mutta esiintyi myös elokuvissa, joiden joukossa oli Akira Kurosawan "Dersu Uzala".
Minoru Chiaki Minoru Chiaki (30. heinäkuuta 1917 – 1. marraskuuta 1999) oli japanilainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi Akira Kurosawan ohjaamasta elokuvasta "Rashomon – paholaisen portti", jossa hän näytteli pappia.
Sergio Leone Sopivan aiheen seuraavaan elokuvaansa Leone löysi vasta pari vuotta myöhemmin: Akira Kurosawan "Yojimbo – onnensoturi" (1961). Leone muokkasi sen pienen budjetin lännenelokuvaksi, joka kuvattaisiin Espanjassa. Elokuvan pääosaan Leone palkkasi tuntemattoman – ja halvan – yhdysvaltalaisen televisionäyttelijän, "Lännentiessä" näytelleen Clint Eastwoodin. Musiikin elokuvaan teki Leonen entinen koulutoveri Ennio Morricone. "Kourallinen dollareita" (1964) muodostui jättimenestykseksi, joka muokkasi uudelleen totuttuja lännenelokuvan myyttejä. Yhtä käänteentekeviä olivat sen laajakangaskuvaus ja Morriconen musiikki. "Kourallinen dollareita" oli ensimmäinen merkittävä spaghetti- eli italowestern, ja sitä matkittiin ahkerasti.
Elän pelossa Elän pelossa on japanilainen elokuva vuodelta 1955. Sen on ohjannut Akira Kurosawa. Elokuva kertoo miehestä, joka pelkää ydinsotaa ja päättää viedä perheensä turvaan Brasiliaan. Se on valmistumisaikansa Japania kuvaava pureva satiiri, joka etääntyy ohjaajan aiempien teosten ihanteista. Elokuvassa on nähty yhteyksiä Shakespearen "Kuningas Leariin".
Ran Elokuva voitti Oscar-palkinnon parhaasta puvustuksesta. "Ran" oli Kurosawan viimeinen suuri teos ja sen budjetti ylsi 12 miljoonaan dollariin, mikä tekee siitä Japanin historian kalleimman elokuvan. Pääosissa näyttelevät Tatsuya Nakadai ja Mieko Harada, sivuosissa muun muassa Akira Terao.
Mieko Harada Mieko Harada ( "Harada Mieko", s. 26. joulukuuta 1958 Tokio, Japani) on japanilainen näyttelijä. Hän on näytellyt Lady Kaedenia Akira Kurosawan Oscar-palkitussa elokuvassa "Ran" sekä Okin-nimistä prostituoitua Nippon Akademī -palkitsemassa sivuroolissa elokuvassa "Sateen jälkeen".
Hrafn Gunnlaugsson Hrafnin viikinkitrilogia on ottanut selviä vaikutteita Sergio Leonen ja Akira Kurosawan historiallisista spektaakkeleista. Tämän yhteyden ohjaaja on myös itse tunnustanut. Näitä kahden mestariohjaajan elokuvia Hrafn pitkää omien epookkielokuviensa esikuvina.
Toshirō Mifune Toshirō Mifune (, 1. huhtikuuta 1920 – 24. joulukuuta 1997) oli kansainvälisesti tunnettu japanilainen näyttelijä, joka tuli kuuluisaksi etenkin rooleistaan Akira Kurosawan ohjaamissa elokuvissa. Vuosina 1948–1995 hän esiintyi lähes 170 elokuvassa. Lisäksi Mifune esiintyi lukuisissa televisiosarjoissa.
Neidonlähde Neidonlähde ("Jungfrukällan") on Ingmar Bergmanin ohjaama elokuva vuodelta 1960. Sen tarina perustuu keskiaikaiseen 1200-luvun balladiin "Herr Töres' döttrar", joka kertoo vauraan talonpojan tyttäristä. Elokuvan kuvaus on saanut vaikutteita Akira Kurosawalta ja Mauritz Stilleriltä. Kuvauksen toteutti Sven Nykvist.
Köyhän pikajuna Köyhän pikajuna on japanilainen elokuva vuodelta 1970. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama elokuva kertoo kaatopaikalla asuvista köyhistä pian toisen maailmansodan jälkeen. Nimensä se on saanut pojasta, joka kuvittelee olevansa junan ohjaaja, ja kulkee päivittäin samaa reittiä kaatopaikan ympäri.
Vaarojen planeetta Vaarojen planeetta (engl. "Battle Beyond the Stars") on Jimmy T. Murakamin ohjaama yhdysvaltalainen avaruusoopperaelokuva vuodelta 1980. Se on science fiction -versio Akira Kurosawan elokuvasta "Seitsemän samuraita" (1954).
Nagashinon taistelu Nagashinon taistelu ja Takedojen viimeiset vuodet on kuvattu Akira Kurosawan vuoden 1980 elokuvassa "Kagemusha – varjokenraali". Elokuvassa kuriton varas on värvätty esittämään kuollutta Takeda Shingeniä Nagashinoa edeltävinä vuosina. Elokuvan lopussa hän näkee taistelun ja on lopulta viimeinen joka pitelee Takedan lippua. Sekä Shingeniä että "kagemushaa" esittää Tatsuya Nakadai.
Taivas ja helvetti Taivas ja helvetti on Akira Kurosawan ohjaama elokuva vuodelta 1963. Se perustuu Ed McBainin kirjoittamaan amerikkalaiseen poliisikertomukseen. Taivas tarkoittaa tässä tapauksessa yläluokan maailmaa, helvetti kaupungin satamakortteleita, joissa ihmishenki ei ole palaneen tulitikunkaan arvoinen.
Isao Kimura Isao Kimura (22. kesäkuuta 1923 – 4. heinäkuuta 1981) oli japanilainen näyttelijä, joka näytteli useissa Akira Kurosawan elokuvissa. Hän näytteli muun muassa elokuvassa "Kulkukoira" (1949) tarinan pääroistoa. Hänet muistetaan parhaiten roolistaan teini-ikäisenä samuraina (vaikka hän oli oikeasti jo 31-vuotias) elokuvassa "Seitsemän samuraita" (1954). Hän kuoli 58-vuotiaana syöpään.
Dersu Uzala (vuoden 1975 elokuva) Dersu Uzala on neuvostoliittolais-japanilainen elokuva vuodelta 1975. Akira Kurosawan ohjaama ja käsikirjoittama elokuva kertoo Dersu Uzalasta. Elokuva perustuu venäläisen tutkimusmatkailijan Vladimir Arsenjevin vuonna 1923 julkaisemaan kirjaan, joka kertoo hänen matkoistaan Ussurin alueella Venäjällä, sekä nanaimetsästäjästä, joka toimi Arsenjevin ryhmän oppaana 1902–1907. Nanaimetsästäjä Dersu Uzala on nostettu elokuvan päähenkilöksi.
Kenji Mizoguchi Mizoguchi ei ollut täysin sopeutunut toisen maailmansodan jälkeen Japanin elokuva-alaan, sillä todellisuuspakoisen viihteen suosio oli huipussaan ja Mizoguchi uskoi, että hänen elokuvatyylinsä oli vanhentunut. Akira Kurosawan "Rashomon – paholaisen portti" -elokuvan on sanottu yllyttäneen Mizoguchia kuvaamaan "O’Haru – naisen tien". Se tehtiin kokonaan ilman studioiden rahoitusta, mutta se oli palkintoehdokkaana Venetsian elokuvajuhlilla.
Sengoku-kausi Japanilaisessa kulttuurissa Sengoku-kautta pidetään eräänlaisena "villin lännen ajanjaksona", ja monet seikkailusarjakuvat, kertomukset ja elokuvat sijoittuvat tälle ajalle. Esimerkkeinä mainittakoon Akira Kurosawan "Kagemusha – varjokenraali" ja "Kätketty linnake", James Clavellin romaani "Shōgun" sekä manga- ja animesarja Inuyasha.
The Salvation Levringin pitkäaikaisena haaveena oli lännenelokuvan tekeminen. Haave toteutui, kun hän ohjasi elokuvan "The Salvation". Elokuva on Etelä-Afrikassa kuvattu toimintapainotteinen elokuva. Levringin ihanteita ovat olleet John Fordin klassikot, mutta "Salvation" ei ole Fordia, ei myöskään Dogmaa, vaan lähinnä se muistuttaa spagettiwesterneitä. Elokuvaa tehdessään hän katsoi työryhmän kanssa tunnelman luomiseksi paitsi Fordia ja Sergio Leonea, myös Akira Kurosawaa. Elokuvan päänäyttelijä on tunnettu tanskalainen näyttelijä Mads Mikkelsen. Elokuvassa puhutaan osittain tanskaa, mutta enimmäkseen englantia.
Jalo villi Kirjallisuudessa jaloja villejä ovat luoneet James Fenimore Cooper, Karl May ja Jean-Jacques Rousseau. Jalon villin piirteitä on myös vaikkapa Akira Kurosawan elokuvan "Dersu Uzala" nimihenkilössä. Yksi kuuluisimpia jaloja villejä on Edgar Rice Burroughs’n Tarzan-hahmo.
Peter Cowie Peter Cowie (s. 24. joulukuuta 1939) on brittiläinen elokuvakriitikko ja elokuvahistorioitsija, joka on erikoistunut Pohjoismaiseen elokuvaan. Hän toimitti pitkään vuonna 1963 ensimmäistä kertaa ilmestynyttä "International Film Guide" -vuosikirjaa, ja on julkaissut yli 30 teosta. Cowie on kirjoittanut muun muassa Ingmar Bergmanin ja Akira Kurosawan elämäkerrat.
Toshirō Mifune Pitkällä elokuvaurallaan Mifune esitti usein yrmeitä ja käytökseltään hiomattomia samuraita tai rōnineja. Hän oli tunnettu vahvasta läsnäolostaan kohtauksissa, intensiivisestä näyttelytyylistään sekä karheasta äänestään. Merkittävimmät elokuvansa Mifune teki Akira Kurosawan kanssa. Näihin kuuluivat "Rashomon", "Seitsemän samuraita", "Kätketty linnake", "Seittien linna", "Yojimbo – onnensoturi" ja "Punaparta".
Setsuko Hara Hänen läpimurtonsa tapahtui, kun hänet löysi saksalainen ohjaaja Arnold Fanck, jonka saksalais-japanilaisessa yhteistyöelokuvassa "Die Tochter des Samurais" (1937) hän näytteli pääosaa. Sitä ennen hän oli näytellyt neljässä japanilaisessa elokuvassa. Toisen maailmansodan aikana hän oli suosituin japanilainen näyttelijä. Sodan päätyttyä alkoi hänen mestyksekkäin aikansa, jolloin hän näytteli pääosia Yasujiro Ozun, Akira Kurosawan, Mikio Narusen ja muiden merkittävien ohjaajien elokuvissa.
Shinobu Hashimoto Shinobu Hashimoto (; 18. huhtikuuta 1918 – 19. heinäkuuta 2018 Tokio) oli japanilainen elokuvakäsikirjoittaja. Hän työskenteli lukuisissa elokuvissa, joiden joukossa ovat Akira Kurosawan ohjaamat "Rashomon – paholaisen portti" (1950), "Ikiru – tuomittu" (1952), "Seitsemän samuraita" (1954), "Elän pelossa" (1955), "Kätketty linnake" (1958) ja "Pahat nukkuvat hyvin" (1965).
Takauma (narratologia) Subjektiivisen takauman muunnelma on "valheellinen takauma", joka osoittautuu tarinan edetessä epätodeksi. Hitchcock elokuvassa "Esirippu laskee" (1950) todistaja kertoo rikoksesta, joka nähdään hänen subjektiivisena takaumanaan. Lopussa paljastuu, että nähty takauma olikin valhetta. Akira Kurosawan "Rashomon" (1950) rakentuu neljän eri silminnäkijän erilaisista kertomuksista samasta menneestä tapahtumasta.
Yojimbo – onnensoturi Yojimbo – onnensoturi on japanilainen elokuva vuodelta 1961. Akira Kurosawan ohjaama veijarimainen samuraielokuva kertoo roninista, isännättömästä samuraista, joka tulee sotaherrojen hallitsemaan kaupunkiin, ja saa kaikki sotaherrat palkkaamaan itsensä suojaksi toisia sotaherroja vastaan. 
Elokuva on saanut vaikutteita Dashiell Hammettin kirjasta "Red Harvest" (1927) ja lännenelokuvista, ennen muuta John Fordin tuotannosta. 
Yojimbo itse puolestaan on ollut mm. Sergio Leonen esikuvana, mikä näkyy selkeästi elokuvassa "Kourallinen dollareita". Elokuvien juonet ovat samanlaiset, "Kourallinen dollareita" on vain siirretty villiin länteen.
Francis Ford Coppola "Kummisedän" jatko-osan menestyksen siivittämänä Coppola lähti Filippiineille tekemään elokuvaa "Ilmestyskirja. Nyt" (1979). Monet tekijät vaikeuttivat kuitenkin jo ennestään massiivisen ja kunnianhimoisen elokuvan tekoa, minkä takia se vei paljon suunniteltua kauemmin (ja miljoonia Coppolan henkilökohtaisesta omaisuudesta) valmistuakseen. "Ilmestyskirja" voitti kuitenkin kultaisen palmun Cannesissa, kaksi Oscaria kymmenestä ehdokkuudesta, ja nousi Coppolan arvostetuimpien elokuvien joukkoon. Coppola sai elokuvasta henkilökohtaisesti kolme Oscar-ehdokkuutta, mutta ei voittanut yhtään. Coppola tuotti tämän jälkeen monia elokuvia, mukaan lukien suuren idolinsa Akira Kurosawan "Kagemushan" (1980).
Keiko Awaji Keiko Awaji (, hiragana: あわじ けいこ; 17. heinäkuuta 1933 Tokio – 11. tammikuuta 2014 Tokio) oli japanilainen näyttelijä. Hän debytoi teini-ikäisenä Akira Kurosawan elokuvassa "Kulkukoira" (1949). Hän oli aktiivinen esiintyjä vielä aikuisiällään. Hän voittikin vuonna 1958 Sinisen nauhan ja oli vuonna 1988 ehdolla Japanin akatemian palkinnon saajaksi.
Nioh Pelin varhaisesta versiosta kerrottiin sen olevan nimellä "Oni" ja perustuvan Akira Kurosawan kesken jääneeseen käsikirjoitukseen.
Aidankaatajat "Helsingin Sanomissa" lokakuussa 1982 elokuvatutkija Sakari Toiviainen ja elokuvatoimittaja Helena Ylänen käyttivät "Aidankaatajia" esimerkkinä epäonnistuneesta aihevalinnasta ja laajemmin suomalaiselokuvien vääristä valinnoista. Kuolevan vanhuksen tarina voisi Toiviaisen mielestä onnistua iäkkäältä Ingmar Bergmanilta tai Akira Kurosawalta, mutta nuoren ohjaajan esikoiselokuvaksi hän piti aihetta vääränä. Yläsenkin mielestä elokuva on monin tavoin epäonnistunut, mutta tehty hyvää tarkoittaen.
Matsumoto Bizen no kami Ki no Masamoto Matsumoto Bizen no kami Ki no Masamoto oli kuuluisa urotöistään. Esimerkiksi Akira Kurosawa on lainannut käsikirjoitukseensa otteita Masamotoa koskevista japanilaisista legendoista. Seitsemän samuraita elokuvan alussa on kohtaus, jossa ikääntynyt samurai Kambei Shimada (Takashi Shimura) pelastaa buddhalaismunkiksi naamioituneena vauvan tätä panttivankina pitävältä ryöväriltä. Tätä tarinaa on Japanissa kerrottu juuri Masamoton urotekona.
Isuzu Yamada Yamada esiintyi monien tunnettujen japanilaisohjaajien, kuten Kenji Mizoguchin, Yasujirō Ozun, Mikio Narusen ja Akira Kurosawan, töissä. Hänen elokuviin kuuluvat "Osakan elegia", "Gionin sisarukset", "Pohjalla" (1957), "Seittien linna" (1957) ja "Yojimbo – onnensoturi" (1961). Hän voitti uransa aikana useita japanilaisia palkintoja; näiden joukossa on kaksi Japanin akatemian palkintoa elämäntyöstä, kolme Sinistä nauhaa ja kaksi Kinema Junpo -palkintoa.
Japani Zenbuddhalaisuus on vaikuttanut suuresti moniin japanilaisen taiteen tyypillisiin piirteisiin, kuten minimalismiin ja spontaaniuteen, sekä esimerkiksi puutarhataiteeseen, teetaiteeseen, kalligrafiaan ja ikebanaan. Perinteisessä japanilaisessa maalaustaiteessa ei käytetä perspektiiviä, ja sen tyypillisimpiä aiheita ovat luonto, mytologia ja ihmiskuvaus. Vastapainon hillitylle, usein kaunokirjallisuuteen tai kalligrafiaan liittyneelle taiteelle muodostaa japanilaisen maalaustaiteen tunnetuin muoto, erityisesti Edo-kauteen yhdistettävä puupiirrostekniikka ukiyo-e, jonka mestareita olivat muun muassa Hokusai, Hiroshige ja Utamaro. Puupiirrosten ja länsimaisen sarjakuvan synteesistä kehittyi manga, japanilainen sarjakuva, joka saavutti nykyisen muotonsa toisen maailmansodan jälkeen. Elokuva sai Japanissa alkunsa 1800-luvun lopussa, ja ensimmäinen äänielokuva valmistui vuonna 1931. Kansainväliseen suosioon japanilainen elokuva nousi sen jälkeen, kun Akira Kurosawan "Rashomon – paholaisen portti" voitti Venetsian filmifestivaalien pääpalkinnon 1950-luvun alussa. Japanilainen piirroselokuva, anime, on suosittua ja usein kytköksissä mangaan.
Machiko Kyō Machiko Kyō (s. 25. maaliskuuta 1924) on japanilainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi 1950-luvulla. Hänet palkittiin suomalaisella Jussi-palkinnolla parhaasta ulkomaalaisesta naisnäyttelijästä elokuvasta "Helvetin portti" ("Jigokumon", 1953). Hän oli ehdolla Golden Globe -palkintoon parhaasta naispääosasta musikaali- tai komediaelokuvassa vuonna 1957 elokuvasta "Elokuun teehuone" ("The Teahouse of the August Moon"), jossa hänen vastanäyttelijöinään olivat Marlon Brando ja Glenn Ford. Hänet muistetaan kuitenkin ehkä parhaiten Akira Kurosawan läpimurtoteoksesta "Rashomon – paholaisen temppeli" (1950) ja Kenji Mizoguchin elokuvassa "Ugetsu – kalpean kuun tarinoita" (1953). Ennen elokuvauraa hän toimi tanssijana 1940-luvulla.
Japanilainen elokuva Japanilaisen elokuvan kulta-aikaa oli 1950-luku. Akira Kurosawa teki ensimmäiset elokuvansa 1940-luvulla ja voitti Venetsian elokuvajuhlien hopeisen leijonan teoksellaan "Rashōmon" (1950). Muita hänen mestariteoksiaan ovat "Seitsemän samuraita" vuodelta 1954 ja "Ikiru", sotaa edeltävän draaman humanismia ja realismia jatkava teos vuodelta 1952. Kenji Mizoguchi aloitti vuorostaan työskentelyn jo 1920-luvulla kuvaten erityisesti naisten kohtaloa – hänen tunnetuin teoksensa on myös hopeisen leijonan voittanut "Ugetsu – kalpean kuun tarinoita". Kaikkein merkittävimpänä ohjaajana monet pitävät kuitenkin Yasujirō Ozua, joka loi minimalistisia kuvauksia japanilaisesta perheestä. Hänen tunnetuimpiin ohjauksiinsa kuuluu keskimääräisen perheen hajoamista kuvaava hiljainen, eleginen tarina "Ensimmäinen matka" vuodelta 1953. 1960-luvulla television yleistymisen myötä elokuvan merkitys väheni ja lippumyynti laski viidesosaan huippuluvuistaan. Kallimman tuotannon korvasivat gangsterit, teinielokuvat, hirviöteemat (Godzilla) ja pehmoporno. Japanilaisen elokuvan ovat pitäneet elinvoimaisena erityisesti itsenäiset ohjaajat, kuten Nagisa Ōshima, Shōhei Imamura ja Jūzō Itami.
Kosmos-Filmi Kosmos-Filmin maahantuomat neuvostoliittolaiset teatterielokuvat jäivät Suomen katsojatilastoissa yleensä häntäpäähän ja saivat keskimäärin joitakin satoja katsojia. Suosituimmiksi neuvostofilmeiksi muodostuivat Emil Lotjanun "Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen" ja japanilaisen Akira Kurosawan ohjaama "Dersu Uzala", jotka saavuttivat kumpikin noin 180 000 teatterikatsojaa. Vuodesta 1972 (jolloin ulkomaisten elokuvien katsojatilastointi aloitettiin) vuoteen 1991 (jolloin Neuvostoliitto lakkautettiin) eniten katsojia saivat Suomen teattereissa nämä neuvostoelokuvat: