mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Rybinskin tekojärvi Rybinskin tekojärvi () on pinta-alaltaan Euroopan toiseksi suurin tekojärvi ja viidenneksi suurin makeanveden allas Laatokan, Äänisen, Vänernin ja Kuibyševin tekojärven jälkeen. Tekojärven pinta-ala on 4 550 neliökilometriä eli jokseenkin sama kuin Saimaan ala, ja vesitilavuus 25,4 kuutiokilometriä, joka on 2/3 Saimaan tilavuudesta. Vesitilavuudesta 16,7 km on säännösteltävää osuutta. Tekojärveen laskevien vesistöjen pinta-ala on noin 150 000 neliökilometriä.
Väestötiheys Pinta-alaksi voidaan katsoa alueen kokonaispinta-ala, tai asumiskelpoista alaa voidaan pyrkiä rajaamaan jättämällä laskennasta vesistöt pois, jolloin huomioidaan pelkkä maapinta-ala. Silti laskettu väestötiheys saattaa olla harhaanjohtava, jos käytetty pinta-ala sisältää esimerkiksi asumiskelvotonta vuoristoa tai aavikkoa.
Odessan taistelu Odessan taistelu, jonka akselivallat olettivat päättyvän viimeistään elokuun loppuun mennessä, hidasti merkittävästi Saksan ja sen liittolaisten etenemistä syvemmälle Neuvostoliittoon. Romanian 1. panssaridivisioonan kärsimät tappiot merkitsivät sitä, että saksalaisilta puuttui kaavailtu panssarituki heidän edetessään Sevastopoliin. Kokonaisuudessaan 4. armeija menetti tehonsa hyökkäävänä armeijana Barbarossan loppuajaksi, eikä se pystynyt osallistumaan Sevastopolin piirittämiseen ja valtaamiseen. Tehtävä jäi Saksan 11. armeijalle, jota oli kaavailtu siirrettäväksi pohjoiseen osallistumaan Leningradin piiritykseen. Sen sijaan Odessan varuskunnan onnistunut siirtäminen tukemaan Sevastopolin puolustusta sitoi 11. armeijan kahdeksan kuukautta kestäneeseen piiritystaisteluun.
Odessa Kaupunki on huomattava satamakaupunki sekä rahti- että matkustajaliikenteessä. Odessan satama on Mustanmeren suurimpia satamia. Odessa on tärkeä risteyspaikka Mustaltamereltä Romaniaan, Moldovaan, muualle Ukrainaan ja Venäjälle johtavassa maantie- ja rautatieliikenteessä. Kaupunkiin johtavista valtateistä suurimpia ovat M05 (osa eurooppatietä E95 Pietarista Kiovan kautta, meriyhteyden jälkeen jatkuu Turkkiin), M14 (itään Nikolajeviin, osa eurooppatietä ), M15 (lounaaseen Moldovaan, osa eurooppatietä ) ja M17 (luoteeseen Tiraspoliin, osa eurooppateitä ja ). Odessan rautatieasema on yksi Ukrainan rautateiden tärkeimpiä. Viime aikoina kaupunkiin on suunniteltu suurnopeusjunayhteyttä. Odessan kansainvälinen lentoasema palvelee kaupunkia.
Kaupunkirakenteen hajoaminen Pinta-alaltaan Yhdysvaltojen suurin metropolialue on New Yorkin kaupunkialue, jonka pinta-ala 8 684 km². Matalimman väestötiheyden kaupunkialueena pidetään Atlantaa, jonka väkiluku on 5 249 121 henkeä ja pinta-ala 5 084 km². Väestötiheydeksi tulee tämän perusteella vain 1 032 as./km².
Rakennuksen pinta-ala Ennen vuotta 1992 valmistuneissa asunto-osakeyhtiöissä voidaan yhtiön kustannusten ja äänivallan jakamiseen käyttää huoneistoalasta jyvityskertoimien perusteella kullekin asunnolle laskettua jyvitettyä pinta-alaa. Yleensä jyvitetyn pinta-alan käytöllä pyritään kohdistamaan kustannukset paremmin kuluja vastaaviksi, tai tasataan asuntojen laadullisia eroja.
Verkkoimpedanssi Verkkoimpedanssin kannalta oleellinen ilmiö on virranahto. Virranahtoa tapahtuu vaihtovirtapiireissä ja se ilmenee tarkasteltaessa tunkeutumissyvyyttä johtimissa vaihtovirran taajuutta nostettaessa. Tarkastelussa huomataan johtimen tehollisen pinta-alan pienenevän taajuuden kasvaessa. Johtimen tehollista pinta-alaa tarkasteltaessa huomataan tehollisen pinta-alan asettuvan sitä lähemmäs johtimen pintaa, mitä korkeammaksi taajuutta nostetaan. Tämä tarkoittaa, että taajuuden kasvaessa korkeaksi, johtimen keskiosassa kulkee aina vain vähemmän virtaa verrattuna johtimen pintaan.
Odessa Odessa (, ) on kaupunki Etelä-Ukrainassa Mustanmeren rannalla, Odessan alueella. Se on Ukrainan kolmanneksi suurin kaupunki Kiovan ja Harkovan jälkeen. Odessan väkiluvuksi arvioitiin vuoden 2012 alussa noin miljoona asukasta. Odessa on Oulun ystävyyskaupunki vuodesta 1957.
Pahang Pahang on pinta-alaltaan Länsi-Malesian laajin osavaltio, sen pinta-ala on 36 137 neliökilometriä. Lähes kaksi kolmasosaa Pahangin pinta-alasta on tiheää trooppista sademetsää. Pahangin, ja sen naapuriosavaltioiden Kelantanin ja Terengganun alueilla olevan Taman Negaran kansallispuiston sademetsien arvioidaan olevan maailman vanhimpia, sen iäksi on arvioitu 130 miljoonaa vuotta.
Suorakulmainen kolmio Yleisesti kolmion pinta-ala lasketaan kannan "a" ja korkeuden "h" avulla
Suorakulmaisessa kolmiossa kummatkin kateetit "a" ja "b" kohtaavat toisensa kohtisuorasti ja toimivat korkeusjanana, jolloin pinta-alan suuruus voidaan ilmoittaa sivujen avulla
Kun merkitään piirin pituuden puolikasta formula_15, tulee suorakulmaisen kolmion pinta-alaksi
Lanajoki Sarkolanjoen valuma-alueen pinta-ala on 106 km² ja siihen kuuluu 17 järveä, joiden pinta-alat tekevät yhteensä 655 hehtaaria. Järvistä suurin on Suonojärvi, jonka pinta-ala on 475 hehtaaria. Kauimpana suistosta noin 26 kilometrin päässä sijaitsee Mustajärvi. Valuma-alueen laskujoki on Lanajoki, joka laskee Rämsöön Suonojärvestä Kuloveden Sarkolanlahteen.
Brasilian maantiede Brasilian pinta-alaltaan pienimmän alueen eli Eteläisen alueen pinta-ala on 577 214 neliökilometriä, joka vastaa 6,2 % koko Brasilian pinta-alasta. Asukkaita on 25 800 000, eli 12,5 % koko Brasilian pinta-alasta ja asukkaita on neliökilometriä kohti 43,46. Eteläisen alueen osavaltiot ovat Paraná, Rio Grande do Sul ja Santa Catarina ja suurimmat kaupungit Curitiba (1 586 848 asukasta), Porto Alegre (1 360 033 asukasta), Londrina (446 822 asukasta), Joinville (429 004 asukasta) ja Caxias do Sul (360 223 asukasta).
Sierpińskin kolmio Sierpińskin kolmion pinta-ala on nolla. Tämä saadaan laskemalla jäljelle jäänyt ala jokaisen iteraation jälkeen. Jäljelle jäänyt ala on aina 3/4 edellisestä, ja kun iteraatioita suoritetaan ääretön määrä, jäljelle jäävä pinta-ala on nolla.
Rautias Käytännön seurauksena perusvärien genetiikasta on se, että kahden rautiaan tai väriltään rautiaspohjaisen (esimerkiksi voikko, punahallakko) hevosen jälkeläinen voi olla väriltään ainoastaan rautias tai rautiaspohjainen. Rautias onkin ainoa hevosen väri, joka on suhteellisen helppo vakiinnuttaa rodun ainoaksi väriksi. Joskus jommankumman vanhemman väri (esimerkiksi hopeanruunikko tai kuloutunut musta tai ruunikko) on kuitenkin tunnistettu virheellisesti rautiaaksi, jolloin varsakaan ei välttämättä olekaan rautias. Rautiaan hevosen kummankaan vanhemman ei tarvitse olla rautias, ja rautiaan parittaminen mustan tai ruunikon hevosen kanssa saattaa tuottaa varsalle minkä tahansa perusvärin.Jotkin jopa geneettisesti rautiaasta täysin poikkeavat värit voivat muistuttaa rautiasta. Monia tällaisia hevosia on ennen hevosvärien genetiikan tuntemista rekisteröity esimerkiksi kaneli- tai savakkorautiaksi.
Rautias Karvaltaan myös ruskeasta ruunikosta rautias eroaa siten, että jouhien lisäksi rautiaan jalat, korvat ja turpa ovat aina ruskeat, eivät mustat kuten ruunikolla.
Rautias Rautias eli raudikko on hevosväri. Rautiaat ovat karvaltaan ruskeita tai punertavanruskeita, ja niiden jouhet ovat samoin ruskeat mutta voivat olla karvaa tummempia tai vaaleampia. Rautiaan sävyjä ovat esimerkiksi "punarautias", "vaaleanrautias", "tummanrautias", "sysirautias" ja "liinakko" (jonka jouhet ovat hyvin vaaleat).
Rautias Rautias väri on yksi hevosten kolmesta perusväristä, joista kaksi muuta ovat ruunikko ja musta. Jokainen hevonen on pohjaväriltään eli geneettisesti jonkin näistä kolmesta väristä edustaja ja periyttää pohjaväriä sen mukaisesti, vaikka eläin saattaakin muiden väriin vaikuttavien tekijöiden vuoksi ulkonäöltään olla esimerkiksi täysin valkoinen. Perusvärien periytyminen on melko monimutkaista ja perustuu kahteen eri lokukseen (niin kutsutut A- ja E-lokukset) osuneisiin geenien alleeleihin. Rautias on hevonen, joka on perinyt E-lokukseen molemmilta vanhemmiltaan resessiivisen alleelin "e" eli on genotyypiltään tämän lokuksen suhteen "ee". Tällöin on samantekevää, mitä alleeleja A-lokuksessa on, eivätkä sen erilaiset genotyypit ("AA", "Aa", "aa") nykykäsityksen mukaan näy rautiaan hevosen ulkonäössä mitenkään.
Mushroom Mead kuvaa värityksen periytyvän resessiivisesti: kaksi mushroom-ponia tuottaa yhdessä vain samanvärisiä jälkeläisiä. Meadin mushroom-ori on toistaiseksi tuottanut mustapohjaisten tammojen kanssa vain mustia ja rautiaita varsoja ja rautiaspohjaisten tammojen kanssa rautiaita varsoja. Toisaalta Mead on saanut mushroom-varsoja myös yhdistelmistä rautias-rautias ja musta-musta.
Suffolkinhevonen Suffolkinhevoset ovat yleensä 165–178 cm korkeita ja painavat 900–1000 kiloa. Rotu on väriltään aina rautias. "Suffolk Horse Society"n yhä käyttämä perinteinen kirjoitustapa värin englanninkieliselle vastineelle ("chestnut") on t-kirjaimeton "chesnut". Rodulla esiintyy useita eri rautiaan sävyjä tummasta vaaleaan ja punaiseen. Valkoiset merkit ovat harvinaisia ja yleensä pieniä. Kirjailija Marguerite Henry kuvaa rotua seuraavasti: "Sen väri on kirkas rautias – kuin tulenlieska mustaa kynnöstä vasten, vihreitä maissinlehtiä vasten, keltaista vehnää vasten, sinistä horisonttia vasten. Se ei koskaan ole toista väriä."
Bretagnenhevonen Väritys on yleensä rautias tai rautiaanpäistärikkö. Luonne on tyypillisesti erittän rauhallinen.
Secretariat Secretariat (30. maaliskuuta 1970, Yhdysvallat – 4. lokakuuta 1989, Yhdysvallat) oli rodultaan englannintäysiverinen laukkahevonen, joka on yksi laukkaurheilun suurimmista tähdistä. Secretariat oli väriltään rautias ori. Sen isä oli Bold Ruler ja emä Somethingroyal. Uransa aikana Secretariat voitti muun muassa arvostetun Triple Crownin (eli voitti samana vuonna 1973 kaikki kolme kilpailua Kentucky Derby, Preakness Stakes ja Belmont Stakes) ja keräsi palkintorahoja yhteensä 1 316 808 USD. Se teki urallaan lukuisia rataennätyksiä ja useita maailmanennätysaikoja. Se tunnettiin lempinimellä "Big Red" (iso punainen); samalla nimellä oli aikoinaan tunnettu väriltään samoin rautias Man O'War.
Kathiawarinhevonen Rodussa esiintyvät väritykset ovat rautias, ruunikko, mustanruunikko, kimo, voikkovärit ja kirjavat, ei kuitenkaan musta.
Rautias Aina rautiaita hevosrotuja ovat haflinger, suffolkinhevonen ja juutinhevonen. Suomenhevosista noin yhdeksän kymmenestä on väriltään rautiaita.
Rautias Värin nimi on vanha ja tulee ilmeisesti rauta-sanasta viitaten mahdollisesti punaiseen ruostuneeseen rautaan.
Voikko Voikko on yksi esimerkki voikkoväreistä, joissa voikkogeeni vaalentaa hevosen karvaa. Voikon tapauksessa hevosen pohjaväri on rautias.
Suomenhevonen Jo 1700-luvulla rautias oli suomalaisten hevosten vallitseva väritys, mutta ruunikkoja, mustia ja kimoja oli nykyistä paljon enemmän. Noin 40 prosenttia hevosista oli rautiaita ja melkein 50 prosenttia mustia tai ruunikoita. Nykytilanteesta poiketen leveät läsit ja korkeat sukat olivat harvinaisia; isot merkit yleistyivät vasta 1900-luvulla. Muutos värien yleisyydessä tapahtui valikoivan jalostuksen kautta. 1900-luvun alussa suomenhevosta pidettiin Suomen kansallisena symbolina, ja kansallismielisyyden vallitessa rodun puhdasjalostuksesta tuli hyvin suosittua. Rautias väritys valittiin suomenhevosen ”alkuperäisimpänä” värinä rodun viralliseksi jalostustavoitteeksi, ja sitä kutsuttiin ”hipposväriksi” Suomen Hippoksen edeltäjän, vastikään perustetun Hevoskasvatusyhdistys Hippoksen mukaan. Kaikkia rautiaasta poikkeavia värityksiä pidettiin todisteena vieraiden rotujen vaikutuksesta, ja suomenhevosesta aiottiin kehittää puhtaasti rautias rotu. Vuoden 1909 jalostusohjesäännössä määrättiin, ettei ”karvaltaan valkoisia, harmaita, voikkoja tai kirjavia” saanut hyväksyä kantakirjaan. Mustien ja ruunikoiden suomenhevosten suosio laski, ja ainakin yksi ruunikko tamma poistettiin kantakirjasta ainoastaan värinsä perusteella. Värijalostus sekä myös muissa maissa suositunväristen hevosten vienti, erityisesti ruunikkojen vienti Ruotsiin, teki rautiaasta vallitsevan värityksen. Suomenhevosen ensimmäisen kantakirjan ensimmäiseen osaan merkityistä oriista 105 olikin rautiaita ja 8 ruunikoita. Muunkin värisiä oriita oli, mutta ne eivät mahtuneet ensimmäiseen niteeseen. Yhdessä vaiheessa rodusta jopa 96 prosenttia oli rautiaita.
Pohjanhevonen Pohjanhevonen on vanha norjalainen hevosrotu. Rotua on käytetty ajohevosena, ratsuna ja työhevosena. Rodusta käytetään myös nimitystä pohjoisnorjanponi. Se on yleensä rautias.
Ranskanpuoliverinen Ranskanpuoliverinen on luonteeltaan rohkea ja helposti koulutettava. Väriltään ranskanpuoliverinen on yleisimmin rautias tai ruunikko, mutta kaikkia värejä esiintyy. Säkäkorkeudeltaan ranskanpuoliverinen on noin 163-168cm.
Ruunikko Ruunikko väri on yksi hevosten neljästä perusväristä, joista kaksi muuta ovat rautias, musta ja mustanruunikko. Vanhentuneen käsityksen mukaan mustanruunikko oli joko mustan tai ruunikon muunnos.
Amerikanravuri Amerikanravuri on voimakasrakenteinen ja usein takakorkea. Selkä on pitkä ja rintakehä tilava. Säkäkorkeus on keskimäärin 160 cm ja väritys yleensä ruunikko, joskus musta, mustanruunikko tai rautias.
Suomenpuoliverinen Suomalaisen puoliverisen ihanteellinen säkäkorkeus on 158–172 cm. Kaikki värit ovat sallittuja, joskin yleisimpiä ovat ruunikko, rautias, musta ja kimo. Jalostuksen tavoitteena on hyvärakenteinen urheiluhevonen.
Ruunikko Ruskea hevonen voi olla myös rautias, jonka jouhet, jalat, turpa ja korvat ovat ruskeita. Hyvin tummia ruunikoita on silmämääräisesti usein mahdotonta luotettavasti erottaa mustista hevosista.
Quarterhevonen Quarterin säkäkorkeus on noin 140–160 cm ja hevonen on yksivärinen, eli varsinaista kirjavuutta ei sallita. Tavallisin väri on rautias. Kirjavat quarterit ja quarter-englannintäysiveriristeytykset luetaan omaksi paint-rodukseen.
Baskirianponi Baskirianponi on Venäjältä kotoisin oleva hevosrotu, joka on peräisin jääkautta edeltävältä ajalta. Yleensä se on väriltään rautias, ruunikko tai voikko, mutta joskus myös kimo tai hiirakko. Baskirianponin säkäkorkeus on noin 140 senttiä.
Auxois’nhevonen Väritys on yleensä ruunikko tai ruunipäistärikkö, joskus rautias tai rautiaanpäistärikkö. Auxois’nhevosella on kokoonsa nähden nopeat askellajit ja se on luonteeltaan kiltti, rauhallinen ja aulis. Säkäkorkeus vaihtelee välillä 152–168 cm.
Venäjänravuri Venäjänravurin pää on pienehkö ja profiili suora. Kaula on suora ja pitkä. Selkä on suora, ja lautaset ovat suorat ja voimakkaat. Yleisimmät värit ovat ruunikko, musta ja rautias. Lisäksi rodussa on jonkin verran kimoja.
Käthy Käthy syntyi Ruotsissa vuonna 1934. Sen isä oli Flyingen siittolan omistama trakehner-ori Kyffhäuser. Käthy oli näyttävä hevonen. Se oli 171 cm korkea tamma, väriltään rautias ja päässään sillä oli leveä läsi.
Gidraninhevonen Gidraninhevonen on lämminverinen hevosrotu, joka on peräisin Unkarista. Se on kookas ja väriltään yleensä rautias. Rotu polveutuu lukuisista eri roduista, joista tärkeimmät ovat arabianhevonen ja englannintäysiverinen. Se jalostettiin alkujaan ratsuväen käyttöön, ja toimii nykyisin ratsuna ja ajohevosena.
Torinhevonen Torinhevonen () on virolainen puoliverirotu. Yleisimmät väri ovat rautias ja ruunikko, mutta myös esimerkiksi mustia ja kimoja esiintyy. Valkoiset merkit (sabinokirjavuus) ovat tavallisia. Torinhevoset ovat varmajalkaisia ratsuja, jotka sopivat hyvin myös ajoon.
Historia ja kantakirja:
Rautiaanhallakko Punahallakko (phkko) (engl. "red dun" tai "chestnut dun", ruots. "rödblack") on hevosen väritys, joka kuuluu hallakkoväreihin. Punahallakon pohjaväri on rautias, jonka hallakkogeeni haalistaa vaaleanpunertavaksi. Väri voi olla vaikea erottaa tavallisesta rautiaasta.
Budjonnyinhevonen Väriltään budjonnyinhevonen on yleensä rautias, mutta voi olla myös ruunikko, musta, mustanruunikko tai kimo. Luonne on lempeä ja rauhallinen, tarvittaessa tarmokas ja eloisa. Rotu on hyvin kestävä. Liikkeet ja erityisesti laukka ovat hyvät. Säkäkorkeus on noin 163 senttimetriä.
Schleswig-holsteininhevonen Schleswiginhevosen säkäkorkeuden kuuluisi olla 150 cm ja 160 cm välillä. Keskimääräinen korkeus on tammoilla 156 cm ja oreilla 158 cm. Selkeästi yleisin väri on rautias, mutta myös ruunikko ja kimo väri sallitaan.
Ardennienhevonen Rodun yleisimmät värit ovat päistärikkö, ruunikko ja rautias. Rodun edustaja on tyypillisesti sitkeä, voimakas, kestävä ja lempeäluonteinen. Rodun säkäkorkeus on 152-163cm. Luonteeltaan rotu on melko rauhallinen, tottelevainen, helppo käsitellä ja erittäin kiltti.
Lokainhevonen Rodussa esiintyvät väritykset ovat rautias, ruunikko, kimo ja voikkovärit, joskus myös musta. Karva on usein metallinkiiltoinen. Vuosina 1955-1970 rodun jalostuksessa vaikuttaneen oriin Farfor jälkeläisillä esiintyy kiharakarvaisuutta. Luonne on rauhallinen ja aulis.
Dartmoorinponi Dartmoorinponin säkäkorkeus on 118–127 cm. Sillä on pieni pää, pitkät harja- ja häntäjouhet, valppaat korvat sekä ystävälliset silmät. Sen lavat ovat irtonaiset ja liikkeet rennot. Dartmoorinponi on väriltään ruunikko (yleensä tummanruunikko), musta, rautias, kimo tai päistärikkö.
Suomenhevonen Rodun yleisin väritys on rautias, mutta muutkin värit hyväksytään. Suomenhevosilla on yleensä tuuheat jouhet, ja vuohiskarvat ovat hieman pitkät. Rodun keskikorkeus on 155 cm. Ponikokoisia eli alle 148 cm korkeita suomenhevosia jalostetaan erillisenä alatyyppinään.
Hopeaväri Koska hopeageeni vaikuttaa ainoastaan karvoituksen mustaan pigmenttiiin, se ei näy kauttaaltaan ruskeissa rautiaissa hevosissa millään tavalla. Rautias yksilö voi kuitenkin kantaa hopeageeniä ja periyttää sitä jälkeläisilleen. Ruunikkopohjalla hopeageeni tuottaa hopeanruunikon, mustalla pohjalla hopeanmustan värin.
Esko Rautiainen Huhtikuussa 2018 ilmoitettiin, että Rautiainen oli eronnut kunnanjohtajan virasta ja että hänen virkasuhteensä päättyy 24. huhtikuuta 2018. Eron ilmoitettiin tapahtuneen yhteisymmärryksessä kunnan ja Rautiaisen kesken ja että eron taustalla olivat Rautiasen ja kunnanhallituksen välillä olleet eriävät näkemykset kunnan johtamisesta ja kehittämisestä.
Angloarabi Angloarabien ominaispiirteitä ovat avoimet sieraimet, pitkät korvat, valppaat silmät ja takana sijaitseva säkä. Angloarabin liikkuminen on notkeaa ja ylvästä ja sen luonne on rohkea ja tulinen. Säkäkorkeus on noin 163–170 cm. Angloarabi on väriltään useimmiten rautias tai ruunikko, mutta useimmat yksiväriset väritykset ovat hyväksyttyjä.
Ahaltekhevonen Ahaltekenhevosen karvapeite on ohut ja sileä, jouhet harvat. Otsajouhet puuttuvat täysin tai melkein täysin. Rodussa esiintyy runsaasti erilaisia värityksiä, yleisimmät ovat ruunikko, ruunihallakko, musta ja rautias. Kimoja ja voikkovärityksiä esiintyy. Karvan laatu antaa väriin usein metallisen kiillon.
Mushroom Mushroom on shetlanninponeilla harvinaisena esiintyvä sienenharmaa, toistaiseksi varmistamaton väritys. Mushroom-värinen poni on perimältään rautias eli punaruskea, mutta muistuttaa väritykseltään ruskeanharmaata hopeanmustaa. Värityksen on kuvannut skotlantilainen shetlanninponikasvattaja Beth Mead, jonka tietyistä linjoista alkoi syntyä harmaanruskeita varsoja.
Samppanjaväri Samppanjavärit ovat ratsuhevoskasvatuksen joillakin aloilla melkoinen myyntivaltti, ja väreille on englanniksi annettu hyvin romanttisia nimiä kuten kultaan, meripihkaan ja norsunluuhun viittaavat "gold champagne" (samppanjavärinen rautias), "amber champagne" (samppanjavärinen ruunikko) ja "ivory champagne" (yhtä aikaa voikko- ja samppanjaväriset hevoset).
Mezeninhevonen Mezeninhevonen on melko matala: aikuisen oriin säkäkorkeus on keskimäärin 138 cm. Hevonen on myös vahvatekoinen: oriit painavat keskimäärin 375 kg, tammat 360 kg. Sen väritys on vaihteleva: rautias, kimo, ruunikko tai musta. Runko on pitkä, rinta laaja ja kaviot kovat.
Brabantinhevonen Brabantinhevonen on hyvin raskasrakenteinen. Pää on suhteellisen pieni, kaula lyhyt ja lihaksikas, lavat ja lautaset hyvin kookkaat ja voimakkaat. Jalat ovat lyhyet ja vuohiskarvat lyhyehköt. Liikkeet ovat lyhyet ja töksähtävät. Väritys on yleensä rautias tai rautiaanpäistärikkö. Luonne on hyvin aulis.Säkäkorkeus voi olla 160-173 cm.
Gidraninhevonen Rodun jalostukseen hyväksytään yhä muita rotuja: hyväksytyt rodut ovat englannintäysiverinen, arabianhevonen ja angloarabi. Hyväksyttävällä hevosella on oltava neljänteen polveen ulottuva todistus polveutumisestaan, ja sen on oltava väriltään rautias ja vähintään 157 cm korkea. Oriiden on lisäksi läpäistävä jalostustoimikunnan tarkastus saadakseen siitosluvan.
Hannoverinhevonen Väriltään hannoverinhevonen on aina yksivärinen: yleisimmät värit ovat rautias ja musta. Sen säkäkorkeus vaihtelee välillä 160–172 cm. Hannoverinhevonen on jalo, hyvärakenteinen hevonen ja hienostunut, vahva ratsu. Sillä on joustavat ja tehokkaat liikkeet ja hiukan liioitellut liikeradat. Yhteisiä piirteitä ovat myös rauhallinen luonne, lihaksikkuus ja jykevyys.
Palomino Voikkovärien jalostus on ongelmallista, koska voikkovärien epätäydellisen dominoivuuden vuoksi kullankeltaisia voikkoja (Cc) keskenään parittamalla syntyy auttamatta myös punaruskeita rautiaita (cc) ja yleensä ei-toivottuja kermanvaaleita valkovoikkoja (CC). Ainoa varma tapa tuottaa voikko on risteyttää rautiaspohjainen valkovoikko (CC) ja rautias (cc).
Württemberginhevonen Ihannekorkeus württemberginhevoselle on noin 165 cm. Rodun yleisimmät värit ovat ruunikko, rautias, mustanruunikko ja musta. Pää on keskikokoinen ja profiili suora, kaula hyvä ja säkä selkeä. Rinta on syvä, lavat lihaksikkaat ja hyvässä kulmassa, selkä pitkä ja suora, lanne on kalteva. Jalat ovat lihaksikkaat, kaviot kovat ja hyvänmuotoiset.
Suomenhevonen Suomenhevosen kantakirja jakautuu neljään jalostussuuntaan, jotka pyrkivät kehittämään rotua eri tyyppeinä: raskaanpuoleisena työhevosena, kevyenä ravurina, monipuolisena ratsuhevosena sekä sopusuhtaisen pienenä pienhevosena. Jalostussuunnille yhteinen rotumääritelmä määrittelee suomenhevosen voimakkaaksi, monipuoliseksi ja miellyttäväluonteiseksi. Rodun keskikorkeus on 155 senttimetriä ja tyypillisin väritys on rautias, usein liinakko valkoisin merkein.
Eestinhevonen Nykyään eestinhevosia käytetään lähinnä ratsuina ja työhevosina. Ne sopivat myös reen tai kärryjen eteen.Väriltään eestinhevonen on yleensä yksivärinen (vaikkakin sabinogeeniä esiintyy), ja yleisimpiä ovat perusvärit (ruunikko, rautias ja musta) sekä kimo ja hallakko. rodussa kuitenkin esiintyy melko runsaasti voikko- ja hopeavärejä. Säkäkorkeudeltaan eestinhevonen on noin 135–165 cm, minkä vuoksi sitä on toisinaan kutsuttu eestinponiksi.
Shetlanninponi Shetlanninponit ovat runsasjouhisia, ja niiden talvikarva on erittäin paksu. Rodussa ovat sallittuja kaikki värit pilkullista eli tiikerinkirjavaa lukuun ottamatta, joskin yleisimpiä ovat ruotsalaisen tutkimuksen mukaan niin kutsutut perusvärit musta, rautias ja ruunikko (yleensä tummanruunikko). Harvinaisempia ovat voikkovärit, hallakot, kimot ja kirjavat. Myös tiikerinkirjavia shetlanninponeja tai ainakin shetlanninponia paljon muistuttavia brittiläisiä pikkuponeja on olemassa.
Ruunikko Perusvärien periytymiseen vaikuttaa kaksi geenilokusta: E-lokus määrää, voiko hevonen muodostaa mustaa pigmenttiä. Dominoiva alleeli E mahdollistaa mustan pigmentin, resessiivinen ee-genotyyppi estää sen muodostumisen täydellisesti ja hevonen on siis pohjaväriltään rautias. Ruunikkoväritykseen kuuluu mustaa pigmenttiä, joten ruunikon hevosen on oltava genotyypiltään EE tai Ee.
Suffolkinhevonen Suffolkinhevonen on englantilainen kylmäverihevosrotu. Se tunnetaan myös nimillä Suffolk Punch, Suffolk Horse ja Suffolk Sorrel ("suffolkinrautias"). Suffolk rodun nimessä viittaa samannimiseen kreivikuntaan Itä-Angliassa, ja ""punch"" viittaa rodun voimaan ja jykevyyteen. Suffolkinhevonen on tyypiltään raskas kylmäverinen ja väriltään aina rautias. Rotu tunnetaan vähällä pärjäävänä, ja sillä tapaa olla eloisat askellajit.
Liettuanraskaskylmäverinen Liettuanraskaskylmäverisellä on karkeahkonmuotoinen pää, kaartuva lihaksikas kaula ja kohtalaisen selkeä säkä. Rinta on syvä ja leveä, selkä lyhyt ja lihaksikas, perä pyöreä ja häntä korkealle kiinnittynyt. Jalat ovat suhteellisen lyhyet, nivelet ja kaviot yleensä laadukkaat. Rodun korkeus vaihtelee 152 ja 163 cm välillä ja väritys voi olla rautias, ruunikko, musta, kimo tai päistärikkö.
Gelderlandinhevonen Gelderlandinhevosella on pitkä ja suora pää. Kaula on lihaksikas ja hieman kaartuva, säkä leveä. Selkä on suorahko ja pitkä, häntä kiinnittyy ylös. Rinta on syvä ja leveä, lavat lihaksikkaat ja joskus pystyt. Jalat ovat lihaksikkaat ja lyhyehköt. Liikkeet ovat sulavat ja ravi näyttävän korkeaa. Väritys on yleensä rautias, joskus ruunikko, musta tai kimo. Säkäkorkeus on 157–168 cm.
Noricuminhevonen Noricuminhevonen on säkäkorkeudeltaan noin 155–170 cm ja rakenteeltaan tyypillinen kylmäverinen. Noricuminhevosilla on suuri pää ja usein notkoselkä, leveä ja syvä runko, lihaksikkaat jalat sekä paksut ja tukevat nivelet. Niiden luonne on säyseä, mutta riittävän vilkas. Rodussa tavataan lähinnä perusvärejä (musta, ruunikko ja rautias), mutta myös tiikerinkirjavia, päistärikköjä ja kimoja noricuminhevosia esiintyy. Laajoja valkoisia pään tai jalkojen merkkejä ei hyväksytä.
Hevosten värit Hevosen kaikki värisävyt muodostuvat kahdesta pigmentistä, jotka ovat eumelaniini (musta) ja feomelaniini (punaruskea). Niistä muodostuvat hevosen kolme niin kutsuttua perusväriä: rautias (eli raudikko), ruunikko ja musta. Jokainen hevosyksilö on geneettisesti jokin näistä kolmesta, ja kaikki muut hevosen värigeenit joko vaikuttavat perusvärin sävyyn (diluutiogeenit, nokikuvio) tai estävät osittain tai kokonaan sen muodostumisen (päistärikkö-, kimo- ja kirjavuusgeenit).
Hevosten värit Rautias hevonen on tyypillisesti rungostaan ruskea. Värissä on erittäin paljon sävyjä ja se vaihtelee erittäin vaaleasta kellanruskeasta hyvin tummaan harmahtavaan savenruskeaan. Ruskean sävy on usein punertava ja voi olla jopa selkeän ruosteenpunainen. Rautiaan jouhet voivat olla rungon väriset tai sitä tummemmat, vaaleammat (liinahtavat), pellavanvaaleat (liinakko), harmahtavat (hampahtavat) tai harmaat (hamppujouhet). Jalat ovat usein runkoa vaaleammat.
Ruunikko Ilman DNA-testejä voidaan ruunikon genotyypistä päätellä joitain seikkoja sen vanhempien ja jälkeläisten perusteella: rautias, musta tai aito mustanruunikko vanhempi tai jälkeläinen kertoo varmuudella, että ruunikon hevosen oma genotyyppi on vastaavasti "Ee", "Aa" tai "At". Jos ruunikon genotyyppi on "AA EE", se voi saada ainoastaan ruunikoita jälkeläisiä. Täysin ruunikko jälkeläisryhmä voi kuitenkin syntyä myös sattumalta toisenlaisestakin genotyypistä, varsinkin jos jälkeläismäärä on pieni.
American curly horse Nykypäivän curlyt ovat kilttejä, rauhallisia, älykkäitä ja yhteistyöhaluisia. Niillä on hyvä rakenne ja ne voivat olla minkä tahansa värisiä, joskin yleisin väri on rautias. Karva on talvella tavallista kiharampaa ja kesäkarva on normaalisti ennemmin laineista kuin kiharaa, vaikka jotkin yksilöt ovatkin todella kiharakarvaisia ympäri vuoden. Osa pudottaa harjan ja hännän kesäksi. Aivan kaikki rodun edustajat eivät kuitenkaan ole kiharakarvaisia. Curlyt ovat säkäkorkeudeltaan 145–160 cm, keskimäärin 150 cm.
Hevonen Kesyhevosilla esiintyy useita kymmeniä eri värejä. Yleisimmät niistä ovat niin kutsutut perusvärit eli rautias, ruunikko tai musta. Jokainen hevosyksilö on geneettisesti jokin näistä kolmesta. Perusväriä voi muuttaa yksi tai useampi lukuisista väriin vaikuttavien geenien alleeleista, jolloin pohjaväri esimerkiksi haalistuu osittain tai kokonaan (diluutiovärit), jää muodostumatta yksittäisissä karvoissa (päistäriköt, päistär- ja sekakarvaiset), jää muodostumatta tietyillä yhtenäisillä alueilla (kirjavat, tiikerinkirjavat) tai muuttuu hevosen iän myötä harmaaksi ja lopulta kauttaaltaan valkoiseksi (kimot).
Hevosten värit Ruunikko hevonen on tyypillisesti rungostaan ruskea. Jalat ja jouhet ovat mustat. Niin kutsutuilla villiruunikoilla jalat voivat jäädä vaaleiksi tai harmaanmustiksi. Ruunikoiden rungon sävyt vaihtelevat paljon ja ovat tyypillisemmin tummia, punertavia tai mustanpuhuvia ruskeita kuin vaaleita tai kellertäviä. Jotkin yksilöt voivat esimerkiksi kesäisen kuloutumisen tai muun syyn takia näyttää hyvin paljon rautiailta, mutta mikäli hevosessa on vähänkään mustaa, voidaan varmuudella todeta, ettei se ole rautias. Toisaalta monet erittäin tummat sävyt voivat vaikuttaa hämäävästi kuloutuneelta mustalta.
Värirotu Värirotujen värijalostus voi olla erittäin haastavaa: esimerkiksi voikkoja keskenään paritettaessa syntyy 50 % todennäköisyydellä voikko varsa, 25 % todennäköisyydellä tavallinen ruskea rautias ja 25 % todennäköisyydellä kelmeänvaalea valkovoikko. Toisaalta samankaltaisten värien virheellinen tunnistus voi aiheuttaa jalostuksessa epätoivottuja tuloksia: ruunivoikoksi tulkittu ruunihallakko voi tuottaa parhaimmillaankin vain 50 % todennäköisyydellä ruunivoikon tai ruunihallakon jälkeläisen (kun ruunikkovärin periytyminen on varmaa ja toinen vanhempi on ruunivoikko). Ruunivoikonhallakkoa ei oteta laskelmassa huomioon, koska sen miltei valkorunkoinen fenotyyppi eroaa selvästi sekä ruunihallakosta että ruunivoikosta.
Amerikanratsuhevonen Amerikanratsuhevonen on hyvin kevytrakenteinen, siro ja tyylikäs hevonen. Rodun edustaja on tyypillisesti kiiltäväkarvainen ja lihaksikas. Sukupuolileima on korostunut. Amerikanratsuhevosen säkäkorkeus on 150–170 cm, keskimäärin noin 155 cm. Väreistä yleisimmät ovat rautias, ruunikko ja musta, mutta myös voikkovärit, kirjavuus sekä kimo- ja päistärikkövärit sallitaan. Pää on hienopiirteinen ja hyvänmuotoinen. Silmät ovat suuret ja sijaitsevat kaukana toisistaan, korvat hyvänmuotoiset ja pienehköt. Kaula on pitkä ja kaareutuu ryhdikkäästi. Lavat ovat loivat ja säkä selkeä. Selkä on suora, lyhyt ja vahva. Lanne on tasainen, lautaset lihaksikkaat ja häntä kiinnittyy korkealle. Jalat ovat suorat.
Tiikerinkirjava Tiikerinkirjavuuden eri tyypit vaihtelevat täystummasta miltei puhtaan valkoiseen. Toisin kuin useimmissa muissa kirjavuuden lajeissa, täplät ja erityisesti vaaleat alueet tapaavat sijaita symmetrisesti ja laajentua lanteilta alkaen. Lisäksi osa tästä peritystä valkokirjavuudesta on näkyvissä jo heti syntymän jälkeen. Vaikka eläimessä ei syntyessään olisikaan valkoista turkissaan, valkoisen määrä kuitenkin yleensä lisääntyy iän myötä. Tämä vaaleneminen ei liity kimoutumiseen tai päistärikköyteen. Tummat täplät vastaavat eläimen pohjaväriä, oli se sitten musta, rautias, kimo tai hopeanvalkohallakko. Useat eri geneettiset tekijät vaikuttavat väriin.
Haflinger Haflingerit ovat perusluonteeltaan älykkäitä, ystävällisiä ja yhteistyöhaluisia. Haflinger voi elää vanhaksi ja työskennellä iäkkäänäkin. Haflingerin säkäkorkeus on 135–150 senttimetriä eli se voi olla ponikokoinenkin, mutta haflinger katsotaan suomenhevosen tavoin yleisroduksi, ei poniksi. Haflingerin väri on aina liinakko eli rautias vaaleilla jouhilla, pään merkit ovat yleisiä. Haflingerin rakenteen piirteitä ovat pieni pää, älykäs ilme, isot silmät, pienet korvat ja hieman kyömy sivukuva, voimakas kaula, loivat lavat, vahva, syvä runko, melko pitkä selkä ja lihaksikkaat lautaset, voimakas takaosa, vahvat jalat ja erinomaiset kaviot.
Arabianhevonen Arabianhevosella on pitkä ja kaartuva kaula, iso ja leveä pää, leveä otsa, suuret ja ilmeikkäät silmät sekä hienot, ohuet jouhet. Sen säkäkorkeus on tavallisesti 147–155 cm. Myös selvästi suurempia rodun edustajia on tavattu. Rodussa esiintyvät värit ovat rautias, kimo, ruunikko ja musta, joista nykyään yleisin on kimo. Tummanrautias on rodun alkuperäisiä värejä. Arabianhevoset kantavat tyypillisesti häntäänsä hyvin korkealla. Rodulle laukka on ominaisin liikkumistapa, mutta myös ravi on irtonaista ja suoraa. Vauhdissa arabianhevonen näyttää liitävän eteenpäin. Rotu on hyvin kestävä ja pystyy pitämään vauhtia yllä hyvin pitkään.
Suomenhevonen Nykyisin yli 90 prosenttia suomenhevosista on rautiaita. Liinaharja, pään ja jalkojen merkit ovat yleisiä. Perusvärien (rautias, ruunikko, musta) lisäksi rodun geenipoolissa ovat myös kimo, voikkovärit, päistärikkö, rabicano ja hopeavärit. Selkeä sabinokuvio (ei kuitenkaan SB1-tyypin) on melko yleinen, joskin se esiintyy yleensä pienimerkkisenä 1900-luvun valikoivan värijalostuksen johdosta. Rodun lähihistoriassa tunnetaan yksi valkoinen yksilö; se rekisteröitiin rautiaankirjavaksi, ja sitä pidettiin ”sabinovalkoisena”. Yksittäisissä geenitesteissä on varmistettu rodussa esiintyvän myös "SW1"-geeniä, joka tuottaa splashed white -kuvion.
Vuonna 2007 pieni vähemmistö suomenhevosista oli muunvärisiä kuin rautiaita: 6 prosenttia oli ruunikkoja ja 1,2 prosenttia mustia. Päistärikköjä, voikkoja, ruunivoikkoja ja hopeanvärisiä oli muutamia. Värijalostuksen ansiosta ei-rautiaiden suomenhevosten määrä on kasvussa, ja vuonna 2009 mustia ja kimoja suomenhevosia oli jo muutamia kymmeniä.
Musta (hevosväri) Musta väri on yksi hevosten kolmesta perusväristä, joista kaksi muuta ovat rautias ja ruunikko. Jokainen hevonen on pohjaväriltään eli geneettisesti jonkin näistä kolmesta väristä edustaja ja periyttää pohjaväriä sen mukaisesti, vaikka eläin saattaakin muiden väriin vaikuttavien tekijöiden vuoksi ulkonäöltään olla esimerkiksi täysin valkoinen. Perusvärien periytyminen perustuu kahteen eri lokukseen (A ja E). Mustan hevosen E-lokuksessa ainakin yksi dominoiva alleeli "E", joka mahdollistaa mustan pigmentin syntymisen, ja A-lokuksessa homotsygootti resessiivinen alleeli "a", joka laajentaa mustan pigmentin esiintymään kaikkialla karvoituksessa. Mustan hevosen genotyyppi on siis A-lokuksen suhteen "aa" ja E-lokuksen suhteen "EE" tai "Ee". E-lokuksen erilaiset genotyypit eivät nykykäsityksen mukaan erotu hevosen ulkonäössä mitenkään.
Musta (hevosväri) Käytännön seurauksena perusvärien genetiikasta on se, että kahden mustan hevosen jälkeläinen on yleensä musta tai joskus rautias, mutta ei koskaan ruunikko. Käytännössä hyvin tumma ruunikko (joko vanhempi tai jälkeläinen) saatetaan kuitenkin tunnistaa väärin mustaksi, ja hyvin kuloutunut musta taas tummanruunikoksi. Musta hevonen itse ei voi syntyä kahden rautiaan jälkeläisenä, vaan jommankumman vanhemman on kannettava E-geenin dominoivaa, mustan värin mahdollistavaa E-alleelia, eli oltava väriltään ruunikko tai musta. Jotkin musta- tai ruunikkopohjaiset väritykset kuten esimerkiksi hopeanruunikko on saatettu tunnistaa väärin rautiaaksi. Musta väri on resessiivisenä suhteellisen helppo vakiinnuttaa hevoskannan ainoaksi väriksi. Useankin mustan sukupolven jälkeen tosin saattaa syntyä rautiaita yksilöitä. Näin on käynyt esimerkiksi friisiläishevosten suhteen sekä joissakin mustissa shetlanninponisuvuissa.
Doninhevonen 1830-luvulla doninhevosen vanhaa tyyppiä alettiin jalostaa, ja siitä muodostui nykyinen rotu parantamalla kantaa orlov-, arabianhevos-, englannintäysveris- ja karabakhinhevosverellä. Vuosisadan jälkipuoliskolla doninhevosella oli suurta kysyntää ratsuväessä. Yksityiset kasvattajat alkoivat keskittyä rodun jalostamiseen, ja jalostustavoitteiksi muodostuivat suurempi koko, hyvä rakenne, kestävyys ja tyypillinen kullanhohtoinen rautias väritys. Doninhevosten suosio kasvoi myös Venäjän ulkopuolella, ja suuret määrät hevosia vietiinkin ulkomaille. Suuri osa doninhevosten jalostuskannasta menetettiin ensimmäisessä maailmansodassa ja Venäjän vuoden 1917 vallankumouksissa, ja 1920-luvulla jäljelle jääneet eläimet koottiin useisiin armeijan siittoloihin, ja keskittyneellä kasvatustoiminnalla rodun kanta saatiin palautumaan kohtalaisen nopeasti. 1900-luvun alkupuolen jälkeen rotuun ei ole juurikaan lisätty ulkopuolista verta.
Italiantyöhevonen Italiantyöhevonen on rakenteeltaan raskas mutta siihen nähden ketteräliikkeinen kylmäverinen. Tammojen säkäkorkeus on 148–158 cm, oriiden ja ruunien 150–160 cm, ja täysikasvuiset hevoset painavat 700–900 kg. Italiantyöhevosella on melko kevyt ja kuivapiirteinen pää, leveä otsa ja suora profiili, suuret sieraimet, pienet liikkuvat korvat ja suuret, eloisat silmät. Kaula on lihaksikas, sopivan pituinen ja hyvin kiinnittynyt. Selkä on lyhyt ja leveä, säkä kohtuullisen hyvin muodostunut ja lautaset ovat laajat, lihaksikkaat ja riittävän luisut. Rinta on leveä ja lavat sopivan viistot, runko leveä ja syvä. Raajat ovat melko lyhyet, lihaksikkaat ja asennoiltaan säännölliset, nivelet leveät ja jänteet lujat. Kaviot ovat isot ja hyvänmuotoiset, ja hevosilla on runsaasti vuohiskarvaa. Luonteeltaan italiantyöhevonen on säyseä, ystävällinen, yhteistyöhaluinen ja riittävän vilkas. Väriltään italiantyöhevonen on rautias (liinakko) tai ruunikko. Se voi olla myös päistärikkö (lähinnä rautiaanpäistärikkö), ja valkoiset merkit sallitaan.
Erämaan tarinoita -kirjasarja Kirjoissa seikkailee "Evy Taylor" -niminen 13-vuotias ratsastajatyttö, jolla on kummallinen kyky. Hän nimittäin osaa puhua telepaattisesti hevosten kanssa, ja ymmärtää niitä todella hyvin. Hän ei tiedä, onko se kirous vai lahja. Evy asuu äitinsä "Latician" kanssa Kanadassa erämaassa. Evyllä on kaksi hevosta, "Rusty", hänen ikioma kimo ruunansa, ja vapaasielu "Twilight", jonka hän pelastaa suden raatelemana luonnosta. Ruunivoikko Twilight on peräisin lähistöllä majailevasta mustangilaumasta, jonka johtaja on tummanruunikko ori "Night Hawk", joka on myös Twilightin isä. Twilightin emä on palomino "Wind Dancer". Twilightilla on myös velipuoli "Dark Moon" ja pikkusisko, "Butterfly". Night Hawkin laumaan kuuluu myös musta tamma "Black Wing", rautias tamma "Shimmer" ja mustanpäistärikkö orivarsa "Ice". Laumaan ovat kuuluneet mm. vaaleanrautias nuori tamma "Willow", joka joutui toisen oriin laumaan sekä vanha kimo tamma "Snow Crystal", joka ilmoitettiin kuolleeksi kirjassa Salaisuuksien kevät. Evyn kotona majailee myös äidin haaveilijahevonen "Cocoa". Perheeseen kuuluu myös ikivanha saksanpaimen-narttu Loonie, orpo hirvivasa Tumpelo, joka oli aluksi Thumper, ja uusi asukas, Rascal-niminen koiranpentu. 
Evyn paras ystävä on Kestrel, joka asuu noin kymmenen mailin päässä Evyn ja hänen äitinsä piilopirtista. Kestrelillä on kaksi siskoa, Mya ja Nova, sekä Äiti, Elaine ja isä, Seth. Kestrelin vanha tamma on nimeltään Twitchy, ja collie on James. Hänen huoneessaan majailee ikuinen irvistys naamallaansa pitävä Snarly-kissa. Kestrelillä ja hänen perheellään on monta sataa lehmää.
Goottilainen arkkitehtuuri Goottilainen arkkitehtuuri on Euroopassa vallinnut arkkitehtuurin tyylikausi, joka seurasi romaanista ja edelsi renessanssityyliä. Sen juuret ovat 1140-luvun Ranskan arkkitehtuurissa, ja tyylilajin ensimmäisenä edustajana voidaan pitää Saint-Denisin luostarikirkkoa, josta tuli myöhemmin Ranskan kuninkaiden leposija. Gotiikan myötä syntyi myös goottilaiseksi luonnehdittavaa kuvanveistoa, maalaustaidetta ja taidekäsityötä. Alppien pohjoispuolella gotiikka käsitti ajan noin 1150–1525 ja Italiassa noin 1250–1420. Britteinsaarilla varhaista gotiikan aikakautta kutsutaan nimellä Early English. Gotiikka oli vaihtelevaa, sillä sen vaiheet ja ilmentymät poikkeavat usein maakohtaisesti huomattavasti toisistaan. Goottilainen taide korosti erityisesti uskonnollisuutta.
Goottilainen arkkitehtuuri Gotiikka arkkitehtuurissa syntyi alun perin teknisenä oivalluksena, josta taiteelliset ulottuvuudet seurasivat. Ajatuksena oli solakoita pilareita ja niiden päällä kulkevia kapeita ruoteita käyttäen muodostaa rakennukselle kivirunko. Näin rakennus pysyi kasassa ilman tiiviitä seiniä ja seinät kyettiin vapauttamaan kannatustehtävästään muun muassa suurille ikkuna- ja lasirakenteille. Tyypillisiä piirteitä ovat veistoskoristelut, kolmiosainen sisäänkäynti, kapeat ja korkeat tornit sekä pyöreät, koristeelliset ruusuikkunat. Goottilainen arkkitehtuuri pyrki uskontoa korostavana tyylisuuntana "tavoittelemaan taivaita", mikä näkyy symbolisesti koko rakennuksen yleisenä korkeutena.
Goottilainen arkkitehtuuri Varhaisgoottilaisella kaudella rakennustaiteen monumentit olivat suuria ja runsaasti koristeltuja luostarikirkkoja ja katedraaleja. Ensimmäiset goottilaistyyliset rakennukset eivät tuoneet mukanaan uusia kirkkomalleja, mutta arkkitehtonisesti ja rakennustekniikassa tapahtui täydellinen muutos. Vielä 1100-luvun Ranskassa katedraalit noudattivat sisätilojen käytöltään romaanisen tyylin suuntaviivoja, vasta vuosisadan lopulla jätettiin useista kirkoista pois keskikerros, niin sanottu galleriavyöhyke. Niin tuli tilaa korkeille pylväskäytäville ja kirkon keskilaivan yläosaa eli ikkunallista klerestoriota varten, jotka kapea seinänviertä seuraava käytävä, matala triforion, erotti toisistaan. Goottilainen tyyli on varhaisista rakennustyyleistä ainoa, joka on mitä suurimmassa määrin riippumaton antiikin perinteistä. Goottilainen rakennustaide kukoisti 30 ensimmäistä vuottaan ainoastaan ranskalaisessa arkkitehtuurissa, vuodet 1150–1180. Ennen vuosisadan loppua goottilainen tyyli levisi Ranskan rajojen yli ja vuoteen 1250 mennessä se oli syrjäyttänyt romaanisen tyylin melkein kaikissa Keski-Euroopan maissa. Leviämiseen saattoivat vaikuttaa tyylin sekä esteettiset että tekniset hyvät puolet. Toisaalta Ranskasta oli tullut huomattava poliittinen voimatekijä ja sillä oli tunnustettu kulttuurillinen johtoasema.
Kölnin tuomiokirkko Uuden tuomiokirkon peruskivi laskettiin vuonna 1248. Rakennuksen goottilainen arkkitehtuuri perustui senaikaiseen ranskalaiseen arkkitehtuuriin, etenkin Amiensin katedraalin ja Pariisin Sainte-Chapellen katedraalin arkkitehtuuriin. Kölnin katedraalista oli tarkoitus tulla niitä suurempi, mikä merkitsi silloin tunnettujen kokorajoitusten ylittämistä. Katedraalin suunnittelija oli mestari Gerhard, josta ei tiedetä paljoakaan.
Goottilainen arkkitehtuuri Tyylillisiä piirteitä arkkitehtuurissa olivat korkeutta tavoittelevat kirkot, joissa pyörökaarien tilalla olivat suippokaaret koristeineen ja tornin huippuun asetettuine ristikukkasineen. Värilliset ikkunalasit lasimaalauksineen tulivat käyttöön. Myös raatihuoneita ja muitakin rakennuksia alettiin rakennustoiminnan elpyessä valmistaa. Tunnettuja goottilaisen arkkitehtuurin tuotteita ovat muun muassa Kölnin ja Milanon tuomiokirkko, sekä Reimsin, Amiensin ja Pariisin Notre Damen katedraalit.
Taivaan pilarit Teokseen sisältyy tarkka kuvaus keskiaikaisesta arkkitehtuurista ja rakentamisesta. Kuvattujen tapahtumien aikana goottilainen tyyli on syrjäyttämässä varhaisemman romaanisen tyylin.
Gotiikan taide Sana "goottilainen" oli alun perin halventava nimitys barbaarisena pidetystä rakennustaiteen tyylistä. Myöhemmin sana neutralisoitui ja sillä viitattiin muuhunkin kuin arkkitehtuuriin.
Goottilainen arkkitehtuuri Nimitys ”gotiikka” syntyi Italiassa renessanssiaikana kuvaamaan ”barbaarien” eli goottien rakennustaidetta. Sana on vasta myöhemmin laajentunut merkitykseltään siten, että sen käsitetään tarkoittavan myös aikakauden kuvataiteita.
Ruotsalainen arkkitehtuuri Useimmat varhaiset rakennukset tehtiin puusta. Romaaninen tyyli toi kiven luostareiden ja linnojen rakennusmateriaaliksi, esimerkkinä Lundin tuomiokirkko. Goottilainen arkkitehtuuri toi vuorostaan tiilen rakennusmateriaaliksi, esimerkkinä Uppsalan tuomiokirkko. 1600- ja 1700-luvuilla saatiin vaikutteita ulkomaalaisilta arkkitehdeilta. Ulkomaiset tyylit ovat aina saaneet paikallisia vivahteita kun ne ovat tulleet Ruotsiin. Art Decosta kehittyi Pohjoismaissa 1920-luvun klassisismi, ja modernismista tuli pohjoismaista funktionalismia.
Goottikulttuuri Alun perin gootit olivat itägermaaninen kansa, joka vaikutti merkittävästi Rooman valtakunnan tuhoon. Goottialakulttuurin yhteys tähän muinaiseen kansaan on pelkästään välillinen ja kielenkäytöllinen. Joissain piireissä ”gootti” tai ”goottilainen” nimittäin muuttui halventavaksi nimitykseksi: renessanssin ajan italialaistaiteilijat katsoivat olevansa roomalaisten seuraajia ja pitivät siksi Rooman hävittäneitä gootteja hävityksen ja barbarian synonyyminä. Kristinuskon levitessä Euroopassa gootit kuvattiin myös kielteisessä merkityksessä pakanakansana. Renessanssin taiteilijat alkoivat kutsua halveksimaansa keskiaikaista arkkitehtuuria jälkeenpäin goottilaiseksi arkkitehtuuriksi. Sitä pidettiin epämuodikkaana silloisen klassisen arkkitehtuurin rinnalla. Käsite vakiintui ja neutralisoitui yleisesti gotiikan taidekauden nimeksi.
Budapestin arkkitehtuuri Pestin puolella on Belvárosin seurakuntakirkko eli Keskustan kirkko, joka on tyyliltään osaksi goottilainen ja on Pestin vanhin kirkko. Se sijaitsee Erzsébetin sillan kupeessa paikalla, jossa uskotaan olleen marttyyrikuoleman kärsineen Pyhän Gellértin hauta. Siihen rakennettiin ensin 1100-luvulla romaaninen kirkko, joka korjattiin 1400-luvulla goottilaiseen tyyliin, kun se oli lähes tuhoutunut. Turkkilaisvallan ajan rakennus toimi moskeijana, ja vuoden 1723 tulipalon jälkeen se kunnostettiin barokkityyliin. Kirkon kuorissa ja päälaivassa gotiikka on selvästi nähtävissä, vaikka barokkijulkisivu onkin hallitseva. Eteläseinällä on myös goottilainen kappeli, johon on entistetty gotiikalle tyypillisiä ruusukkoikkunoita. Jonkin aikaa se oli moskeijana, ja siitä muistona on alttarista oikealle muslimien rukouspaikka mihrab.
Orgaaninen arkkitehtuuri Orgaaninen arkkitehtuuri on eräs modernin arkkitehtuurin tyylilajeja, joka kehittyi art nouveausta ja oli pohjana muun muassa funktionalismin synnylle. Viime vuosikymmeninä moderni arkkitehtuuri on jälleen ottanut käyttöön monia orgaanisen arkkitehtuurin keskeisiä periaatteita.
Litomyšl Litomyšlin huomattavin maamerkki on renessanssityylinen linna, joka ajoittuu vuosille 1568–1581. Linna-alueen talot eivät ole merkittäviä pelkästään arkkitehtuuriltaan, vaan siellä on myös syntynyt kuuluisa tšekkiläinen säveltäjä Bedřich Smetana. Kaupungin pitkänomaisella aukiolla, joka on yksi Tšekin suurimmista, sijaitsevat goottilainen kaupungintalo ja useita renessanssi- ja barokkirakennuksia.
Úsov Úsovin suosituimpia nähtävyyksiä on 1300-luvulla rakennettu Goottilainen Úsovin linna Hrubý Jeseníkin vuoristossa. Myöhemmin linnaa muutettiin, ja nykyään sitä käytetään metsästysmuseona.
Hyères Hyèresin suosituimpia nähtävyyksiä ovat vanha kaupunki, muinainen temppeliherrojen rakennus, kauppakatu Rue Massillon ja 1500-luvulla korjattu goottilainen kirkko Église Saint-Paul.
Murcia Murcian nähtävyyksiä ovat goottilainen katedraali 1300–1700-luvuilta, Monteagudon linna sekä 1700-luvulta peräisin oleva kasino, joka nimestään huolimatta ei ole toiminut varsinaisena kasinona. Real Casino de Murcia on kuitenkin vaikuttava nähtävyys sisätilojensa arkkitehtuurin takia. Murcia on maurien perustama. Myöhemmin Alfonso X liitti sen Kastiliaan.
Meran Kaupungissa harjoitetaan viininvalmistusta ja kemianteollisuutta. Se on suosittua parantola- ja lomaseutua. Siellä on nähtävyyksinä goottilainen Pyhän Nikolauksen kirkko, joka on rakennettu 1300-1400-luvulla. Lisäksi siellä on linnoja.
Strasbourgin katedraali Toista kellotornia, jossa olisi myös kattoratsastaja, suunniteltiin useita kertoja. Vuoden 1490 tienoilla arkkitehti Hans Hammer piirsi pohjapiirroksen toiselle kattoratsastajalle. Suunnitelma kuitenkin hylättiin. On olemassa useita väitteitä siitä, miksi toista kattoratsastajaa ei ole katedraaliin tehty. Rahoituksen puute mainitaan usein. Todennäköisin selitys piilee kuitenkin siinä, että goottilainen tyyli sekä korkeat tornit ja kattoratsastajat eivät enää olleet muodissa 1400-luvulla. Renessanssin tyylistä tuli silloin hallitsevampi. Goottilainen arkkitehtuuri keksittiin uudelleen 1700-luvun lopulla, ja romanttisen kauden taiteilijat innostuivat siitä 1800-luvulla. Toisaalta maaperä katedraalin alla on soinen, ja toisen tornin aiheuttama paino olisi luultavasti saanut rakennuksen vajoamaan. Myös saksalaisten arkkitehtien Karl Schinkelin (1800-luvun alussa) ja Karl Winklerin (1880) suunnittelemat projektit toisesta kattoratsastajasta jäivät toteuttamatta.
Burgosin katedraali Burgosin katedraali on goottilainen katedraali Burgosin kaupungissa Espanjassa. Se on pyhitetty Neitsyt Marialle, ja se tunnetaan valtavasta koostaan ja ainutlaatuisesta arkkitehtuuristaan. Se on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1985. Katedraalin määräsi rakenettavaksi kuningas Ferninand III vuonna 1221. Samalla paikalla oli aiemmin ollut romaanista tyyliä edustava kirkko. Katedraali valmistui lopullisesti 1567.