mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Esa Pakarinen Heti perään Pakarinen laitettiin toiseen elokuvaan "Lännen lokarin veli", jonka muissa rooleissa esiintyivät Henry Theel, Sirkka-Liisa Wilén ja Elsa Turakainen. Elokuva tuli ensi-iltaan huhtikuussa 1952 ja sai Rovaniemen markkinoiden kohtelun: kriitikot haukkuivat mutta yleisö virtasi teattereihin. Pakarinen levytti tuoreeltaan elokuvan nimikappaleen, ja levy kohosi keväällä levymyyntitilastojen kärkipäähän. Välissä Pakarinen käväisi kiertueilla Kärjen, Helismaan, Pärre Förarsin, Henry Theelin ja Matti Louhivuoren kanssa, sekä keikkaili Helsingissä. Hotelli Tornin huoneesta 602 tuli Pakarisen koti lähes kymmeneksi vuodeksi, kotona Varkaudessa hän ei kiireisimpinä vuosina käynyt kuin joulunpyhinä kääntymässä.
Esa Pakarinen Välissä Pakarinen teki yhden ei-Puupää -filmatisoinnin "Hei, rillumarei!", jossa hän palasi Severi Suhosen rooliin. Elokuvassa irvittiin korkeakulttuuria ja annettiin pieni näpäys kriitikoille. Tämän jälkeen jatkettiin taas Puupää-filmien parissa, parhaimmillaan jopa kolmen filmin vuosivauhdilla. Kaikkiaan Puupää-elokuvia syntyi kolmetoista, joista 11 ohjasi Armand Lohikoski. Elokuvien käsikirjoittajina vuorottelivat Reino Helismaa ja Lohikoski.
Esa Pakarinen Esa Pakarinen syntyi 1911 Rääkkylän Hernevaarassa Pohjois-Karjalassa kiertävän kyläsuutarin Paavo Pakarisen ja Angeliina Hirvosen kuusilapsiseen perheeseen. Isä oli itseoppinut haitarinsoittaja. Perhe kiersi Esan varhaiset vuodet ympäri Savoa ja Pohjois-Karjalaa, kunnes asettui vuonna 1920 Joensuuhun. Syksyllä 1921 Pakarinen meni kansakouluun suoraan kolmannelle luokalle, mutta hänen koulumenestyksensä jäi varsin vaatimattomaksi. Nuoruusvuosinaan Pakarinen työskenteli muun muassa sisävesilaivoilla lämmittäjänä, juoksupoikana Karjalaisen kirjapainossa, tiilenlyöjänä, maalarina ja muissa sekatöissä.
Esa Pakarinen (albumi) Esa Pakarinen on Esa Pakarisen kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1990 levymerkillä Fazer Finnlevy. Albumin uusintapainos julkaistiin vuonna 2008. Albumin kappaleet on koonnut Jaakko Salo.
Hanna Pakarinen Pakarinen julkaisi kolmannen albuminsa "Lovers" 14. helmikuuta 2007 ja se myi vielä saman vuoden aikana kultaa. Hanna Pakarinen valittiin helmikuussa 2007 edustamaan Suomea saman vuoden euroviisuissa, jotka järjestettiin ensimmäistä kertaa Helsingissä. Hänen edustuskappaleensa "Leave Me Alone" sai Suomen loppukarsinnassa 17,7 prosenttia kaikista äänistä. Pakarinen sijoittui lopullisessa viisufinaalissa sijalle seitsemäntoista 53 pisteellä.
Esa Pakarinen Talvella 1953 kuvattiin elokuvaa "Lentävä kalakukko", jossa Pakarisella oli junan konduktöörin rooli (elokuva sisälsi yhden Suomen varhaisimmista alkuteksti-animaatioista, kalan päällä ja pyrstöllä varustetun junan, jonka vaunuissa esiintyjien nimet). Elokuvan tunnussävelmän levyversio myi yli 10 000 kpl ja jäi pysyväksi numeroksi Pakarisen ohjelmistoon. Elokuvan sivuosassa Läski-Leevinä oli Masa Niemi. Kaksikko tapasi tuolloin ensi kertaa toisensa, ja Reino Helismaa keksi heidän näyttävän Ola Fogelbergin sarjakuvasankareilta Pekalta ja Pätkältä. Heidät palkattiin välittömästi tulevaan Puupää-filmiin, joka tehtiin heti Kalakukon perään.
Lännen lokarin veli Lännen lokarin veli on vuonna 1952 valmistunut suomalainen elokuva. Elokuvan on ohjannut Jorma Nortimo, käsikirjoittanut Reino Helismaa ja tuottanut T. J. Särkkä Suomen Filmiteollisuuden kanssa. Pääosia elokuvassa näyttelevät muun muassa Esa Pakarinen (Mr. Esa ”Coolman” Kulomaa), Henry Theel (Jaska Mäki), Elsa Turakainen (Hilkka) ja Sirkka-Liisa Wilén (Marketta).
Esa Pakarinen Ensimmäinen Pekka Puupää-filmi, Ville Salmisen ohjaama "Pekka Puupää" (1953) oli nopeasti purkitettu tuotos, jolta ei ihmeitä odotettu. Suuren suosion myötä se kuitenkin sai pikaisesti jatkoa. Seuraavana kesänä kuvattiin "Pekka Puupää kesälaitumilla", jossa Pakarisen, Niemen ja Siiri Angerkosken ohella esiintyivät Olavi Virta ja Ruth Johansson. Olavi Virta esiintyi vielä kahdessa seuraavassakin Puupää-filmatisoinnissa, vastanäyttelijöinään Anneli Sauli ja Eila Peitsalo. "Pekka ja Pätkä puistotäteinä" oli elokuva, jossa eräs Puupää-elokuvien vakiohahmoista, talonmies Pikkarainen (Armas Jokio), näyttäytyy ensimmäisen kerran.
Veikko Aaltonen "Tuhlaajapojassa" tulivat ensimmäistä kertaa esille ne teemat, joiden pariin Aaltonen palasi myös myöhemmissä elokuvissaan. Seksuaalisuuden eri muodot, perversioita unohtamatta, sekä psykologisesti kuvatut perhe- ja ihmissuhteet. "Tuhlaajapojan" keskiössä on Esan ja Lindströmin sairaalloinen isä-poika-suhde. Se ei niinkään ole mikään SM-piirien kuvaus ja elokuvan sadomasokismikin on pääosin varsin viitteellistä. Eikä elokuva ota kantaa siihen onko tuo kyseinen seksuaalisuuden muoto väärin vai ei. Olennaisinta on se henkinen alistajan/alistetun välinen suhde, joka "Tuhlaajapojassa" välittyy. Fyysisesti Esa saattaa olla alistajan asemassa, mutta henkisesti todellinen alistaja on Lindström, joka omien sairaiden perversioidensa kautta koittaa muokata itsestään isää ja Esasta hänen poikaansa. Esan kieltäytyminen tästä kunniasta on sodanjulistus Lindströmiä vastaan ja se aiheuttaa osien vaihtumisen. Nyt Lindströmistä tulee todellinen fyysinen alistaja ja Esasta alistettu. Mutta Esalle se ei ole enää leikkiä vaan totisinta totta.
Matti Kassila Uuden aiheen lämmitystä oli Kassilan seuraavakin elokuva. "Meiltähän tämä käy" (1973) rakentui Esa Pakarisen Pekka Puupää -hahmon ohella hänen toiseen kuuluisaan hahmoon Severi Suhoseen, jota hän oli esittänyt useilla kiertueilla ja kahdessa elokuvassa "Rovaniemen markkinoilla" (1951) ja "Mullin mallin" (1961). Vuosikymmenen vaihteen vapautunut seksuaalisuus näkyi myös elokuvassa. Siinä oli paljon (naisten) alastomuutta ja Suhos-hahmostakin tehtiin "panomies". Tämä saattoi olla liikaa Esa Pakarisen ja Pekka Puupään ihailijoille, sillä elokuva ei ollut järin suuri yleisömenestys. Esa Pakarinen näytteli myös pääosaa Severi Suhosen hahmossa edellisten lisäksi Armand Lohikosken ohjaamassa (1954) elokuvassa Hei Rillumarei.
Esa Pakarinen Feliks Esaias ”Esa” Pakarinen (9. helmikuuta 1911 Rääkkylä – 28. huhtikuuta 1989 Varkaus) oli suomalainen näyttelijä, hanuristi, laulaja, kansantaiteilija ja viihdyttäjä. Hän kuului sotien jälkeisen rillumarei-viihteen keulakuviin.
Esa Pakarinen Syksyllä 1938 Joensuun Työväenteatteriin tuli Kemin teatterista näyttelijä Orvokki Vesaranta (1915–2010), jonka Pakarinen kihlasi vappuna 1939. Kesällä oli edessä muutto Jyväskylään Vesarannan työn perässä. Pakarinen sai työpaikan Mäki-Matin rautaosaston varastolla. Syksyllä pariskunta meni naimisiin, mutta hääonni katkesi lyhyeen sodan uhan takia. Liikekannallepanomääräys komensi Esan Vihtavuoreen ilmatorjuntakoulutukseen.
Jyrkkäkoski 1975 Jyrkkäkosken huvialueelle Pudasjärven lentokentän viereen rakennettiin vanhan avotanssilavan tilalle katettu tanssilava. Sen suunnitteli arkkitehtiylioppilas Reijo Niskasaari, joka on myöhemmin suunnitellut myös mm. Oulunsalon kunnantalon. Lavan avajaisissa esiintyi Esa Pakarinen, mukanaan Severi Suhonen.
Meiltähän tämä käy Elokuvassa Esa Pakarinen esittää kuuluisaa hahmoaan Severi Suhosta. Elokuvaan on liitetty lukuisia tuotantoaikanaan ajankohtaisia ilmiöitä ja henkilöitä, muun muassa matkailukeisari Kille Kiekkonen, jonka esikuvaksi on tunnistettavissa Kalevi Keihänen. Kiekkoselta tarvitaan elokuvan eräässä vaiheessa helikopteri lainaan.
Pekka Puupää Pekka Puupää on sarjakuvapiirtäjä Ola Fogelbergin luoma hahmo, joka esiintyi 1925–1975 samannimisessä suositussa sarjakuvassa. Ola Fogelbergin eli Fogelin kuoltua vuonna 1952 sarjan piirtämistä jatkoi hänen tyttärensä Toto Fogelberg-Kaila. Sarjasta koottiin vuosina 1943–1976 yhteensä 34 albumia. Pekka Puupää on hyväntahtoinen mutta jokseenkin tyhmä miekkonen, jota muiden on helppo jymäyttää ja käyttää hyväkseen. Sarjan tärkeimmät sivuhenkilöt ovat Pekan pirttihirmuvaimo Justiina ja hänen ovela kaverinsa Pätkä. Tämä kolmikko esiintyi myös vuosina 1953–1960 kolmessatoista Suomen Filmiteollisuuden tuottamassa "Pekka ja Pätkä" -elokuvassa, joissa heitä näyttelivät Esa Pakarinen, Siiri Angerkoski ja Masa Niemi. Lisäksi 1980-luvulla ohjaaja Visa Mäkinen teki Pekka Puupäästä televisiosarjan ja kaksi elokuvaa. Suomen sarjakuvaseuran vuosittain jakama Puupäähattu-palkinto perustuu Pekka Puupään tunnusomaiseen hattuun.
Suomi 1950-luvulla 1950-luvulla tehtiin myös humoristisia elokuvia, joista tunnetuimpia ovat tiuhaan tahtiin valmistuneet "Pekka ja Pätkä -elokuvat". Pekka Puupäätä näytteli kaikissa elokuvissa Esa Pakarinen, hänen ystäväänsä Pätkää Masa Niemi ja vaimoaan Justiinaa Siiri Angerkoski. Suurimman osan niistä ohjasi Armand Lohikoski.
Kiljusen herrasväki (elokuva) Kiljusen herranväki on suomalainen elokuva vuodelta 1981. Elokuvan on ohjannut Matti Kuortti. Se perustuu Jalmari Finnen kirjasarjaan äänekkäästä kolmelapsisesta perheestä. Esa Pakarinen Jr. toimii tarinan kertojana kirjailija Finnen roolissa. Kiljusen herrasväki on vuoden 1981 toiseksi katsotuin kotimainen elokuva Uuno Turhapuron aviokriisin jälkeen.
Beck: Poliisimurha Johan Widerberg on toista kertaa mukana Beck-elokuvassa. Hän esiintyi Beck-filmeissä ensimmäistä kertaa pikkuvauvana elokuvassa "Mannen på taket", jonk ohjasi hänen isänsä Bo Widerberg. Myös Mikael Persbrandt näyttelee ensimmäisen elokuvaroolinsa tässä elokuvassa, ei kuitenkaan Gunvald Larssonina.
Pekka Puupää SF:n elokuvissa Pekka Puupäätä näytteli Esa Pakarinen, Pätkää Masa Niemi ja Justiinaa Siiri Angerkoski. Fogelbergin sarjakuvasta oli elokuviin otettu lähinnä hahmojen ulkoinen olemus, muilta osin ne muokattiin uusiksi vastaamaan pääosanesittäjien aiemmista rooleista tuttuja maneereja. Esimerkiksi Pakarinen laittoi Pekan puhumaan Savon murretta. Justiina on kuvattu elokuvissa hurjempana. Pätkän hahmo muuttui eniten, ja hänestä ja Pekasta tehtiin tasaveroinen parivaljakko, kun taas sarjakuvassa Pekka oli ollut selkeästi päähenkilö. Neljänneksi vakiohahmoksi luotiin Armas Jokion näyttelemä talonmies Pikkarainen, joka ei perustunut lainkaan sarjakuvaan. Elokuvissa Pekka ja Justiina asuivat Helsingissä kuvitteellisessa osoitteessa Voikukankatu 5 B 13. Suurimman osan Pekka ja Pätkä -elokuvista ohjasi Armand Lohikoski. Pekka ja Pätkä -elokuvat olivat alkuun suosittuja, mutta kriitikot eivät arvostaneet niitä. Ne yhdistettiin tyyliltään aiemmin tehtyihin rillumarei-elokuviin, joilla oli ollut pitkälti samat tekijätkin. Arvostelun myötä Särkkäkin sai lopulta tarpeekseen elokuvasarjasta ja halusi lopettaa sen. Sarjaa olisi saatettu tekijöiden toiveesta jatkaa vielä sittenkin, mutta tämän esti Masa Niemen itsemurha keväällä 1960. Lohikoski suunnitteli vielä 1973 uutta elokuvaa "Pekka ja Pätkä palokuntalaisina", mutta hanke kariutui, kun Elokuvasäätiö päättikin sen sijaan tukea toista Esa Pakaris -elokuvaa "Meiltähän tämä käy".
Esa Pakarinen 1950-luvun puolivälissä Esa Pakarinen ja Masa Niemi aloittivat Lasse Pihlajamaan kanssa Puupää-kiertueet, joita tehtiin aina Niemen kuolemaan vuoteen 1960 asti. Vuonna 1956 Pakarinen perusti Allu Kososen, Matti Heiskasen ja Aarne Pekkalan kanssa Ala-Tölöviön VPK -nimisen kokoonpanon. Ryhmä hajosi kuitenkin melko pian joukkion heikon viinakurin myötä. Viina kiristi myös Pakarisen ja Masa Niemen välejä, koska Niemi oli raskaan sarjan ryyppymies. Välit olivat toisinaan kokonaan poikki, mutta sovinnon synnyttyä Puupäitä jatkettiin taas.
Michala Banas Banas esiintyi ensimmäisessä mainoksessaan vain 1,5-vuotiaana. Elokuvassa hän esiintyi ensimmäisen kerran viisivuotiaana uusiseelantilaisessa tuotannossa "Dangerous Orphans". Televisiossa hän esiintyi ensimmäistä kertaa minisarjassa "Mirror, Mirror" vuonna 1995. Vuosina 2001–2003 hän esitti Marissa Tayloria sarjassa "Uusiin maisemiin" ja vuonna 2002 hänellä oli pieni rooli elokuvassa "Scooby-Doo ja salaperäinen saari".
Mai-Brit Heljo Heljon näyttelijänura alkoi kiinnityksellä Kotkan Maakuntateatteriin 1944–1950. Ensimmäiset pienet elokuvaroolit hänellä oli elokuvissa "Kanavan laidalla" ja "Kesäillan valssi", mutta todellinen läpimurto tapahtui vuonna 1951 elokuvassa "Rovaniemen markkinoilla" Kemijärven Huldan roolissa. Elokuvan muissa pääosissa olivat Esa Pakarinen, Reino Helismaa ja Jorma Ikävalko. Ensimmäinen rillumarei-komedia oli vuoden katsotuimpia suomalaisia elokuvia.
Ola Fogelberg Fogelbergin kuoleman jälkeen Suomen Filmiteollisuus teki Pekka Puupäästä 13 elokuvaa. Esa Pakarinen ja Masa Niemi olivat Pekka ja Pätkä. Fogelin leskelle maksettiin oikeuksista vain kertakorvaus 50 000 markkaa.
Tom Holland (näyttelijä) Vuonna 2015 Holland valittiin näyttelemään Hämähäkkimiestä Marvel Cinematic Universen elokuvissa. Hän esiintyi roolissa ensimmäistä kertaa vuoden 2016 elokuvassa "".
Esa Pakarinen Junior Pakarinen on ollut myös tekemässä useita lastenohjelmia kuten Hapsiaista. Hän on ollut Ristijärven Nuori Teatteri -teatterikoulutustapahtuman ohjaajana lähes joka vuosi.
Esa Pakarinen Vuonna 1962 Pakarinen ja Eugen Malmstén lähtivät kolmen kuukauden kiertueelle viihdyttämään amerikansuomalaisia Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Keikkoja tehtiin kaikkiaan viitisenkymmentä.
Esa Pakarinen Elokuussa 1931 Pakarinen lähti suorittamaan asepalvelustaan 2. Polkupyöräpataljoonan konekiväärikomppaniaan Valkjärvelle. Vapauduttuaan armeijasta seuraavana kesänä hän palasi Keskiyöhön. Soittajakavereiden ehtona paluulle oli, että Pakarinen opettelee soittamaan nuoteista. Keskiyön hanuristina työskentelyn lisäksi hän soitti Joensuun Työväenyhdistyksen soittokunnassa kornettia ja tenoritorvea. Päivätyökseen Pakarinen teki muun muassa maalarin ja kuorma-auton apumiehen töitä ja toimi Joensuun Sähkön "tolppa-apinana".
Pekka ja Pätkä -elokuvat Pekka ja Pätkä -elokuvat ovat Suomen Filmiteollisuuden vuosina 1953–1960 tuottama sarja humoristisia elokuvia, joissa esiintyivät Pekka Puupää -sarjakuvan hahmot. Pekka Puupäätä esitti kaikissa elokuvissa Esa Pakarinen, hänen ystäväänsä Pätkää Masa Niemi ja vaimoaan Justiinaa Siiri Angerkoski. Pekka ja Pätkä -elokuvia tehtiin kaikkiaan kolmetoista, ja niistä suurimman osan ohjasi Armand Lohikoski. Lisäksi 1980-luvulla ohjaaja Visa Mäkinen teki Pekka Puupäästä tv-sarjan ja kaksi elokuvaa.
Esa Pakarinen Junior Valmistuttuaan Teatterikoulusta Pakarinen työskenteli ensin Joensuun kaupunginteatterissa, jonka johtajana oli tuolloin Jouko Turkka. Sen jälkeen hän siirtyi KOM-teatteriin ja myöhemmin Kotkan ja Helsingin kaupunginteattereihin. Draamateatterikauden jälkeen Pakarinen suuntautui nukketeatteriin. Hän oli vakituinen vierailija nukketeatteri Vihreässä Omenassa, jonka mukana hän kierteli myös ulkomailla. Vuonna 1989 Pakarinen muutti takaisin Varkauteen, jossa hän esitti itse soolonukketeatteria mutta teki nukketeatteria myös vierailuohjauksina muun muassa Jyväskylän Huoneteatterille. Sittemmin hän kuitenkin palasi Helsinkiin, jossa on vieraillut muun muassa Unga Teaternissa. Pakarinen on myös opiskellut vyöhyketerapeutiksi.
Jorma Ikävalko Viipurin Kolikkoinmäessä syntynyt Ikävalko oli 1950-luvun alussa osa suomalaista "rillumarei-buumia" laulaen levylle muun muassa "Säkkijärven polkan" ja "Rumarellumarillumarein" vuonna 1953. Kolmikko Ikävalko, Reino Helismaa ja Esa Pakarinen olivat mukana elokuvissa "Rovaniemen markkinoilla" (1951) ja "Hei, rillumarei!" (1954). Ikävalkon osalta rillumareikausi niin levytysten kuin filmiroolienkin suhteen kuitenkin varsin lyhytaikaiseksi ja musiikkikiertueetkin loppuivat, kun sekä Helismaa että Pakarinen keskittyivät entistä enemmän elokuvantekoon. 1960-luvulla Ikävalko siirtyi töihin Fazerin makeistehtaalle Vantaalla, jossa hän olikin eläkeikään asti.
Salama (Barry Allen) Vuonna 2008 Allen esiintyi ensimmäistä kertaa elokuvassa , jossa hahmon äänenä toimi Neil Patrick Harris.
Esa Pakarinen Marraskuussa 1939 Pakarinen komennettiin ilmatorjuntapatteristoon Survon kartanolle Jyväskylän maalaiskuntaan, jossa hän palveli talvisodan ajan. Samassa paikassa palveli Tauno Palo patteripäällikön autonkuljettajana. Keväällä 1940 talvisodan päätyttyä Pakarinen ja Palo näyttelivät yhdessä Aleksis Kiven "Kihlauksessa" Jyväskylän nuorisoseurantalolla. Välirauhan aikoihin Pakarinen jatkoi töissä Mäki-Matilla ja perusti nelimiehisen Rytmi-orkesterin, joka soitti Jyväskylän työväentalolla jatkosotaan asti. Tuolloin syntyi Pakarisen ensimmäinen lapsi Paula.
Kalle Palander Palander esiintyi ensimmäistä kertaa näyttelijänä Napapiirin sankarit 3 -elokuvassa, joka sai ensi-iltansa 23. elokuuta 2017.
Esa Pakarinen Vuonna 1995 Pakarisen kunniaksi pystytettiin Rääkkylän kuntaan muistomerkki ja Esa Pakarisen museo aloitti toimintansa Rääkkylän kunnantalolla vuonna 2011. Ennen vuotta 2011 Esa Pakarisen museo sijaitsi Varkaudessa, mutta museo lopetettiin vuonna 2002. Nykyään Varkaudessa sijaitsee Esa Pakarisen puisto.
Iain Glen Edinburghissa syntynyt Glen opiskeli Edinburgh Academyssa, Aberdeenin yliopistossa ja Royal Academy of Dramatic Artissa. Aloitettuaan uransa teatterin parissa hän esiintyi ensimmäistä kertaa televisiossa 1985 ja elokuvissa 1987. Hän sai Berliinin elokuvajuhlien parhaan näyttelijän palkinnon roolistaan vuoden 1990 elokuvassa "Silent Scream". 1990-luvulla Glen esiintyi pääasiassa brittiläisissä televisiosarjoissa.
Mullin mallin Elokuvan käsikirjoitus jatkoi Reino Helismaan tutulla tyylillä, joka oli saanut arvostelijoilta jo vuosia murskaavia arvioita. Esa Pakarinen palasi tässä elokuvassa jälleen Severi Suhosen rooliin. Spede Pasasen ura oli tuolloin voimakkaassa nousussa, ja hänellä oli jo näkyviä rooleja. 1950– ja 1960-lukujen vaihteen suosittu koomikko Osmo Pertola eli Kokemäen Uuno tekee elokuvassa lyhyeksi jääneen uransa ainoan elokuvaesiintymisen. Tyyliltään tämä elokuva on puhdasta rillumareita ja koostui lukuisista musiikkiesityksistä.
Omat jutut Omien juttujen käsikirjoittajina Pohjanheimon ja Seppälän ohella toimivat muun muassa Ilpo Tiihonen, Sulevi Peltola, Timo Lapila ja Pekka Milonoff. Ohjelman vakionäyttelijät olivat Helge Herala, Esa Pakarinen, Rea Mauranen, Eila Rinne, Martti Pennanen, Tapio Aarre-Ahtio, Timo Virkki ja Esa Pakarinen Junior, alkuosissa myös Kirsti Wallasvaara. Musiikista vastasi aivan sarjan alussa Helsingin Työväenyhdistyksen Soittokunta, sittemmin Eero Ojanen ja Heikki Valpola.
Esa Pakarinen 9.2.2011 julkaistiin kaksi Esa Pakarisen kokoelmalevyä: Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951-1988 ja Meiltähän tämä käy! 48 ikimuistoisinta kappaletta.
Flavio Caballero Vuonna 1971 Caballero esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan "Il Corsaro Nero", jonka tuotanto oli italialais-espanjalais-ranskalainen. Tämän jälkeen Caballero näytteli ainakin seitsemässä näytelmässä. Vuonna 1979 hän näytteli ensimmäistä kertaa venezuelalaisessa elokuvassa "El Rebaño de los Angeles". Vuonna 1982 hän esiintyi ensimmäisessä telenovelassaan "La Señorita Perdomo". Sen jälkeen hän näytteli ainakin kuudessatoista eri telenovelassa.
Emily Perkins Emily Jean Perkins (s. 4. toukokuuta 1977) on kanadalainen näyttelijä. Hän esiintyi ensimmäistä kertaa 12-vuotiaana elokuvassa Small Sacrifices.
Al Pacino Opiskellessaan Actors Studiossa Pacino huomasi pitävänsä näyttelemisestä ja oli siinä lahjakas, mutta hänen varhaiset teatteriroolinsa eivät tuottaneet tarpeeksi. Vuonna 1969 Pacino esiintyi ensimmäistä kertaa elokuvissa, kun hän sai pienen roolin Fred Coen ohjaamassa elokuvassa "Natalie".
Tuntematon sotilas Jouko Turkka ohjasi "Tuntemattoman sotilaan" teatteriin kaksi kertaa. Ensimmäisen kerran Joensuun kaupunginteatteriin 1971 ja kahdeksan vuotta myöhemmin 1979 Helsingin Kaupunginteatteriiin. Jälkimmäisen ensi-ilta oli 5. joulukuuta 1979 suurella näyttämöllä. Rooleissa nähtiin muun muassa Kalevi Kahra, Pekka Laiho, Esa Pakarinen Jr, Matti Pellonpää, Jukka-Pekka Palo, Kari Väänänen ja Eija Ahvo. Näytelmä esitettiin Helsingissä 93 kertaa ja esityksen näki yhteensä yli 76 000 katsojaa.
Esa Pakarinen Sodan päätyttyä Pakarinen palasi Jyväskylään, työskennellen päivät Keski-Suomen rautakaupassa ja illat seitsenmiehisessä Jyväspojat-orkesterissa amerikkalaista jazzia soittaen. Ex-Melody Maker, Kale Pohjola, oli bändin alttosaksofonisti. Keikkoja oli useita, mutta Pakarinen erosi ryhmästä ja perusti oman kolmihenkisen Rytmi-orkesterin, joka kierteli muun muassa Laukaassa ja Keuruulla. Lisäksi hän soitti alttoviulua ja huilua Jyväskylän Työväenyhdistyksen orkesterissa.
Esa Pakarinen Kiertue-elämän ja elokuvanteon loputtua Pakarinen jatkoi levyttämistä. Vuonna 1966 ilmestyivät hänen ensimmäiset LP:nsä "Severi Suhonen" ja "Severi Suhonen Ala-Tölöviössä". Samaisena vuonna julkaistiin "Suhmuran Santra" ja seuraavana vuonna "Rapurallaa". 1970-luvun puolella ilmestyivät LP:t "Lonkalta" Irwin Goodmanin kanssa, sekä "Esa & Eemeli". Kaksikko teki vuonna 1972 kiertueen Yhdysvalloissa ja Kanadassa suomalaissiirtolaisten keskuudessa. Samana vuonna ilmestyi myös albumi "Vihonviimeiset tangot", joka sisälsi Toivo Kärjen säveltämiä tangoja Vexi Salmen uudelleen sanoittamina.
Iddarammayilatho "Iddarammayilathon" soundtrack julkaistiin Hyderabadissa 28. huhtikuuta. Musiikin sävelsi Allu Arjunin elokuvissa useasti aiemminkin säveltäjänä työskennellyt Devi Sri Prasad. Elokuvassa esiintyi myös kansainvälisesti tunnettu reggaemuusikko Apache Indian, joka lauloi ensimmäistä kertaa teluguksi.
Esa Pakarinen Jatkosodan alkaessa Pakarinen komennettiin Haapamäelle ilmatorjuntapatteriin, josta hän siirtyi Sulkavalle ja edelleen eri puolille Karjalankannasta. Varsinaisen palveluksen ohessa hänellä oli viihdytyskeikkoja hanuristina muun muassa rykmentin kuoron kanssa ja kiertue 14-miehisessä orkesterissa oopperalaulaja Aulikki Rautawaaraa säestäen.
Esa Pakarinen 1960-luvun alussa televisio levisi kulovalkean tavoin ympäri Suomea ja iltamakulttuuri näivettyi hiljalleen pois. Samalla rillumarei joutui väistymään, kun suuret ikäluokat varttuivat ja rockmusiikki valtasi lavat. Pakarinen tunsi myös kiristyneen tilanteen ja epäili joutuuko vielä palaamaan "oikeisiin töihin". Pelastukseksi koitui Sokos-tavaratalo, joka pestasi Severi Suhosen tavarataloviihdyttäjäksi Pohjois-Karjalan myymälöihinsä. Näissä hommissa Pakarinen viihtyi seitsemisen vuotta.
Esa Pakarinen Jouluna 1934 Pakarinen meni naimisiin Joensuun Työväenteatterin laulaja-näyttelijä Aino Juntusen kanssa. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1937. Vuonna 1937 Keskiyö oli viisimiehinen kokoonpano joka kierteli viikonloput ja joitakin arki-iltojakin pitkin Pohjois-Karjalan työväentaloja. Seuraavana vuonna jo seitsenmiehiseksi paisunut yhtye siirtyi haitarijazziin ja alkoi käyttää amerikkalaisia sovituksia. Näihin aikoihin Pakarinen alkoi näytellä pienissä rooleissa Joensuun Työväenteatterissa.
Sierra Railwayn veturi nro 3 Vuonna 1920 veturi esiintyi tiettävästi ensimmäistä kertaa Hollywood-elokuvassa, kun se toimi Tom Mixin tähdittämän mykkäfilmin "The Terror" liikkuvana lavasteena.
Pekka ja Pätkä -elokuvat Ensimmäinen elokuva "Pekka Puupää" tehtiin 1953, ohjaajana Ville Salminen, käsikirjoittajana Helismaa ja päärooleissa Esa Pakarinen (Pekka), Masa Niemi (Pätkä) ja Siiri Angerkoski (Justiina). Kun elokuva sai suuren suosion ja sille ryhdyttiin suunnittelemaan jatko-osaa "Pekka Puupää kesälaitumilla", Ville Salminen kieltäytyi koska ei halunnut jumiutua ”Puupää-ohjaajaksi” ja siirtyi toiseen elokuvayhtiöön. Tilalle otettiin SF:n palvelukseen juuri tullut Armand Lohikoski, joka sittemmin ohjasi sarjan kaikki elokuvat viimeistä lukuun ottamatta ja sai harteilleen ”Puupää-ohjaajan” viitan.
Curtis Armstrong Armstrong saavutti kansainvälistä kuuluisuutta ensimmäistä kertaa vuonna 1983, kun hän esiintyi Paul Brickmanin elokuvassa "Riskibisnes". Huomattavia rooleja hänellä on ollut myös elokuvassa "Nörttien kosto" (1984) ja sen jatko-osissa: "Nynnyjen kosto II" (1987), "Nörttien kosto" (1992) ja "Kahjot kuittaa" (1994).
Jill Valentine Sienna Guilloryn esittämä Jill esiintyi valkokankaalla ensimmäistä kertaa toisessa "Resident Evil" -elokuvassa, "ssa", jossa hänen roolinsa oli merkittävä. Hänen oli tarkoitus olla mukana "ssa", mutta Guillorylla oli tuolloin muita töitä. "ssa" Jill esiintyy vain hetken elokuvan lopussa, mutta hänen roolinsa "issa" on merkittävämpi.
Baxter Stockman Stockman esiintyi ensimmäistä kertaa elokuvaversiona vuoden 2014 "Teenage Mutant Ninja Turtles" -elokuvassa. Hahmoa näytteli K. Todd Freeman. Stockmanilla oli elokuvassa hyvin pieni takaumarooli, sillä hänet nähtiin hetkellisesti Aprilin videolla yhdessä Eric Sacksin kanssa laboratoriossa työskentelemässä Renessanssiprojektin parissa.
Iiro Pakarinen Kaudella 2018–2019 Pakarinen tulee pelaamaan ensimmäistä kautta KHL:ssä.
Anthony Rapp Hän esiintyi ensimmäistä kertaa Broadwayllä kymmenvuotiaana vuonna 1981 The Little Prince and the Aviator -musikaalissa, joka perustuu Antoine de Saint-Exupéryn kirjaan "Pikku Prinssi". Ennen ensi-iltaa show kuitenkin poistettiin tuotannosta. Vuonna 1987 Rapp esiintyi elokuvassa "Adventures in Babysitting", jonka ohjasi Chris Columbus.
Kaija Pakarinen Pakarinen näyttelee Regina Mälkkiä Yle TV1:n poliittisessa satiirissa "Ihmisten puolue". Pakarinen näyttelee Mallua Matti Ijäksen televisioelokuvassa "Katsastus". Hän on näytellyt paljon myös kotimaisissa elokuvissa. Hänellä on ollut pieniä rooleja esimerkiksi Aki Kaurismäen elokuvissa "Mies vailla menneisyyttä" ja "Kauas pilvet karkaavat". Pakarinen sai vuonna 1988 Jussi-palkinnon parhaasta naispääosasuorituksesta Veikko Aaltosen ohjaamasta elokuvasta "Tilinteko". Hän on tehnyt myös ääniroolin lastenohjelmassa "Risto Räppääjä". Pakarinen on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa "Helsingin herra", "Kallio", "Taivaan tulet" ja "Kovaa maata". Pakarinen on myös vieraillut televisio-ohjelmissa "Syke", "Raid", "Downshiftaajat" ja "Kimmo".
Esa Pakarinen Seuraavaa elokuvaa "Rantasalmen sulttaani" lähdettiin keväällä 1952 kuvaamaan aina Espanjaan ja Marokkoon asti. Matka oli Pakarisen ensimmäinen ulkomaanmatka, lukuun ottamatta jatkosodan aikana viihdytysjoukoissa tehtyjä esiintymisiä Pohjois-Norjassa. Mukaan lähtivät muut pääosanesittäjät Oke Tuuri, Assi Nortia ja Kauko Käyhkö. Kuvausmatkalla ei syntynyt ihmeempiä tuloksia, kun ryhmä keskittyi lähinnä hauskanpitoon, ja elokuva pitikin lopulta kuvata suurimmaksi osaksi SF:n Liisankadun studioilla pahvikulisseissa. Tuottaja Särkkä ei erityisemmin ilahtunut lopputuloksesta.
Esa Pakarinen Junior Pakariselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
Esa Pakarinen Vuonna 1974 Pakarinen jäi sairauseläkkeelle astman vuoksi, mutta jatkoi kuitenkin epäsäännöllistä keikkailua. Samaisena vuonna tehtiin Eugén Malmstenin kanssa kiertue Australiassa – 13 keikkaa paikallisilla Suomi-taloilla. 1975 sanoittaja Vexi Salmi lähestyi Pakarista idealla levyttää 1950-luvun rock'n'rollia savon murteella. Syntyi albumi "Pakarock" joka myi yli 26 000 kappaletta, yltäen kultalevyyn. Seuraavana vuonna Pakarinen teki muutaman rokkikeikan Savonlinnassa ja Mikkelissä ja teki toisen "Pakarock"-levyn, jolta kuitenkin jäi kultalevy saamatta, levymyyntirajan noustua vuoden aikana ylöspäin. Vuonna 1978 Pakarinen osallistui "Syksyn Säveleen" kappaleella "Vaasan junassa", joka ei selviytynyt loppukilpailuun.
Kuolema Niilillä Romaanista muokattiin hyvin menestynyt elokuva vuonna 1978. Peter Ustinov esiintyi ensimmäistä kertaa Hercule Poirotina (hän teki myöhemmin vielä viisi muuta Poirot-elokuvaa). Sen ohjasi John Guillermin. Elokuvan tähtikaartiin kuuluivat lisäksi mm. Bette Davis neiti van Schuylerina, Maggie Smith neiti Bowersina ja Angela Lansbury rouva Otterbournena.
Claire Redfield Ali Larterin esittämä Claire esiintyi valkokankaalla ensimmäistä kertaa kolmannessa "Resident Evil" -elokuvassa "" ja kolme vuotta myöhemmin "ssa". Larter palaa rooliin elokuvasarjan viimeisessä osassa "". Claire esiintyy myös animaatioelokuvassa "".
Esa Pakarinen 1940-luvun lopulla Pakarinen lyöttäytyi yhteiselle kiertueelle Reino Helismaan ja Tapio Rautavaaran kanssa. Hän jatkoi Severi Suhosena esiintymistä ja kehitti myös uuden hahmon, vanhapiika Impi Umpilammen. Helismaa nikkaroi tekstejä Suhosen ja Umpilammen hahmoille. Syksyllä 1950 Tapio Rautavaara lähti omille teilleen ja Jorma Ikävalko tuli tämän tilalle.
Al Pacino Pacinon elokuvaura alkoi sivuosalla vuoden 1969 elokuvassa "Natalie", ja hän esiintyi ensimmäistä kertaa pääosassa elokuvassa "Paniikki piikkipuistossa". Pacinon läpimurtorooli oli kuitenkin Michael Corleone vuoden 1972 elokuvassa "Kummisetä", josta hän ansaitsi uransa ensimmäisen Oscar-ehdokkuuden. Tämän jälkeen Pacino on ollut parhaan miessivuosan ehdokkaana elokuvista "Dick Tracy" sekä "Myyntitykit", ja parhaan miespääosan ehdokkaana elokuvista "Serpico – kadun tiikeri", "Kummisetä osa II", "Hikinen iltapäivä" sekä "Ja oikeutta kaikille".
Chuck Norris Norrisin ensiesiintyminen tapahtui vuonna 1969 Dean Martinin elokuvassa "Matt Helm kultaloukussa". Norris kohtasi henkilökohtaisen menetyksen vuonna 1970, kun hänen nuorempi veljensä Weiland kuoli Vietnamissa. Norris omisti myöhemmin esiintymisensä toimintaelokuvissa veljensä muistolle. Vuonna 1972 hän esiintyi Bruce Leen elokuvassa "Lohikäärmeen tie". Tuolloin Norris ei vielä varsinaisesti kiinnostunut näyttelemisestä, mutta sai elokuvan jälkeen kaksi pientä roolia vuosina 1973 ja 1974. Kolme vuotta myöhemmin Norris esiintyi viidennessä elokuvassaan "Murskaajat", jossa hän esiintyi ensimmäistä kertaa pääosassa. Sittemmin Norris on esittänyt sankaria, joka ei kaihda kovien otteiden käyttöä, vaan turvautuu useasti taistelulajeihin tai tuliaseisiin. Uransa alkuvaiheessa Norrisin esittämät hahmot käyttivät aseinaan pelkästään kamppailutaitojaan. Sittemmin "Yksinäinen susi McQuade" elokuvan myötä Norrisin hahmot turvautuivat myös tuliaseisiin.
Pekka Puupää Reino Helismaa sanoitti ja Toivo Kärki sävelsi Pekka Puupäästä kertovan kappaleen ”Pekka Puupää”, jonka Esa Pakarinen levytti vuonna 1952. Sitä käytettiin seuraavana vuonna valmistuneen ensimmäisen elokuvan tunnussävelmänä. M. A. Numminen ja Jani Uhlenius ovat tehneet Pekka Puupäästä kertovan kappaleen ”Pekka Puupää on Suomen sankari”. Huumoriyhtye Lapinlahden linnut on puolestaan tehnyt kappaleen ”Pekka ja Justiina”.
Sebastian Bonnet Sebastian Bonnet (s. 27. huhtikuuta 1978) on slovakialainen pornonäyttelijä. Hän on esiintynyt Bel Ami -yhtiön homo-pornoelokuvissa. Hän esiintyi pornoelokuvassa ensimmäistä kertaa vuonna 1996. Hän on esiintynyt elokuvissa myös nimellä Antoine Korda. Viime vuosina hän on osallistunut elokuvien tekemiseen kuvaajana ja leikkaajana. Vuonna 2007 Bonnet meni naimisiin ja hänellä on yksi lapsi.
Neve Campbell 2000-vuosikymmenellä Campbell esiintyi elokuvaurallaan pääasiassa pienen budjetin independent-elokuvissa. Yksi näistä on vuonna 2003 ilmestynyt Robert Altmanin ohjaus "Tanssin taika" ("The Company"). Campbell oli käsikirjoittamassa ja tuottamassa tuota balettiaiheista elokuvaa, ja esitti myös sen pääosaa. Vuonna 2009 hän näytteli lyhytikäiseksi jääneessä NBC:n televisiosarjassa "The Philanthropist". Hän on näytellyt elokuvien ja television lisäksi myös teatterissa. Vuonna 2006 hän esiintyi ensimmäistä kertaa Lontoon West Endillä, kun oli mukana Old Vic -teatterissa esitetyssä Arthur Millerin näytelmään "Resurrection Blues" perustuvassa esityksessä. Näytelmän ohjasi Robert Altman muutama kuukausi ennen kuolemaansa.
Teresa Orlowski Orlowskin perhe muutti Krakovaan hänen ollessaan vuoden vanha. Vuonna 1979 hän muutti Saksaan. Hän työskenteli siellä tarjoilijana ja lihan tarkastajana. Ensimmäistä kertaa hän esiintyi pornofilmissä 30 -vuotiaana Joey Silveran tähdittämässä elokuvassa "Go For It".
Tu vuò fà l'americano Carosone esitti alkuperäisversion ensimmäistä kertaa Mario Mattolin elokuvassa "Totò, Peppino e le fanatiche" (”Totò, Peppino ja fanaatikot”, 1958) (directed by Mario Mattoli, 1958). Laulu esiintyi myös elokuvassa "Romanssi Caprilla" ("It Started in Naples", 1960), jossa sen esittää Sophia Loren. Myös vuoden 1999 elokuvassa Lahjakas herra Ripley laulun esittää Rosario Fiorello.
Ruotsalaiset amerikkalaisessa elokuvateollisuudessa Britt Ekland oli yksi merkittävimmistä ruotsalaisista näyttelijöistä Yhdysvalloissa 60- ja 70-luvuilla. Hän tuli tunnetuksi muun muassa lyhyestä avioliitostaan koomikko Peter Sellersin kanssa. Eklandilla oli pieni rooli elokuvassa "Takaa-ajettuna", joka sijoittuu suurelta osin Ruotsiin. Hän esiintyi ensimmäistä kertaa aviomiehensä kanssa elokuvassa "Carol for Another Christmas", jossa hän esittää elokuvan perheen äitiä. Nykyään hän on luultavasti parhaiten tunnettu roolistaan Bond-tyttönä elokuvassa "007 ja kultainen ase". Hän ei kuitenkaan ollut ainoa ruotsalainen näyttelijä elokuvassa: Maud Adams esittää elokuvassa James Bondin vihollisen rakastajatarta, joka myös lankeaa Bondin pauloihin. Adams esiintyi myös toisessa Bond-elokuvassa vuonna 1983: elokuvassa "Octopussy – mustekala" Adams esittää elokuvan nimikkoroolin, joka on myös Bond-tytön rooli. Adams on ainoa näyttelijä, joka on esittänyt kahta Bond-tyttöä.
1920-luku Mikki Hiiri esiintyi ensimmäistä kertaa valkokankaalla 1928 elokuvassa "Höyrylaiva Ville" ("Steamboat Willie"), joka oli ensimmäinen äänipiirroselokuva. Samana vuonna sai ensiesityksensä myös suomalainen mykkäelokuva "Tukkijoella". Suomen luontoa, kulttuuria ja elinkeinoja esiteltiin ulkomailla ulkoministeriön tilauksesta tehdyllä "Finlandia"-elokuvalla. 1920-luvulla Suomessa julkaistiin vuosittain keskimäärin neljä kotimaista uutuutta.
King Kong (hahmo) King Kong on kuvitteellinen jättiläisgorilla, joka on esiintynyt useassa elokuvassa. Ensimmäistä kertaa King Kong esiintyi elokuvassa "King Kong" vuonna 1933. Jo samana vuonna se sai jatko-osan "King Kongin poika". 29 vuotta myöhemmin esiteltiin elokuva "King Kong vs Godzilla" (1962) ja sen jatko-osa "King Kong – jättiläishirviö" (1967). Vuonna 1976 ensimmäisestä elokuvasta tehtiin uusintaversio. Myös se sai seuraajan, "King Kong elää" vuonna 1986.
Arvi Nummi Polvijärven Martovaarassa syntynyt Pakarinen oli mukana työväenliikkeessä ja hän osallistui punaisten puolella Suomen sisällissotaan. Sodan jälkeen Pakarinen siirtyi Neuvosto-Karjalaan jossa hän toimi kirjallisissa ja opetustehtävissä. Pakarinen oli Uhtuan Työläis-Talonpoikais-opiston johtajana ja hän oli mukana perustamassa 1922 Karjalan kommuuni-lehden yhteyteen ensimmäistä suomenkielistä kirjallisuuskerhoa. Tämä kerho julkaisi suomenkielistä aikakauslehteä "Nuori raataja". Pakarinen kirjoitti muun muassa kertomukset "Perämies Iivanan matka Uhtualle", "Kemiä alas" ja "Kiimasjärveltä Repolaan".
Bolo Yeung Yeung alkoi 10-vuotiaana harrastaa kamppailulajeja, muun muassa taijita, ja kiinnostui myöhemmin myös kehonrakennuksesta. Hän saavutti kehonrakennuksessa Mister Hongkong -tittelin, jota hän piti hallussaan kymmenen vuotta. Sittemmin 1970-luvun alussa hongkongilainen Shaw Brothers Studio elokuvayhtiö kiinnitti Yeungiin huomiota ja tarjosi hänelle näyttelijän työtä. Yeung esiintyi fyysisen olemuksensa vuoksi useimmiten roiston rooleissa. Hänen ensimmäiset elokuvat olivat "The Wandering Swordsman" ja "The Heroic Ones". Yeung esiintyi hongkongilaisten elokuvien lisäksi 1970-luvun puolessa välissä muutaman kerran japanilaisten tuotannoissa, kuten televisiosarjassa "Fight! Dragon". Vuonna 1973 Yeung esiintyi Bruce Leen kanssa elokuvassa "Lohikäärmeen kidassa" ja vuonna 1985 Sammo Hungin ja Jackie Chanin kanssa elokuvassa "My Lucky Stars – onnen lohikäärmeet". Vuonna 1988 Yeung päätyi ensimmäistä kertaa Yhdysvaltain elokuviin sitten vuoden 1973 esiinnyttyään yhdessä Jean-Claude Van Dammen kanssa elokuvassa "Bloodsport – viimeiseen asti". Kaksi vuotta myöhemmin hän esiintyi toistamiseen Van Dammen kanssa elokuvassa "Kaksoisisku", jossa Yeungilla oli edellisen tapaan roiston rooli. Sittemmin hän esiintyi koko 1990-luvun pääosin yhdysvaltalaisissa elokuvissa, kuten "Breathing Fire", "Tiger Claws", "Ironheart", "Shootfighter" ja "Shootfighter II".
Kullervo Kalske Keijo Kullervo Kalske () oli suomalainen näyttelijä. Ennen elokuvauraansa Kotkassa poliisina työskennellyt Kalske oli näytellyt satunnaisesti Kotkan Näyttämöllä. Valkokankaalla hänet nähtiin ensimmäistä kertaa elokuvassa "Jääkärin morsian", joka sai ensi-iltansa 27. helmikuuta 1938. Samana vuonna hän esiintyi elokuvissa "Markan tähden" ja "Poikamiesten holhokki". 1950-luvulle tultaessa Kalskeen elokuvaroolit pienenivät ja vähäisimmillään ne olivat verrattavissa avustajatehtäviin.
Lentävä kalakukko Elokuvan tapahtumat sijoittuvat helmikuuhun 1946. Kulaus-Ramperin rosvokopla Viski-Ville, Läski-Leevi ja Kello-Kalle tekevät epäonnisen murron ja pakenevat Helsingistä Kuopioon pikajunalla, joka on nimetty Lentäväksi kalakukoksi. Poliisi saa vihjeen rosvojen pakoreitistä. Pikajunan lupsakka konduktööri Samuli Saastamoinen (Esa Pakarinen) paljastuu – konnien yllätykseksi – junaetsiväksi, joka vangitsee heidät. Masa Niemi esittää pikkukonnaa Läski-Leeviä, jolla on silmässä harmia aiheuttava elohiiri.
Euroopan astronauttijoukot Ensimmäinen ryhmä ESAn astronautteja valittiin vuonna 1978. Astronautit osallistuivat muun muassa Spacelab-lennoille. Toinen valintakierros vuonna 1992 liittyi ESA:n Columbus-avaruuslaboratorioprojektin valmisteluun. Vuonna 1998 astronauttiryhmää täydennettiin vuoden 1992 haun valitsematta jääneillä finalisteilla. ESAn astronauttiryhmä oli suurimmillaan 2000-luvun alussa, jolloin siinä oli 16 henkeä. Eläkkeelle siirtymisen ja muiden syiden takia ryhmässä on enää kahdeksan henkeä, joilla ei ole välttämättä enää monta lentovuotta jäljellä. Avaruusohjelmien laajentuessa haettiin 19. toukokuuta – 15. kesäkuuta 2008 uuteen astronauttiryhmään jäseniä. Ensimmäistä kertaa ESAn astronauttikoulutukseen voitiin hakea kaikista ESAn 17:stä jäsenmaasta, myös Suomesta, vaikka Suomi ei virallisesti osallistu ESAn miehitettyjen avaruuslentojen ohjelmaan. Astronauttikoulutukseen ja muuhun ESAn toimintaan pyritään hakemaan huippuosaajia.
Esa Pakarinen 1943 Pakarinen siirrettiin Päämajan viihdytysjoukkoihin Helsinkiin. Heti ensimmäiseksi hän joutui oopperalaulaja Kalle Ruususen säestäjäksi ja lähti tämän kanssa viikon harjoittelun jälkeen ensimmäiselle kiertueelle Karjalankannakselle. Muita kiertuepaikkoja olivat muun muassa Ylä-Syväri, Äänislinna, Suomenlahden ranta, Ivalon seutu, Kuolaa, Liinahamari, Parkkina ja Luttojoki. Esityksiä annettiin myös saksalaisille joukoille Kuolan niemimaalla ja Pohjois-Norjassa, muun muassa kuukauden mittainen keikka Tenossa Eino Katajavuoren, Aune Roihan ja Bruno Nurmi-Johanssonin kanssa. Sodan loppuvaiheessa viihdytysjoukot hajotettiin ja Pakarinen sai siirron jalkaväkeen Möhköön, käyden komennuksilla Messuhallin aseveli-illoissa.
Aku Ankka Aku sai yleisön keskuudessa sen verran suosiota, että hän palasi 11. elokuuta 1934 julkaistussa piirroselokuvassa "Orpojen hyväksi" ("Orphan's Benefit"). Tässä Aku esiintyi ensimmäistä kertaa Mikki Hiiren kanssa. Elokuva oli myös sikäli merkittävä, että Polle Koninkaulus ja Heluna Ammu tekivät siinä ensiesiintymisensä.
Reetta Tuura Hahmo esiintyi ensimmäistä kertaa elokuvassa "Professori Uuno D. G. Turhapuro" (1975) nimellä "Elisabethin äiti". Tuolloin häntä näytteli Anja Pohjola. Seuraavassa elokuvassa, "Lottovoittaja UKK Turhapurossa" (1976) hahmoa esitti Marita Nordberg. Vuonna 1977 elokuvassa "Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon" hahmoa esitti Ritva Valkama. Seuraavasta vuodesta lähtien hahmoa on näytellyt taas Marita Nordberg.
Esa Pakarinen (albumi) Albumin versioissa on pieniä eroja. Vinyylipainoksessa on muutamia lisäkappaleita joita CD-formaattiin ei olla sisällytetty, mutta kappalejärjestys on muuten sama.
Cameron Monaghan Monaghan syntyi Santa Monicassa ainoaksi lapseksi äidilleen Dianelle, joka oli tehnyt päätöksen saada lapsen yksin. Pian Monaghanin syntymän jälkeen he muuttivat Floridaan. Diane huomasi poikansa olevan erittäin ulospäinsuuntautunut, ja Monaghan aloitti lapsimallin työt jo kolmivuotiaana. Viisivuotiaana hän poseerasi katalogin kannessa ja esiintyi ensimmäistä kertaa televisiomainoksessa seitsemänvuotiaana. Näyttelemisen hän aloitti ala-asteikäisenä nuortenteatterissa, ja hän myös esiintyi pienessä elokuvassa nimeltä "The Wishing Stone".
Dominic Cooper Cooper valmistui London Academy of Music and Dramatic Artista vuonna 2000, ja seuraavana vuonna hän esiintyi ensimmäistä kertaa elokuvassa. Hänen jonkinlaisena läpimurtonaan voitaisiin pitää roolia sekä Alan Bennettin näytelmässä "The History Boys", ja myöhemmin saman roolin filmatisoinnissa elokuvassa "Wild Generation" (2006). Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat "Mamma Mia!" (2008), "Herttuatar" (2008), "An Education" (2009) ja "" (2012). Hän on ollut lisäksi pienemmissä rooleissa esimerkiksi elokuvissa "" (2011) ja "Dracula Untold" (2014). Elokuvien lisäksi hän on näytellyt muun muassa television minisarjoissa ja televisioelokuvissa.
Wesley Snipes Snipes aloitti näyttelemisen 23-vuotiaana "Villikissat"-elokuvassa. Sittemmin Snipes päätyi tekemään televisiorooleja muun muassa "Miami Viceen", "Hawkiin" ja "H. E. L. P.". 1990-luvulle tultaessa Snipes siirtyi takaisin elokuvien pariin ja esiintyi muun muassa pääosassa "Mo' Better Blues" -elokuvassa yhdessä Denzel Washingtonin ja Spike Leen kanssa. Oman elokuvansa Snipes sai vuonna 1991 "New Jack City", josta Snipes sai huomiota palkinto gaaloissa. Muun muassa Image Awards palkitsi hänet parhaana pääosaesiintyjänä ja MTV Movie Awards puolestaan huomioi hänet parhaan vihollisen ehdokkaana. Samana vuonna Snipes esiintyi toistamiseen Spike Leen kanssa elokuvassa "Viidakkokuume". 1992 Snipes esiintyi pääosassa "Mustat donkkaa tykimmin" draamakomediassa, josta hänet huomioitiin MTV Movie Awardsissa kahdella ehdokkuudella parhaasta elokuvan kaksikosta ja parhaasta suudelmasta yhdessä Woody Harrelsonin kanssa. Elokuva tuotti yli 90 miljoonaa dollaria, josta tuli samalla hänen tuottoisin elokuvansa. Samana vuonna Snipes esiintyi ensimmäistä kertaa toimintaelokuvassa "Matkustaja 57", josta hän sai kriitikoilta negatiivista palautetta uravalintansa suhteen, sillä sitä ennen Snipes oli nähty enemmän draamapainoitteisissa rooleissa. Elokuvan 15 miljoonan budjetti teki siitä Snipes suurimman elokuvan 1992 mennessä ja se tuotti yhdysvalloissa hieman yli 44 miljoonaa dollaria.
Eini Vuonna 1984 Eini esiintyi ensimmäistä kertaa myös valkokankaalla, kun hänellä oli cameorooli Uuno Turhapuro -elokuvassa "Uuno armeijan leivissä" vuonna 1984. Kyseessä on kaikkien aikojen menestynein Turhapuro-elokuva keräten elokuvateattereihin yli 700 000 katsojaa. Elokuva on vuosien saatossa tehnyt Einin kabinettikohtauksessa esittämästä ”Kesä ja yö” -kappaleesta yhden laulajan suurimmista hiteistä. Levytyksen alkuperäisversio on julkaistu "Finnhits-kiertue 2012" -kokoelmalevyllä. Tätä ennen se oli julkaistu ainoastaan "Kellot käy" -singlen b-puolena.
Cruella de Vil Cruella De Vil esiintyi animoituna ensimmäistä kertaa vuonna 1961 Disneyn animaatiossa "101 dalmatialaista". Äänensä De Vilille antoi Betty Lou Gerson ja De Vilin piirsi Marc Davis. Huhujen mukaan Walt Disney ei itse pitänyt Cruella De Vilistä elokuvassa.
Punajalkasuula Punajalkasuulat pesivät yhdyskunnissa. Niiden pesimäalueiden vuodenaikojen vaihtelut ovat vähäisiä, joten laji aloittaa pesinnän kun ruokaa riittävästi saatavilla. On kuitenkin melko tavallista, että saaliskalojen määrä vähenee pesinnän myöhemmässä vaiheessa, jolloin poikasia saattaa kuolla joukoittain nälkään. Punajalkasuulat parittelevat noin 15 kuukauden välein. Koiraat yrittävät houkutella naaraita esittämällä niille soidinesitystä, jonka aikana koiraat kääntävät nokkansa, pyrstönsä ja siipensä osoittamaan ylöspäin. Kun pari on muodostettu, se palaa samalle pesintäpaikalle vuosi toisensa jälkeen. Punajalkasuula rakentaa oksista kyhätyn pesänsä pensaan päälle tai pienen puun oksille. Se on ainoa puussa pesivä suulalaji. Pesät ovat varsin huteria. Naaras munii kerralla vain yhden liidunvalkean munan, jota molemmat vanhemmat hautovat noin 45 päivää. Poikaset eroavat aikuisista mustanruskean nokan, kellertävien jalkojen ja purppuranvärisen naaman perusteella. Poikanen jättää pesän ja tulee lentokykyiseksi noin kolmen kuukauden ikäisenä. El Niño-vuosina, jolloin ravintoa on niukasti, pesästä lähtö voi kestää paljon pidempäänkin. Täysikasvuisiksi tultuaan poikaset levittäytyvät laajalle alueelle, jopa tuhansien kilometrien päähän synnyinseudultaan. Nuoret linnut tulevat sukukypsiksi 2-3 vuoden ikäisinä. Lisääntyvän punajalkasuulan keskimääräinen elinikä on noin 23 vuotta, mutta voi elää yli 40-vuotiaaksikin.
Punajalkasuula Punajalkasuula ("Sula sula") on trooppisilla merialueilla elävä suulalaji. Se on maailman pienin ruskosuulalaji ja luultavasti maailman runsaslukuisin suulien heimon laji. Punajalkasuulasta tunnetaan useita eri värimuotoja. Samaan populaatioon voi kuulua sekä valkoisia että ruskeita lintuja. Kaikilla punajalkasuulilla ovat punaiset räpylät, joista laji on saanut nimensäkin. Kaloista ja kalmareista koostuvan ravintonsa punajalkasuula nappaa syöksysukelluksilla tai lennosta käsin. Punajalkasuulapari lisääntyy noin 15 kuukauden välein ja kasvattaa kerralla vain yhden poikasen.
Punajalkasuula Punajalkasuulaa muistuttaa tavallista suulaa, mutta suula on suurempi ja sillä on mustaa vain siipien kärjissä. Lisäksi sen silmien edustalla höyhenpeite, vaikka punajalkasuulalla silmien edusta on paljas. Laji muistuttaa myös nuoria ruskosuulia, joiden rinta ja kaula ovat kuitenkin tummemmat. Tämä jättää rinnan ja vatsan välille selvän värirajan, jota punajalkasuulalla ei ole. Ruskosuulan siipien alapinnat ovat myös vaaleat. Naamiosuulalla taas on musta naama ja tumma pyrstö. Lisäksi nuoret naamiosuulat ovat vatsapuolelta myös täysin vaaleita. Punajalkasuulasta sinajalkasuulan erottaa siitä, että sinijalkasuulan selkä ja pyrstö ovat tummia. Nuorilla sinijalkasuulilla on myös valkoinen vatsa ja vaaleaa siivissä.
Punajalkasuula Punajalkasuulan suosikkiravintoa ovat lentokalat ja kalmarit. Se syö kuitenkin kaikkea saatavilla olevaa kalaravintoa ja seuraa usein myös kalastusaluksia. Lajin ravinnonhakuretket ovat pidempiä kuin millään muulla suulalajilla,
jopa 150 kilometrin pituisia. Suulat etsivät saalista ilmasta käsin hyvän näkönsä avulla. Havaittuaan saaliin, punajalkasuula syöksyy suoraan veteen nappaamaan saaliseläimen. Se saattaa sukeltaa jopa 30 metrin syvyyteen Naaraat pystyvät sukeltamaan syvemmälle kuin koiraat suuremman painonsa ansiosta. Saalis niellään ennen pintaan nousua, jotta lajitoverit eivät ehtisi varastaa sitä. Punajalkasuulat kalastavat nimittäin parvina. Punajalkasuulat voivat saalistaa myös delfiinien ja tonnikalojen kanssa, jotka paimentavat kalaparvia pintaa kohti. Muita suulia pienempänä ja ketterämpänä punajalkasuula kykenee nappaamaan saaliin myös lennosta käsin. Tapa on tehokas etenkin lentokalojen saalistuksessa.
Punajalkasuula Punajalkasuulalla on useita eri värimuotoja, joilla jokaisella on punaiset räpylät. Värimuunnoksia on seuraavanlaisia: valkopyrstöinen ruskea muoto, valkopäinen ja valkopyrstöinen ruskea muoto, kullanvalkoinen muoto, sekä valkoinen muoto, jonka siivissä mustaa. Lisäksi Galápagossaarilla elää mustapyrstöinen muoto. Galápagossaarten punajalkasuulista 95 prosenttia on ruskeita, loput valkoisia. Ruskeita ja valkoisia yksilöitä elää rinnakkain myös muilla alueilla kuten Tobagolla. Kullanruskeita yksilöitä elää vain Joulusaarella. Punajalkasuulan vatsapuoli on yleensä valkoinen, joka auttaa naamioitumaan saaliseläimiltä. Tummat höyhenet auttavat myös ruumiinlämmön ylläpidossa. Höyhenpuvussa on jatkuvasti sulkasato, pesintäaikaa lukuun ottamatta. Punajalkasuula ei kuitenkaan missään vaiheessa menetä lentokykyään. Koko höyhenys uusiutuu kerran tai kaksi vuodessa. Nokka on vaaleansininen. Nuoret linnut erottaa aikuisista mustanruskean nokan, vaaleanpunaisen naaman ja kellertävien jalkojen perusteella.
Punajalkasuula Punajalkasuula ei ole maailmanlaajuisesti uhanalainen, mutta on on taantunut tasaisesti viime vuosisatojen aikana. Yhdyskuntia on hävinnyt etenkin Intian valtamereltä ja Atlantin eteläosista. Jotkin paikalliset populaatiot ovat ihmistoiminnan takia uhattuna. Suurimmat uhat ovat metsien hakkuut ja kalastusteollisuus, koska metsien hävittäminen tuhoaa punajalkasuulien pesimäpuita ja kalastus vie suulilta ravintoa. Huolta on aiheuttanut myös se, että ihmisen keräävät suulien munia ja myyvät niitä ympäri maailmaa. Tämän takia munienkeruu on riistäytynyt käsistä. Punajalkasuula on nykyään rauhoitettu joillain alueilla. Tapa pesiä puissa on saattanut myös suojella lajia jossain määrin ihmisen häirinnältä ja auttaa sitä pysymään suhteellisen runsaslukuisena.
Punajalkasuula Punajalkasuula on hyvin sosiaalinen lintu. Se voi pesiä useiden satojen suulaparien muodostamissa yhdyskunnissa. Laji enimmäkseen päiväaktiivinen, mutta voi liikkua yölläkin saalistaakseen pinnalle nousevia kalmareita. Kalastusretket voivat kestää useita päiviä. Punajalkasuulan retket ovat pidempiä kuin millään muulla suulalajilla. Se levittää höyheniinsä sukimarauhasesta öljyä, joka pitää ne vedenpitävinä ja auttaa lämmön säilyttämisessä. Muita tapoja säädellä ruumiinlämpöä ovat räpylöiden levittäminen, siipien nostaminen keholta sekä jaloille ulostaminen, jotka auttavat ruumiin viilentämisessä. Saadakseen lisää lämpöä punajalkasuula levittää siipensä aurinkoon päin, jolloin siipien mustat kohdat imevät itseensä lämpöä.