mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Heinz-Wilhelm Eck Heinz-Wilhelm Eck (27. maaliskuuta 1916 Hampuri, Saksa – 30. marraskuuta 1945 Lüneberg, Saksa) oli saksalainen U-veneen komentaja toisen maailmansodan aikana. Hänet teloitettiin sodan jälkeen syyllisenä ensimmäisellä partioretkellään U-852:llä tapahtuneisiin kreikkalaisten merimiesten murhiin.
8mR Vuosina 1907–2010 on rakennettu yhteensä n. 500 kasia. Niistä on säilynyt n. 180 venettä. Kaseja rakennetaan edelleen noin 1 veneen vuosivauhtia, sekä moderneja että ns. replikoita vanhojen, useimmiten tuhoutuneiden veneiden piirustusten mukaan. Uusimmat rakennetut klassiset kasit ovat Norjassa purjehtiva Birgit (SWE-44) vuodelta 2005, japanilainen Aun (J-1) vuodelta 2006, venäläinen Astra II (RUS-1) vuodelta 2007 ja Luna (FIN-17) vuodelta 2012.
Finmar Family Veneen muoteilla on myöhemmin rakennettu venettä nimeltä Seiskari 27.
R-mittasääntö R-mittasääntö eli kansainvälinen sääntö on purjeveneiden suunnittelusääntö, joka vahvistettiin vuonna 1907. Säännöstä tuli modernin ratakilpapurjehduksen perusta. Se mahdollisti ensimmäistä kertaa kansainväliset kilpailut samaan konstruktioluokkaan kuuluvien veneiden kesken ilman monimutkaisia tasoitussääntöjä. Mittasäännön kaavasta on tuloksena tietty metrimäärä, joka ei kuitenkaan viittaa veneen todelliseen pituuteen. Esimerkiksi 12mR-luokan vene on noin 21 metriä, ja 8mR-luokan vene noin 15 metriä pitkä. R-veneitä suunniteltiin aluksi hyvin monessa kokoluokassa mutta vähitellen vakiintuivat 6mR-, 8mR-, 10mR- ja 12mR-veneet. Suurin – 23-metrinen – R-säännön mukainen vene on käytännössä J-luokan vene, jollaisilla America's Cup -kilpailut käytiin ennen toista maailmansotaa. J-veneet olivat tosin suunniteltuja amerikkalaisen ns. Universal Rulen mukaan, jonka R-mittasääntö vähitellen syrjäytti. Kaikki ennen 1960 rakennetut R-säännön veneet luokitellaan nykyisin klassikoiksi.
Ennen toista maailmansotaa R-mittasäännön pohjalta syntyi pienempi 5m-veneiden luokka, jonka lähes kokonaan syrjäytti myös R-sääntöön perustuva toisen maailmansodan jälkeen 5.5m-veneluokka. Nämä konstruktioluokat muistuttavat paljon, mutta eivät tarkalleen ottaen ole R-veneitä: mittasäännöt ovat erilaiset.
U-vene Vuodesta 1955 Länsi-Saksan Bundesmarinelle sallittiin pienen laivaston ylläpito. Aluksi nostettiin ja korjattiin kaksi tyyppi XXIII:n sukellusvenettä ja yksi tyyppi XXI:n sukellusvene. 1960-luvulla Länsi-Saksa ryhtyi jälleen sukellusvenebisnekseen. Koska Saksalle oli asetettu alun perin 450 tonnin uppoaman yläraja Bundesmarine keskittyi pieniin rannikkosukellusveneisiin torjuakseen Neuvostoliiton uhkaa Itämerellä. Saksalaiset pyrkivät käyttämään edistynyttä tekniikkaa korvatakseen pientä uppoamaa, kuten käyttämään magnetisoitumatonta terästä laivastomiinoilta ja magneettikentän häiriöiden ilmaisimilta suojautumiseksi. Tyyppi 201 oli ensimmäinen saksalainen toisen maailmansodan jälkeinen sukellusveneluokka. Se kuitenkin osoittautui epäonnistuneeksi rakenneratkaisuiltaan uudenlaisen runkomateriaalin halkeillessa. Seuraava tyyppi 205 astui palvelukseen vuonna 1967 ja oli menestys. Saksan laivastolle rakennettiin 12 tyypin alusta. Jatkaakseen U-boot-traditiota ja ”brändiä” uudet alukset saivat perinteisen U-luokituksen alkaen "U-1":stä.
Projekti 651 Juliett-luokan vene U-461 on ollut museoituna Peenemündessa vuodesta 1998 alkaen.
Klassinen vene Ottaen huomioon sotien jälkeen tapahtuneen kadon voi karkeasti arvioida että 1920–1960 välisenä aikana rakennettiin tai ostettiin Suomeen noin 2500 purjevenettä joista suurin osa ennen toista maailmansotaa. Suuria, yli 40 jalan veneitä rakennettiin harvakseen. 1920-luvun jälkeen rakennetuista veneistä oli arvoilta jäljellä 1970-luvun allonpohjavuosina noin 700 joista suurin osa oli pieniä köliveneitä: Junioriveneinä käytettyjä Göteborgsekoja ja Sulkia sekä pienet kilpa- matkapurjehdus yhdistelmäveneet Haj- ja Kansanveneitä. Vaikka moni klassikkolukka kääntyi kasvuun, kokonaismäärä jatkoi laskuaan sitä myötä kun lyhytikäinen pienvenekalusto poistui. Samoin vuonna 1961 Suomen suurin eli 225 veneen vahvuinen Hai-vene-luokka on kutistunut vuoteen 2010 mennessä SPL:n rekisterissä vajaan kolmannekseen.
Museum of Science and Industry Museossa on yli 400 000 neliöjalkaa (yli 37 000 neliömetriä) näyttelytilaa ja yli 35 000 näyttelyesinettä. Museon vakituisiin näyttelyihin kuuluvat muun muassa U-505, joka on Yhdysvaltojen ainut saksalainen U-vene, hautomo, jossa voi seurata kananpoikien kuoriutumista munista, sekä United Airlinesin Boeing 727 -lentokone.
Karibianmeren taistelut Kuninkaallinen laivasto upotti "U-162" Trinidadin liepeillä 3. syyskuuta. "HMS Vimy", "HMS Pathfinder" ja "HMS Quentin" hyökkäsivät veneen kimppuun syvyyspommeilla upottaen veneen. 49 saksalaista merimiestä selviytyivat ja joutuivat sotavangeiksi. Heidän kuulusteluissa kertomat tiedot osoittautuivat tärkeiksi liittoutuneille mm Lorientissa sijaitsevan sukellusvenetukikohdan sijainti.
8mR Kansainvälisen 8mR-liiton IEMA:n 2007 julkaisemassa rekisterissä on 177 venettä, joista klassisia – ennen vuotta 1960 rakennettuja – on noin 150. Luokan synnyn jälkeen rakennetuista noin 500 veneestä purjehtii siis vielä kolmasosa. Suomessa on tällä hetkellä kaksitoista rekisteröityä kasia. Lisäksi Suomessa kilpailee muutama vieraileva ruotsalainen ja yksi venäläinen kasi. Suomen laivue on suhteellisesti maailman suurin aktiivisesti kilpaileva. Kasien lukumäärä maailmassa kasvaa, koska veneitä "löydetään" lisää ja tuhoutuneiden tilalle rakennetaan uusia vanhojen piirustusten mukaan. Moderneja kaseja on rakennettu lähes kaksikymmentä, ja niitä rakennetaan lisää, muutaman vuoden välein. Suomessa ei ole vielä rakennettu yhtään modernia kasia. Turussa purjehti maailman ensimmäinen moderni kasi, Sparkman & Stephensin suunnittelema Iroquois. Helsingin lisäksi kasilaivueita maailmalla löytyy Kanadan Ontariojärvellä, Bretagnessa, Genovassa, sekä Geneven järvellä. Tukholman alueella ollut suuri kasilaivue on kadonnut viime kymmenen vuoden aikana ulkomaille tapahtuneiden myyntien vuoksi.
Navigator (vene) Welsfordin suunnittelemista veneistä Navigator on tähän mennessä suosituin; sen piirustuksia on myyty jo yli 700 kappaletta. Niiden pohjalta on rakennettu yhteensä yli 300 venettä Uuden-Seelannin lisäksi muun muassa Australiassa, Yhdysvalloissa ja monissa Euroopan maissa, Suomi mukaan lukien.
Gustaf Estlander Purjehdushistorioitsija Pekka Barckin mukaan Estlander omisti veneitä ympäri Eurooppaa ja matkusteli kilpailusta toiseen. Heti ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän omisti vuoden verran Espanjasta ostamansa William Fifen kuuluisan 15mR Tuigan, jota ei koskaan toimitettu Suomeen. Estlander myi Tuigan vuonna 1919. Samana vuonna rakennettiin Estlanderin suunnittelema 150 m2 saaristoristeilijä, yli pitkä Singoalla. Vuonna 1911 rakennettu Kitty purjehtii jälleen Suomen vesillä. Venettä on vuosien ajan entisöinyt Johan Fagerholm.
U 137 -sukellusveneselkkaus Projekti 613:n tai NATO-koodiltaan Whiskey-luokan vene "U 137" ajoi tiukasti karille Karlskronan saariston sotilaallisella suoja-alueella Etelä-Ruotsissa Gåsefjärdenissä kymmenen kilometrin päässä Karlskronan laivastotukikohdasta. Ruotsin hallitus esitti välittömästi Neuvostoliitolle ankaran vastalauseen. Tapaus oli pahin Ruotsia kohdannut rajaloukkaus sitten toisen maailmansodan.
8mR Kasit rakennetaan alun perin 1907 sovitun, sittemmin kaksi kertaa muutetun, kansainvälisen R-mittasäännön mukaan. 8m on tulos mittasäännön kaavasta. R tarkoittaa, että vene on alun perin luokiteltu ja rekisteröity Lloydsin vaatimusten mukaan. Mittasääntö on:
jossa L on veneen tehollista pituutta kuvaava luku, F vapaalaidan tehollinen korkeus, d rungon muototekijä ja S purjepinta-ala. Saman mittasäännön veneitä ovat kaseja suuremmat 12mR- ja 10mR-luokkien veneet, sekä pienemmät 6mR-veneet. 5m- ja 5.5m-veneet muistuttavat R-säännön metriveneitä, mutta eivät ole saman säännön mukaan rakennettuja. 8mR-, 6mR- ja 5.5mR-veneet ovat aikoinaan kaikki olleet olympialuokkia.
U-vene Saksan laivaston sukellusveneiden tärkein tehtävä kummassakin maailmansodassa oli taloudellinen sodankäynti: merireittien tehokas laivastosaarto ja huoltokuljetusten perillepääsyn estäminen.
U-vene Sukellusveneluokkia (U-Boot Klasse) olivat muun muassa tyypit (Typ) I, II, V (keskeytynyt projekti), VII (kaikkein yleisin luokka), IX, X, XI (keskeytynyt projekti), XIV (muiden sukkellusveneiden huoltamiseen, lempinimi "lypsylehmä"), XVII (keskeytynyt projekti), XVIII, XXI, XXIII, XXVI (keskeytynyt projekti) sekä pienoissukellusveneluokkia kuten Biber, Hai, Molch ja Seehund (”Hylje”).
Saaristoristeilijä Saaristoristeiljä on klassinen purjevene, joka on rakennettu perustuen Svenska Seglarförbundetin vuonna 1908 vahvistamaan saaristoristeilijäsääntöön. Säännön oli tarkoitus täydentää R-mittasääntöä, jota monet purjehtijat eivät pitäneet sopivaksi Pohjoismaiden saaristo-olosuhteisiin .
Kaksi saaristoristeiljöiden kokoluokkaa eli SK 30 ja SK 40 valittiin vuoden 1920 Brysselin kesäolympialaisiin. Alun perin saaristoristeilijät purjehtivat miltei poikkeuksetta Itämerellä, mutta tänään saaristoristeilijät ovat levinneet erityiseti Keski-Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin, jossa venettä arvostetaan kauneutensa ja nopeutensa vuoksi. Erityisesti Saksassa SK 30 ovat kasvaneet suureksi luokaksi ja moni alun perin ruotsalaisvene purjehtii tänään Saksan Itämeren rannikolla. Suomen runsaasta kolmestakymmenestä saaristoristeilijästä suurimmat ovat 75 neliömetrisiä. Ruotsissa purjehtii useita 95 neliömetrisiä ja jopa pari 150 neliömetristä, josta tunnetuin on yli kahdenkymmenen metrin pituinen Beatrice Aurore. Viime vuosina Suomeen on tullut useita uusia veneitä Ruotsista ostettuina. Suomessa oli kesällä 2010 yhteensä 33 saaristoristeilijää. 
Näistä noin kolmasosa löytyy HSS-pursiseuran klassikkolaiturilta. Ennen toista maailmansotaa seura oli yksi Pohjoismaiden menestyienmpiä 22 neliömetristen kilpapurjehdusseuroja. Suomessa on rakennettu kaiken kaikkiaan noin 1000 saaristoristeilijää 1900-luvun alkupuoliskolla. Suomessa rakennetuista veneistä on tähän päivään säilynyt arvioiden n. 30 kappaletta. Yksi näistä on Gustaf Estlanderin suunnittelema, Helsingissä rakennettu Colibri VI (SK 22) vuodelta 1922, joka kuuluu Suomen merimuseon kokoelmaan ja on esillä Merikeskus Vellamossa.
Tyyppi VII Modifioidut veneet otettiin käyttöön kesällä 1943 nimillä U-flak 1–4. Ne oli varustettu kahdella 20mm neliputkisella ilmatorjuntatykillä sekä 37mm automaattitykillä. Myös 86mm ilmatorjuntaohjuksia kokeiltiin, mutta ne eivät osoittautuneet toimivaksi ratkaisuksi. Myöhemmin veneisiin lisättiin kaksi 20mm yksiputkista tykkiä. Ilmatorjuntaveneet kykenivät kuljettamaan ainoastaan viittä valmiiksi putkiinsa ladattua torpedoa ja niiden toimintasäde rajoittui Biskajanlahdelle.
CIELUV CIE L*u*v* -väriavaruus on CIE:n vuonna 1976 julkaisema väriavaruusmalli. Se on rakennettu käyttämällä pohjana CIE 1931 XYZ -väriavaruutta.
U-81 (1941) "U-81" lähti toiselle purjehdukselleen Trondheimista Pohjanmerelle ja Pohjois-Atlantille. Alus havaitsi saattueen SC42, josta se upotti 9. syyskuuta "SS Empire Springbuckin" (5591 tonnia), joka vei syvyyksiin koko miehistönsä 42 upseeria ja miestä . Seuraavana päivänä vene upotti "MV Sally Maerskin". Sukellusvene saapui Brestiin Ranskaan. Alus sai käskyn liittyä Välimerellä operoiviin sukellusveneisiin.
Lucky Girl Lucky Girl on ensimmäisiä Suomessa rakennettuja 8mR-klassisia purjeveneitä. William Fife III:n suunnittelema vene rakennettiin 1909-10 Turun Veneveistämöllä. Veneen tilasi pursiseura NJK arpaveneeksi vaudittaakseen uuden juuri hyväksytyn kansainvälisen R-mittasäännön mukaan rakennettavien veneiden yleistymistä Suomessa. Arpaveneen voittaja oli koulutyttö Lucy Tallberg. Veneen lunastivat Lucyn isä Gunnar Tallberg ja setä Bertil Tallberg.
Helsingfors Segelsällskap Pienten, edullisten veneiden saralla HSS:n jäsenistä suurin vaikutus on ollut Hans Groopilla. Hän suunnitteli ja rakensi 1968 seuran tukemana H-veneen, josta tuli Suomen suurin yksityyppiköliveneluokka ja kansainvälisestikin hyvin suosittu kilpaveneluokka. H-veneitä on Suomessa rakennettu kaikkeaan 950 kappaletta ja kansainvälisesti noin 5000 kappaletta.
Sukellusvene Vesikko CV-707:n rakentaminen aloitettiin vuonna 1931 Turussa Crichton-Vulcanin telakalla, missä myös Vetehis-luokan veneet oli rakennettu. Teknisesti veneestä tuli aikansa kehittyneimpiä: sen sukellussyvyys oli kaksinkertainen aikaisempiin saksalaisiin sukellusveneisiin nähden, ja sen runko pystyttiin rakentamaan ilman niittausta sähköhitsaamalla, mikä lisäsi paineenkestävyyttä, vähensi vuotoja ja nopeutti rakentamista. Saksalaiset testasivat "Vesikkoa" Turun saaristossa purjehduskausina 1933 ja 1934.
SM U-20 Palvelukseen oton jälkeen alus sai ensimmäisen tehtävänsä seuraavan vuoden elokuussa. Vene suoritti seitsemän partiomatkaa ensimmäisen maailmansodan aikana.
Plutonium Pu on paljon kysytympi ydinasemateriaali kuin U, sillä sen kriittinen massa on huomattavasti pienempi kuin U. Yli 90 % väkevöintiasteella Pu kriittinen massa on noin 11 kg, (jos tämä muutetaan palloksi, halkaisijaksi tulisi n. 10 cm) kun vastaavasti U noin 52 kg. Pu kriittistä massaa ydinaseessa voidaan entisestään hieman pudottaa teknisillä ratkaisulla kuten mm. muodolla, tiivistyksellä, neutronilähteillä ja -heijastimilla. Näin rakennetun, teknologisesti kehittyneen, pienen, taktisen ydinaseen jopa räjähdysvoimakkuutta pystytään säätelemään tarpeen mukaan (variable yield detonation). U:sta rakennetun ydinaseen teho verrattuna massaan on pienempi, eikä alle 52 kg kokoista asetta pystytä teoriassa toteuttamaan, jolloin sen soveltuvuus taktisena aseena huononee.
Uisko-luokan joukkojenkuljetusvene Merivoimille on valmistettu aluksia neljänä eri sarjana:
U-200-sarjan veneistä runkonumeron U205 Uisko myytiin siviileille huutokaupalla lokakuussa 2013.
U-124 (1940) U-124 oli Saksan laivaston IXB-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa. Palvelusaikanaan alus teki yksitoista taistelupurjehdusta ja upotti 46 kauppa-alusta, yhteensä 219 862 rekisteritonnia ja kaksi sotalaivaa. Lisäksi se vaurioitti neljää alusta (30067 grt). Purjehdusten aikana se osallistui kahteen sukellusveneryhmään. Britannian kuninkaallisen laivaston alukset upottivat veneen 2. huhtikuuta 1943 Portugalin rannikolla koko miehistön saadessa surmansa.
Valsgärden kalmisto Kaivausten perusteella voidaan päätellä, miten hauta on rakennettu. Joelta kaivettiin ensin 1−2 metriä syvä oja, jota pitkin vene vedettiin hautauspaikalle. Sitten vene tuettiin paikalleen, vainaja laskettiin siihen ja hänen miekkansa ja kilpensä asetettiin hänen vierelleen. Muut hauta-antimet laskettiin veneeseen ja sitten lahdattiin hevonen ja koira, jotka sijoitettiin veneen keulaan. Mukaan pantiin vielä joitakin ruokatarvikkeita ja astioita. Lopuksi vene peitettiin puutavaralla, josta muodostui suojaava kansi, ja sen päälle kasattiin maata. Kun kuoppaa kaivettaessa kerääntynyt irtomaa lapioitiin takaisin haudan päälle, siitä syntyi 10 metriä pitkä, 5 metriä leveä ja 0,5 metriä korkea kumpu. Myöhemmin veneen ja suojakannen puurakenteet lahosivat ja romahtivat, jolloin kumpu vajosi. Ennen kaivauksia hautapaikalla oli veneen muotoinen ja lähes veneen mittainen painauma, venehautapainauma, joka oli 0,5 metriä syvä.
Salmen venehaudat Veneen pituuden määrittämiseksi oli onnekasta, että osa veneen perästä oli säilynyt. Vello Mässin tekemän rakenneanalyysin perusteella vene oli 11,5 metriä pitkä, 2 metriä leveä ja partaan korkeus 75 senttimetriä keskeltä. Veneen syväys oli vain 40 senttimetriä. Laidat oli rakennettu 27-28 senttimetriä leveistä laudoista, joita niitit puristivat yhteen. Niitit olivat 3−4 senttimetriä pitkät, joten lautojen oli täytynyt olla vain 1,5−2 senttimetriä paksuja. Laidassa oli neljä lautaa rinnakkain ja ne oli tuettu veneen sisäpuolelta ehkä 8 kaarella, joista 5. kaari oli osittain säilynyt näkyvänä. Veneen pohjoispäästä löydettiin jäänteitä kölistä, joka oli 15 senttimetriä leveä. Veneestä ei löydetty merkkejä mastosta, joten se oli pelkästään soutamalla kulkeva vene. Airoja oli ainakin 12. Se oli helposti ohjattava, nopea soutaa ja siis tyypiltään rynnäkkövene eli sotalaiva, jolla pystyi rantautumaan matalaan veteen.
Vågspel Vågspel (FIN-6) on viimeisiä Suomessa rakennettuja 8mR-purjeveneitä. Birger Slotten suunnittelema klassikko rakennettiin keskellä sotaa Wilenius Båtvarvilla. Veneen tilasi Helsingfors Segelsällskapetin (HSS) kommodori Arthur E. Nikander alun perin ensin vuoden 1940 Helsingin kesäolympialaisia silmällä pitäen. Sotien vuoksi rakentaminen viivästyi ja vene valmistui täpärästi HSS:n 50-vuotisjuhlavuodeksi, keskellä jatkosotaa kesäkuussa 1943. Vene on purjehtinut Suomen regatoissa ja saaristossa pientä 1950-luvun lopun poikkeusta lukuun ottamatta, jolloin vene oli hetken ruotsalaisomistuksessa. Vene on klassinen metrivene joka on säilynyt miltei täysin alkuperäisessä muodossaan tähän päivään saakka. Veneen kansisuunnitelma, puutakila ja heloitus ovat pitkälti samat kuin telakalta tullessaan. Veneen kotisatama on edelleen HSS.
Omistajat:
HMS Boreas (H77) "HMS Boreas" pelasti 22. toukokuuta veneestä Saksan laivaston sukellusvene "U-105":n 15. toukokuuta upottaman brittiläisen kauppalaivan "Rodney Starin" eloonjääneet.
R-mittasääntö Suomen 1900-luvun alun tärkeimmät venesuunnittelijat, kuten Zake Westin, Gunnar L. Stenbäck, Gustaf Estlander, Gösta Kynzell ja Birger Slotte, suunnittelivat kymmenittäin R-veneitä pienistä aina 10mR-luokkaan asti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa R-veneiden merkittävä suunnittelija ja voimakkaasti kansainvälisen säännön puolestapuhuja oli Estlander. Todistaakseen säännön merkittävyyttä Estlander kiersi tiheästi Euroopan suurimmissa regatoissa ennen ensimmäistä maailmansotaa Irma nimisillä voittoisilla 12mR ja 10mR veneillään sekä 8mR veneellään Örn. Estlander omisti hetken Suomen purjehdushistorian ehkä merkittävimmän purren eli William Fifen suunnitteleman 15mR-veneen Tuiga. Estlander suunnitteli omia ja osteli maailmalta suuria veneitä lähinnä oppimismielessä. Estlanderin panos sekä suunnittelijana että Euroopan aktiivisimpiin kuuluvana kilpapurjehtijana oli täysin poikkeuksellinen. Isoja eli 12mR veneitä omisti myös ennen 1920 mm. NJK:n kommodoori Ernst Krogius. Krogius voitti pronssimitalin veneellä Tukholman kesäolympialaisissa 1912. Krogius osti 1909 Sir Thomas Glen-Coatsin edellisenä vuonna suunnitteleman 12mR Heatherbellin. Myöhemmin Krogius osti William Fifen 1912 suunnitteleman 15mR-luokan Rendez-vous-veneen, joka 27 metriä pitkänä ja 5 metriä leveänä kuului Pohjoismaiden vesillä purjehtineisiin suurimpiin huvialuksiin. Vene myytiin sodan jälkeen takasin suunnittelijalleen. Kaiken kaikkeaan Suomessa oli 5–6 kpl 12mR venettä, useita 10mR venettä ja peräti 13 kpl 8mR venettä ennen 1920. Gestrian-nimisen 15mR veneen omisti myös suomalaistunut Pietarilainen Nikolai Garoff. R-veneiden varhainen historia on pitkälti unohdettu. Suomessa varhaisen purjehdushistorian on perinpohjaisesti dokumentoinut Pekka Barck. 12mR-veneitä oli kaksi Helsingissä, kaksi Viipurissa ja yksi Turussa. Ennen vuotta 1920 omistetuista tai rakennettuista kymmenistä suomalaisista R-veneistä ei ole Suomessa jäljellä kuin 10mR Kitty.
U-vene "U-20" upotti 7. toukokuuta 1915 linjalaiva "RMS Lusitanian" yhdellä torpedolla. 1 198 ihmistä sai surmansa, heistä 128 Yhdysvaltain kansalaista. Tapaus järkytti suuresti ympärysvaltoja ja heidän tukijoitaan sillä aseetonta kauppalaivaa vastaan hyökättiin varoittamatta. Laivan lastikirjan mukaan "Lusitania" kuljetti sotilastarvikkeita. Lisätutkimusten jälkeen on osoitettu, että "Lusitania" kuljetti ammuksia ympärysvaltain joukoille. Tuohon aikaan asiasta ei kuitenkaan tiedetty ja "Lusitaniaa" erehdyttiin pitämään joukkojenkuljetusaluksena. Vasta "Sussexin" upottaminen aiheutti laajemman reaktion Yhdysvalloissa.
Merisatama HSS pursiseuraan on muodostumassa klassisten purjeveneiden keskus. Seuralla satamassa olevista kahdesta sadasta jäsenten omistamasta veneestä 80 on klassisia purjeveneitä. Näistä veneistä valta-osa on rakennettu ennen toista maailmansotaa. Klassikkolaivueen ytimen muodostavat ns. metriveneet eli 8mR, 6mR, 5.5m ja 5m - veneet. Lisäksi laivueessa on useita saaristoristeilijöitä, kansanveneitä, Louhiveneitä sekä varhaisia puusta valmistettuja meriristelijöitä.
U-864 Joulukuussa 1944 Kielin satamassa lastattiin satoja puulaatikoita "U-864":ään. Kapteeni Ralf-Reimar Wolfram sai käskyn viedä lasti ja 73 hengen miehistö vihollisen linjojen läpi Malesian Penangiin. Tavoitteena oli auttaa Japania saamaan ilmaherruus Tyynellämerellä, jolloin Yhdysvallat joutuisi vähentämään joukkojaan Saksan-vastaisilta rintamilta. Sen vuoksi lasti oli huippusalainen ja tärkeä, eikä vieläkään tiedetä lastin tarkkaa koostumusta. "U-864" lähti matkaan 5. joulukuuta 1944. Se pyrki kiertämään Britteinsaarten ympäri välttääkseen vihollisen uhkaa. Veneelle sattui kuitenkin 29. joulukuuta pieni haveri, kun köli osui pohjaan. Vaurio päätettiin tarkastaa Norjan Bergenissä sukellusvenebunkkeri Brunossa.
Susiluodon merivartioasema Merivartioaseman kalustoon kuuluu useiden veneiden lisäksi ilmatyynyalus. Vuonna 1960 Raumalla rakennettu rannikkovartiovene Rautaville, toimi koko palvelusaikansa Susiluodossa. Nykyään alus on museoituna Forum Marinumissa.
Utö-risteilijä Utö-risteilijä on 1940-luvulla valmistuksessa ollut suomalainen sarjatuotantopurjevene, jotka rakennettiin Turun Veneveistämöllä. Vene on 12,5 m:n pituinen. Utö-risteilijöitä on rakennettu kaikkiaan 14. Näistä veneistä U6 Amora on nyt Turun merimuseossa Forum Marinumissa.
Atlantin taistelu Saksan laivaston suurten sotalaivojen syöksyt Atlantille loppuivat 27. toukokuuta 1941 kun taistelulaiva Bismarck upotettiin. 
Sen jälkeen Atlantin taistelu jäi pääasiassa U-veneiden ja rajallisemmin Luftwaffen huoleksi.
Operaatio Pelikaani Operaatio Pelikaani () eli projekti 14 oli toisessa maailmansodassa saksalaisten suunnitelma Panaman kanavan sabotoimiseksi. Suunnitelman mukaan olisivat kaksi saksalaista Junkers Ju 87 konetta U-veneiden tukemana nousseet ilmaan nimettömältä kolumbialaiselta saarelta Panaman lähistöllä ja pommittaneet Gatunin patoa ja lentäneet turvaan puolueettomaan maahan. Suunnitelma oli valmis toteutettavaksi vuonna 1943, mutta tuntemattomasta syystä se peruttiin viime hetkellä.
Tervavene Palatessa veneen lisälaidat poistettiin ja venettä supistettiin parraspuista kokoon, että se jaksettiin vetää koskista ylös. Jokivarteen rakennetut kivimöljät olivat myös suurena apuna. Pyhäkoski oli kuitenkin liian vuolas ja se kierrettiin maanteitse eli veneet kärrättiin kosken ohi kuten Kajaanin kaupungin alueella ennen sinne tervankuljetuksia varten tehtyjen kanavasulkujen valmistumista. Ruuat ja muut matkatarvikkeet kuljetettiin konteissa, arkuissa ja leileissä, joiden piti erityisesti menomatkalla mahtua veneeseen tervatynnyreiden ja miehistön ohella. Täydessä lastissa vene painoi nelisen tonnia, tällaista kuormaa varten siihen tarvittiin kahdestakymmenestä kolmeenkymmeneen kuusennäreestä tehtyä kaarta. Palatessa vene oli kevyt, lastina oli useimmiten kaupungista ostettua ruokasuolaa, joskus myös kahvia sekä muita harvinaisempia kaupungista saatavilla olleita tarvikkeita.
Castro (Chile) Castroon vuonna 2007 liitetyssä Nercónin kylässä on vuosina 1886-1890 rakennettu kirkko, "Nuestra Senora de Gracia", joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Se on rakennettu "Nothofagus dombeyi" -puusta, ja sen edustalla on hyvin hoidettu puutarha. Castron ja Nercónin välissä sijaitsee pieni kappeli jossa on useita ex-votoja. Se näkyy Nercón-joen ylittävältä sillalta ja sijaitsee lähellä pientä veneveistämöä, jossa veneitä valmistetaan lehtikuusesta.
U-124 (1940) Vene jatkoi purjehdustaan Etelä-Atlantilla upottaen 3. joulukuuta "US Sagadahocin", joka oli samalla neljäs ja viimeinen sukellusveneen upottama puolueettoman maan alus. Alus palasi Lorientiin 29. joulukuuta.
Kiikeli Aiemmin Kiikelissä sijaitsi Oulun Merenkävijäin ja Oulun Purjehdusseuran purjehduskeskus. Purjehduskeskuksen venehalli veneineen tuhoutui tulipalossa vuonna 1972. Venehalli oli rakennettu saarelle vuonna 1960. Saarella on sijainnut myös kaupungin omistama, vuonna 1889 käyttöön otettu höyrykonekäyttöinen sähkövoimalaitos, joka tuotti sähköä kaupungin katuvalaistukseen.
Karibianmeren taistelut 28. elokuuta sukellusvene "U-94" oli hyökkäämässä Haitilta lähtenyttä saattuetta vastaan, kun brittiläiset ja kanadalaiset saattoalukset hyökkäsivät sukellusveneen kimppuun. Ensin PBY Catalina pommitti sukellusvenettä ja myöhemmin korvetit "HMCS Halifax" ja "HMCS Snowberry" hyökkäsivät venettä kohti. "Oakvillen" ampumat syvyyspommit pakottivat sukellusveneen pintautumaan, jonka jälkeen korvetti törmäsi sukellusveneeseen kahdesti pakottaen sen pysähtymään. Yksitoista "Oakvillen" merimiestä yrittivät vallata sukellusveneen, mutta sukellusvene upposi saksalaisten upotettua veneensä. 26 saksalaista merimiestä pelastettiin vedestä.
Sukellusvene Diesel-sukellusveneen voimanlähteenä pinnalla ovat dieselmoottorit ja sukelluksissa sähkömoottorit, jotka saavat virtaa akuista. Sähkömoottoreiden akkuja voidaan ladata ja sukellusvenettä ajaa pinnan alla snorkkelin, eli pinnalle ulottuvan ilmanottoputken avulla. Sukellusveneen snorkkeli keksittiin juuri ennen toista maailmansotaa Hollannissa. Saksalaiset saivat keksinnön haltuunsa miehittäessään maan vuonna 1940. Snorkkeleita alettiin asentaa saksalaisiin U-veneisiin vuoden 1943 aikana.
Consolidated PBY Catalina Catalinalla on vaikuttava sota-ansiorekisteri kaikilla rintamilla Tyynellä valtamereltä aina Venäjälle saakka: uransa aikana konetyyppi tuhosi yhteensä 196 U-venettä, sen lisäksi pelasti satoja liittoutuneiden lentokoneiden miehistöjä.
Laivanrakennus Asutus Skandinaviaan seurasi jään vetäytymistä viimeisimmän jääkauden lopulla. Ensimmäiset tulijat ovat olleet hylkeenmetsästäjiä, mikä on vaatinut kykyä liikkua vesillä. Ilmeisesti on käytetty nahasta ja puurungosta tehtyjä kanootti-tyyppisiä aluksia. Vanhimpia tunnettuja pohjoismaisia puusta tehtyjä veneitä on Hjortspring-vene, joka on löydetty 1800-luvulla Tanskasta. Se on kaikkiaan 21 metriä pitkä, sisämitan ollessa 13 metriä ja ajoitettu 300-luvulle eaa. Ferribystä, Englannista on löydetty jäänteitä kolmesta laudoista tehdyistä veneestä, joista pisin on ollut 15 metriä pitkä. Ferribyn veneet on ajoitettu 2000–1600 luvulle eaa. Björken vene, joka on löydetty Ruotsista, on ajoitettu 400-luvulle ja se on jo aika kehittynyt. Sekä Björken veneessä että Hjortspring-venessä on käytetty limisaumoja, joista tuli sitten merkitsevä piirre Pohjanmeren ja Itämeren laivoille koko keskiajaksi. 
Roomalainen historioitsija Tacitus mainitsee noin vuonna 100, että skandinaavien alukset ovat perästä ja keulasta samanlaisia. Vuonna 1863 löydettiin Nydamin suosta Slesvigistä suuri vene, Nydamin vene, joka on ajoitettu dendrologian avulla 300-luvulle. Sen pituus on 22,8 metriä ja leveys 3,26 metriä. Laiva on tehty tammilankuista limisaumaiseksi. Pohja on pyöreän muotoinen, joten se on ollut kiikkerä, mitä on korjattu pitämällä pohjalla noin 1000 kg kiviä. Kaaret on sidottu niiniköydellä lautoihin tehtyihin kohoamiin. 600-luvulla laivan pohja tuli U-maisemmaksi. Varhaisissa kuvissa purjeet on kuvattu diagonaalisella kuviolla. Purjemateriaalina käytetyn sarkakankaan kestävyys märkänä oli huono, joten purjeisiin ommeltiin diagonaaliset vahvistukset. Viikinkiaikaisia laivoja on säilynyt varsin paljon, kuten Oseberglaiva ja Gokstadin laiva. Knarri oli viikinkien rahtialus, joka oli pystyperäinen ja -keulainen. Viikinkilaivoja mitattiin soutajaparien määrän mukaan. Pisimmissä oli 30–40 penkkiä ja niitä kutsutiin nimellä "Långskepp" tai "Draakki". Pituutta näissä on ollut jopa 80 metriä. Viikinkilaivojen keulakoristeet ja perän lohikäärmeenpääkoristeet olivat irroitettavia ja niitä oli kielletty käyttämästä kotirannikolla. Laidan ulkopuolista kilpirivistöä, jollainen löydettiin Gokstadin laivasta, on ilmeisesti käytetty vain näytösluonteisesti. Viikinkilaivojen runkona oli kölipuu, josta nousivat sisäänpäin kääntyvät perä- ja keulavantaat. Perässä ohjausairo oli oikealla puolelle, josta on säilynyt nimityskin tyyrpuuri tai styyrpuuri (ruotsin styr=ohjata). Ohjausairoon oli kiinnitetty ruorikampi. Limilaudoitus oli naulattu tai voidaan sanoa myös niitattu eli naulat tulivat läpi ja lyötiin lyttyyn toiselta puolelta lukiten liitoksen.
SS Galeka SS Galeka oli höyrylaiva, joka rakennettiin vuonna 1899 Harland and Wolffin telakalla Union-Castle Mail Steamship Companylle. "SS Galeka" laskettiin vesille 21. lokakuuta 1899, ja se valmistui 23. joulukuuta 1899. Myöhemmin laiva otettiin Britannian sotilasjoukkojen kuljetukseen ja sittemmin sairaalalaivaksi ensimmäiseen maailmansotaan. 28. lokakuuta 1916 "Galeka" osui merimiinaan ja upposi. Miinan oli laskenut saksalainen U-vene UC-26.
Gunnar L. Stenbäck Stenbäck toimi myös Turun Veneveistämön edustajana Helsingissä ja moni hänen konstruktioistaan rakennettiin Turussa. Kansainvälisen säännön mukaan Stenbäck suunnitteli Sinebrychoffin pokaalia varten 8mR-tyyppisem Najan, joka myös voitti palkinnon. Stenbäck oli itse ruorimiehenä. Kansainväliseen kutosluokkaan Stenbäck suunnitteli kaiken kaikkiaan 17 venettä. Stenbäckin suurin merkitys on insinööri Erik Nummelinin ja Helsingfors Segelsällskapetin aloitteesta lähteneen Hai-veneen suunnittelu. Tavoitteena oli synnyttää kotimaisista rakennusaineista rakennettava edullinen yksityyppivene, jonka rakentaminen onnistuisi myös amatööreiltä. Hai-luokasta tuli pitkäikäinen, ja monta sataa venettä on rakennettu vuodesta 1931 lähtien. Hai-vene oli pitkään Suomen suurin purjeveneluokka, kunnes H-vene syrjäytti Hain 1960-luvun loppupuolella suurimpana luokkana.
Hai-vene Aikaisemmin suurin osa köliveneistä oli erilaisten mittasääntöjen mukaan yksin kappalein suunniteltuja ja rakennettuja, mikä teki niistä verraten kalliita. Stenbäckin mielestä oli luotava edullinen yksityyppiluokka jota voitiin valmistaa sarjatyönä, vain tällä keinoin purjehdus tulisi myös laajempien kansankerrosten ulottuville. Niinpä Stenbäck suunnitteli veneestä yksinkertaisen rakentaa, materiaaleina käytettiin pääasiassa suomalaista mäntyä ja tammea, köli valettiin raudasta ja se piirrettiin matalaksi jotta se olisi turvallinen karikkoisillakin vesillä. Purjepinta-ala oli pieni joten vene oli merikelpoinen ja purjeet helposti hallittavissa ilman vinssejä. Hai-veneen piirustukset esiteltiin Frisk Bris-lehden numerossa 9/1930 ja omaksi luokakseen se hyväksytiin 1932. Hai-veneen synnyn keskeisenä taustavaikuttajana oli 30-luvulla HSS ja seuran tuolloinen kommodori Eric Nummelin
U-vene Saksalaiset sukellusveneet ottivat myös käyttöön ”mutkittelukuvioita” kulkevia torpedoita, jotka kulkivat määrätyn etäisyyden päähän ja kulkivat sen jälkeen joko ympyränmuotoista tai tikapuunmuotoista reittiä. Laivastosaattuetta kohti ammuttaessa mutkittelukuvio lisäsi torpedon osumistodennäköisyyttä mikäli esisijaiseen maaliin ei osuttu.
Wilenius Båtvarv Moni Suomessa purjehtiva klassinen vene on Wileniuksen työnäyte. Veistämö nousi ykkössijalle huviveneiden valmistajana kun maineikkaan Turun Veneveistämön hidas hiipuminen alkoi 30-luvulla. Wileniuksen telakka on edelleen toiminnassa, keskittyen ensisijaisesti telakalla rekennettujen puuveneiden kunnostustöihin- ja ylläpitoon. Tähän päivään mennessä Wileniuksella on rakennettu noin 430 venettä: 40-jalkaisesta meriristeilijästä puolustusvoimille tehtyihin vaneriveneisiin. Museovirasto myönsi telakalle joulukuussa 2012 20 000 euron apurahan telakan koneiden kunnostukseen Wileniuksen telakka oli suurimmillaan 40-luvun loppupuolella jolloin se työllisti vajaat 20 henkilöä. Palkkalistoilla oli veneenvestäjien lisäksi oma seppä, lakkaaja ja rikaaja. Veneiden arvitsemat helat tehtiin telakan omassa pajasa. Päärakennuksen yläkerrassa toimi konttori, tilat piirustusten uloslyöntiä varten sekä varastotilaa. Veneet rakennettiin alakerrassa, joka oli yhtenäistä avointa tilaa. veistämössä pystyi rakentamaan samanaikaisesti kahta isoa venettä. Tänään telakan toiminta rajoittuu korjausrakentamiseen- ja veneiden talvisäilytyspalveluihin.
Vartiomoottorivene Nämä alun perin suojeluskunnille rakennetut veneet oli annettu merivartiolaitokselle 1944. Ne olivat 21–22-tonnisia, nopeuden ollessa 10–11 solmua. VMV 18 oli rakennettu Porvoossa 1935 ja VMV 19 ja VMV 20 Tolkkisissa 1943.
6mR 6mR eli "kuutonen" on klassinen kilpapurjeveneluokka, jonka veneet on suunniteltu kansainvälisen säännön eli R-mittasäännön mukaan mittalukuun alle kuusi. Muiden konstruktioluokkien tapaan kukin vene on erilainen; keskimäärin kuutoset ovat noin 11 metriä pitkiä ja painavat noin neljä tonnia. Kuutoset on rakennettu nimenomaan kilpakäyttöön ja niiden kilpamiehistössä on viisi jäsentä.
U-vene Ensimmäinen sukellusvene Saksassa oli keksijä ja insinööri Wilhelm Bauerin vuonna 1850 Saksan laivastolle suunnittelema "Brandtaucher". Schweffel & Howaldt rakensi sen Kielin telakallaan. Vuonna 1905 Saksan laivastolle rakennettiin Karp-luokan sukellusvene, joka nimettiin "U1":ksi. Siinä oli kaksinkertainen runko, Kortingin petrolimoottori ja yksi torpedoputki. Puolet suuremmassa "U2":ssa oli kaksi torpedoputkea. Dieselmoottori tuli Slaivaston sukellusveneisiin vasta U19-luokan myötä 1912–1913. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli 48 sukellusvenettä palveluskäytössä tai rakenteilla. Sukellusveneluokkia oli 13 erilaista.
Salmen venehaudat Miekat ja kaksi ovaalin muotoista keihäänkärkeä löytyivät veneen perästä. Miekat olivat hajonneet osiin, joista löydettiin kahvan kolmiomainen ponsi (Petersenin tyyppiä A), tupen pronssinen U-muotoinen kärki ja palasia kolmesta miekasta, joista kaksi olivat kaksiteräisiä ja yksi yksiteräinen. Yksiteräiset miekat olivat 108 ja 74,5 senttimetriä pitkiä. Miekoissa oli merkkejä polttamisesta, joten ne olivat tahallaan tuhottuja . Veneen perästä löytyi myös 18 veistä, 6 nuolenpäätä ja 8 kovasinta. Rautainen putkikirves, joka oli puutyöstöä varten valmistettu, löytyi laivan keskiosasta yhdessä piikivien ja pihkakimpaleen kanssa. Esineistö kuuluu tyypiltään 700−900-luvuille.
U-vene Yhdysvaltain ensimmäinen reaktio "Lusitanian" upottamineen oli diplomaattisuhteiden katkaisulla uhkaaminen, mikä sai saksalaiset asettamaan jälleen rajoituksia sukellusvenesodalleen. Tämä kuitenkin heikensi sukellusveneiden käytön tehokkuutta, mikä sai saksalaiset hakemaan merisodankäynnissä ratkaisua pinta-aluslaivaston käytöllä. Tämä strategia huipentui Skagerrakin taisteluun.
Projekti 1234 Luokkaa uudistettiin Projekti 1234.1 -luokaksi 1970-luvun puolivälin jälkeen. Tämän mallin veneitä rakennettiin 18, joista 11 on vielä käytössä Venäjän laivastossa. Vanhemman mallin 17 venettä poistettiin käytöstä 1990-luvulla. Lisäksi on rakennettu yksi kokeellinen 1234.7 -alus, joka on varustettu P-800 Oniks -ohjuksin.
Asikkalan kirjasto Rakennuksen entinen käyttötarkoitus haluttiin jättää näkyviin ja siksi muun muassa vanha hallinosturi säilytettiin. Se riiputtaa nyt samassa hallissa rakennettua puuvenettä. Kirjastotiskikin näyttää veneeltä ja samoin parven pyöreä ikkuna sekä kattopurjeet vievät ajatukset vesille. Ulkona olevaan kivipuutarhaan on upotettu puuveneen hylky. Vene on aiemmin kuulunut näyttelijä Joel Rinteelle.
5.5m Suomessa viisvitosia on rakennettu useita kymmeniä ennen kaikkea Wileniuksen ja Vatorin telakoilla. Tällä hetkellä veneitä on 20-30 kappaletta, joista pääosa kuuluu klassikko-ikäluokkaan. Lähes koko 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen hiljaiselon jälkeen viisvitosluokassa on jälleen palautettu uusia veneitä kisakuntoon ja suomalaiset venekunnat ovat kilpailleet viime vuosina myös ulkomailla.
Gerry Mulligan 1950-luvulla Gerry Mulligan oli naimisissa sanoittaja Lew Brownin tyttären Arlynen kanssa, ja avioliitosta syntyi poika Reed. Mulliganilla oli 1960-luvun alussa suhde näyttelijä Judy Hollidayn kanssa. Tämän kuoltua 1965 Mulligan seurusteli näyttelijä Sandy Dennisin ja pianisti Suezenne Fordhamin kansa, kunnes 1974 tapasi Milanossa toisen vaimonsa, italialaiskreivitär Franca Rota Borghini Baldovinettin, joka työskenteli lehtikuvaajana ja -toimittajana.
Gerry Mulligan Gerry Mulligan syntyi Queensissä New Yorkissa. George-isä oli irlantilaissukuinen ja kotoisin Delawaren osavaltiosta, irlantilais-saksalainen äiti Louise oli kotoisin Philadelphiasta. Gerry oli nuorin heidän neljästä pojastaan.
Perhe vaihtoi isän insinöörintyön takia usein asuinpaikkakuntaa. Pian Gerryn syntymän jälkeen suuntana oli Marion, Ohio, jossa poika alkoi viettää aikaa perheen mustan lastenhoitajan kodissa. Rotuerottelun vuosina värilliset muusikot eivät usein päässeet majoittumaan hotelleihin vaan joutuivat turvautumaan yksityismajoitukseen. Lastenhoitajan kodissa nuori Gerry tapasi monia kiertäviä muusikoita ja ihastui myös perheen automaattipianoon, joka soitti rullilta muun muassa Fats Wallerin kappaleita.
Gerry Mulligan Mulligan levytti toisinaan myös jousiorkesterin kanssa, kuten vuonna 1959 kapellimestari André Previnin johdolla ja vuonna 1965 albumilla "Gerry Mulligan Quintet and Strings". Toukokuussa 1970 hän oli mukana toteuttamassa Dave Brubeckin oratoriota "The Light in the Wilderness" kapellimestari Erich Kunzelin ja Cincinnatin sinfoniaorkesterin kanssa. Vuonna 1974 Mulligan levytti Milanossa argentiinalaisen tangon mestarin Astor Piazzollan kanssa.
Gerry Mulligan Mulligan työskenteli 1960-luvulta kuolemaansa asti etupäässä pienissä kokoonpanoissa, kuten Gerry Mulligan / Dave Brubeck Quartet vuosina 1967–1973. Vuonna 1971 Mulligan palasi big band -musiikin pariin albumilla "The Age of Steam". 1970-luvulla hän esiintyi Charles Mingusin kanssa. The Concert Jazz Band herätettiin uudelleen eloon 1978, ja se jatkoi kiertuetoimintaa 1980-luvun puolelle.
Gerry Mulligan Gerald Joseph ”Gerry” Mulligan (6. huhtikuuta 1927 – 20. tammikuuta 1996) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko, -säveltäjä ja -sovittaja. Hänen pääinstrumenttinsa oli baritonisaksofoni, mutta hän soitti myös muun muassa klarinettia ja pianoa.
Gerry Mulligan 14 vuoden iässä Gerry Mulligan muutti perheineen ensin Detroitiin ja sieltä Pennsylvanian Readingiin. Siellä hän alkoi ottaa klarinettitunteja tanssimuusikko Sammy Correntilta, joka myös kannusti poikaa sovitusten tekoon. Mulligan liittyi itsekin tanssiyhtyeeseen soittamaan saksofonia. Perheen seuraava osoite oli läheinen Philadelphia, jonka katoliseen poikakouluun Mulligan oli mukana kokoamassa isoa orkesteria ja alkoi tehdä sille sovituksia. 16-vuotiaan nuorukaisen sovitustaidot kantautuivat paikallisen radioaseman omistajan korviin, ja tämä pyysi Mulligania tekemään sovituksia radioasemansa vakioyhtyeelle.
Gerry Mulligan Vuonna 1988 Mulligan oli kutsuttuna Glasgow’n kansainvälisen jazzfestivaalin residenssisäveltäjäksi, mistä yhteistyöstä syntyi teos "The Flying Scotsman". Vuonna 1991 Mulliganin oli tarkoitus tehdä Miles Davisin kanssa uusia versioita vuoden 1949 "Birth of the Cool" -albumin musiikista, mutta Davisin yllättäen kuoltua hänen paikalleen otettiin Art Farmer. Albumi "Re-Birth of the Cool" julkaistiin 1992.
Gerry Mulligan Davisin nonetin ohella Mulligan soitti ja teki sovituksia myös pasunisti Kai Windingin kokoonpanossa. Syyskuussa 1951 Mulligan levytti ensimmäisen sooloalbuminsa "Mulligan Plays Mulligan". Seuraavana keväänä hän lähti etsimään parempia työtilaisuuksia Los Angelesista naisystävänsä, pianisti Gail Maddenin kanssa. Mulligan alkoi tehdä sävellyksiä ja sovituksia Stan Kentonin orkesterille. Helppojen tanssimusiikkisovitusten ohella Mulligan kirjoitti kokoonpanolle sävellykset ”Walking Shoes” ja ”Young Blood”, joita pidetään hyvinä esimerkkeinä hänen kontrapunktia hyödyntävästä sävellystyylistään.
Gerry Mulligan Mulligan teki 1980-luvulla yhteistyötä sinfonia- ja kamariorkesterien kanssa myös muun muassa Tel Avivissa, Houstonissa, Tukholmassa ja New Yorkissa.
Gerry Mulligan Mulligan muutti New Yorkiin tammikuussa 1946 ja sai paikan yhtenä rumpali Gene Krupan bebop-tyylisen yhtyeen sovittajana. Mulliganin Krupalle tekemiä sovituksia ovat ”Birdhouse”, ”Disc Jockey Jump” sekä sovitus kappaleesta ”How High the Moon”, jossa Mulligan lainaa samaan jazzstandardiin perustuvaa Charlie Parkerin ”Ornithologya”.
Gerry Mulligan Mulliganin viimeiseksi esiintymiseksi jäi konsertti SS Norway -risteilyaluksella 9. marraskuuta 1995. Mulligan kuoli kotonaan Connecticutin osavaltion Darienissa pari kuukautta myöhemmin polvileikkauksen komplikaatioihin.
Gerry Mulligan Vuonna 1984 Mulligan toimi solistina New American Orchestran kantaesityksessä Patrick Williamsin teoksesta "Spring Wings" ja toteutti ensimmäisen oman orkesteriteoksensa "Entente for Baritone Saxophone and Orchestra" Venetsiassa.
Gerry Mulligan 1970–1980-luvuilla Mulligan pyrki rakentamaan sinfoniaorkesterille soveltuvaa baritonisaksofoniohjelmistoa. Tilausteoksina syntyivät Frank Proton saksofonikonsertto Cincinnatin orkesterille 1973, Harry Freedmanin saksofonikonsertto Kanadan CBC-yhtiön orkesterille 1977 ja Freedmanin pastissi "The Sax Chronicles" Mulliganin melodioista 1984. Vuonna 1982 New Yorkin Filharmonikkojen kapellimestari Zubin Mehta kutsui Mulligan soittamaan sopraanosaksofonia Maurice Ravelin "Bolérossa".
Gerry Mulligan Seuraava sovitustyönantaja oli Claude Thornhillin orkesteri, jossa silloin tällöin tarvittiin myös soittoapua. Thornhillille sovitti myös Gil Evans, jonka kanssa Mulligan alkoi asuintoveriksi Manhattanin läntisellä 55. kadulla. Asunnosta tuli uutta jazztyyliä kehittävien muusikoiden suosittu hengailupaikka.
Gerry Mulligan Baritoninsoittonsa ohella Mulligan oli merkittävä cool jazz -aikakauden sovittaja, joka työskenteli muiden muassa Claude Thornhillin, Miles Davisin ja Stan Kentonin kanssa. Mulliganin ja trumpetisti Chet Bakerin pianotonta kvartettia 1950-luvun puolivälistä pidetään yhtenä tärkeimmistä cool jazz -kokoonpanoista.
Gerry Mulligan Yhtye esiintyi vain muutamia kertoja: pari viikkoa Royal Roost -jazzklubilla, pari iltaa Clique Clubilla – mutta seuraavien parin vuoden aikana Miles Davis vaihtoi nonettinsa kokoonpanoa kolmasti ja levytti 12 singlejulkaisuiksi tarkoitettua kappaletta. Capitol Records -yhtiö kokosi ne lopulta albumiksi "Birth of the Cool". Mulliganin sävellyksiä ja sovituksia sen kappaleista olivat ”Rocker”, ”Venus de Milo” ja ”Jeru”. Sen ohella hän vastasi kappaleiden ”Deception”, ”Godchild” ja ”Darn That Dream” sovituksista. Davisin, Konitzin ja Barberin ohella Mulligan myös soitti levyn jokaisella raidalla. Albumi sai viileän vastaanoton, mutta on sittemmin nostettu yhdeksi West Coast jazz -tyylin merkkipaaluksi, vaikka se syntyikin Yhdysvaltain itärannikolla.
Gerry Mulligan Mulligan jatkoi pianottoman kvartetin formaattia pasunisti Bob Brookmeyerin kanssa, joskin molemmat soittivat lavalla toisinaan myös pianoa. Tämä kokoonpano oli pohjana Mulliganin musisoinnille 1950-luvun loppuun asti. Toisinaan mukaan otettiin trumpetisteista Jon Eardley tai Art Farmer, saksofonisteista Zoot Sims, Al Cohn tai Lee Konitz sekä laulusolistiksi Annie Ross.
Gerry Mulligan Mulligan jäi pois high schoolista viimeisen vuoden aikana päästäkseen kiertueelle häntä silloin työllistäneen yhtyeen kanssa. Hän tarjoutui töihin orkesterinjohtaja Tommy Tuckerille, joka ei tarvinnut puhaltajaa mutta kiinnostui Mulliganin sovitustaidoista ja pestasi tämän kirjoittamaan pari kolme sovitusta viikossa sadan dollarin viikkopalkalla. Kolmen kuukauden pestin jälkeen Tucker kehotti Mulligania etsiytymään yhteistyöhön jonkin ”vähemmän kesyn” orkesterin kanssa.
Gerry Mulligan Syyskuussa 1948 Miles Davis muodosti yhdeksänmiehisen yhtyeen, joka alkoi soittaa Mulliganin, Evansin ja pianisti John Lewisin sovituksia. Alkuperäiseen nonettiin kuuluivat Davis trumpetissa, Mulligan baritonisaksofonissa, Mike Zwerin pasuunassa ja Lee Konitz alttosaksofonissa. Käyrätorvea soitti Junior Collins, tuubaa Bill Barber, pianoa John Lewis, bassoa Al McKibbon ja rumpuja Max Roach.
Gerry Mulligan Perhe muutti sitten isoäidin luo New Jerseyyn, sieltä Chicagoon ja edelleen Michiganin Kalamazoohon, jossa Gerry-poika meni katoliseen kouluun. Siellä hän alkoi soittaa klarinettia koulun vastaperustetussa orkesterissa. Hänen kerrotaan yrittäneen tehdä koulussa sovitusta Richard Rodgersin laulusta ”Lover”, mutta eräs nunnista takavarikoi nuotit kappaleen arveluttavan nimen takia.
Gerry Mulligan Tämän lisäksi Mulligan vieraili erityisesti eri jazzfestivaaleilla toinen toistaan nimekkäämpien jazzmuusikoiden kokoonpanoissa. Heihin kuuluivat Paul Desmond, Duke Ellington, Ben Webster, Johnny Hodges, Jimmy Witherspoon, André Previn, Billie Holiday, Marian McPartland, Louis Armstrong, Count Basie, Stan Getz, Thelonious Monk, Fletcher Henderson, Manny Albam, Quincy Jones, Kai Winding, Miles Davis jaDave Brubeck.
Gerry Mulligan Kentonille tekemänsä työn ohella Mulligan alkoi esiintyä The Haig -jazzklubilla, jossa tutustui nuoreen trumpetistiin nimeltä Chet Baker. He alkoivat tehdä klubilla yhteisiä äänityksiä, mutteivät olleet aluksi tyytyväisiä tuloksiin. Klubilta vietiin flyygelikin pois, jolloin Mulligan päätti kokeilla kvartettikokoonpanoa ilman pianoa, rytmisektiona vain Bob Whitlock bassossa ja Chico Hamilton rummuissa. Bakerin melodinen trumpetinsoitto sopi hyvin yhteen Mulliganin soittotyylin kanssa ja vapautti heidät improvisoimaan kontrapunktiin perustuvia sävelkuvioita ilman pianon pakottamia jäykkiä sointurakenteita. Erilaisista taustoistaan huolimatta – Mulligan oli klassisen musiikkikoulutuksen saanut newyorkilainen, Baker taas vaistonvaraisesti soittava Oklahoman poika – nämä kaksi kehittivät erittäin läheisen henkisen yhteyden. Heidän keikkansa The Haigissa myytiin pian loppuun, ja syksyllä 1952 tehdyt levytykset menestyivät nekin erinomaisesti.
Gerry Mulligan Keväällä 1960 Mulligan muodosti ensimmäisen ”Concert Jazz Band” -kokoonpanonsa, tavoitteena hyödyntää omia big band -sovituksiaan hieman pienemmillä kokoonpanoilla. Ydinryhmä muodostui kuudesta vaskipuhaltimesta, kuudesta saksofonista, basistista ja rumpalista. Yhtye levytti 1961 albumin, jossa laulusolistina toimi Mulliganin läheinen ystävä Judy Holliday. Yhtye teki pitkiä kiertueita ja levytti vuoden 1964 loppuun mennessä yhteensä viisi albumia Verve-levymerkille.
Gerry Mulligan Sekä Mulliganista että Bakerista oli kehittynyt monien muiden muusikoiden tavoin heroinisteja, ja Mulligan joutui puoleksi vuodeksi vankeuteen huumerikoksista. Sillä välin Chet Baker sai lyyrisen trumpetinsoittonsa, komean ulkonäkönsä ja pehmeän laulutyylinsä avulla oman soolouransa niin hyvään alkuun, että kieltäytyi jatkamasta yhdessä Mulliganin kanssa tämän vapauduttua. Muutamia poikkeuksia toki tapahtui, mutta heidän tiensä alkoivat erota Mulliganin päästessä vähitellen irti huumeista, kun taas Bakerin uraa päihdeongelmat haittasivat loppuun asti.
Tea for Two ”Tea for Two” on saavuttanut jazzmusiikissa suuren suosion ja sitä pidetään yhtenä genren standardeista. Kappaleen ovat äänittäneet muun muassa Ella Fitzgerald ja Count Basie, Thelonious Monk, Bud Powell, Erroll Garner, Anita O’Day ja Gerry Mulligan.
Pacific Jazz Records Pacific Jazz Recordsille nauhoittaneita muusikkoja olivat muun muassa Chet Baker, Paul Desmond, Gery Mulligan, Joe Pass, Gerald Wilson, The Crusaders, Don Ellis, Clare Fischer, Jim Hall, Groove Holmes, Les McCann, West Montgomery ja Art Pepper.
Guido Crepax Crepax aloitti uransa mainosgraafikkona ja kuvittajana arkkitehtuuria opiskellessaan (hän valmistui 1953). Hän teki julisteita sekä kansia aikakauslehtiin, kirjoihin ja levyihin. Viimeksi mainitut olivat lähinnä klassista musiikkia ja jazzia (Gerry Mulligan, Fats Waller, Charlie Parker, Louis Armstrong), mutta mukana oli myös kevyttä musiikkia kuten Domenico Modugnon 'Nel blu dipinto di blu.
My Funny Valentine Vaikka sanoitus on tarkoitettu naispuoliselle laulajalle, sitä kuullaan usein myös mieslaulajien esittämänä. Frank Sinatra äänitti sen vuoden 1955 albumilleen "Songs for Young Lovers". Elvis Costello on sanonut kappaleesta: ”’My Funny Valentine’ on naisen laulu mutta minä yhdistän sen aina mieslaulajiin. Miehen laulamana siinä on jotain oudon unenomaista.” Myös muun muassa Judy Garland, Anita O’Day, Bill Evans ja Gerry Mulligan ovat nauhoittaneet kappaleen.
Elbridge Gerry Gerry syntyi Massachusettsissa. Hän oli yksi Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajista vuonna 1776.
West Coast -jazz Pacific Jazz Records- ja Contemporary-levy-yhtiöt olivat parhaiten tunnettuja West Coast -jazzin levy-yhtiöitä, aivan kuten Blue Note oli suurin hard bopia julkaissut levy-yhtiö. Joitakin West Coast -jazzin pioneereja olivat Shorty Rogers, Gerry Mulligan, Chet Baker, Bud Shank, Bob Cooper, Jimmy Giuffre, Shelly Manne, Bill Holman, Manny Albam, André Previn, Cal Tjader ja Dave Brubeck kumppaninaan Paul Desmond.