mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Mihin uskot jos et usko? Mihin uskot jos et usko? () on kirja, johon on koottu italialaisen semiotiikan professorin ja kirjailijan, sekulaaria humanismia edustavan Umberto Econ sekä katolisen kirkon kardinaalin Carlo Maria Martinin keskustelupuheenvuoroja uskontoon liittyvistä arvokysymyksistä. Italialainen kulttuurilehti "Liberal" oli kutsunut heidät alkuvuodesta 1995 vuoropuheluun lehden palstoilla. Keskustelut koottiin vuonna 1996 kirjaksi, jonka tuotto lahjoitettiin AIDS-potilaiden hyväksi toimivalle Farsi Prossimo -järjestölle.
Gianni Vattimo Vattimo on käsitellyt ajatuksiaan kristinuskosta teoksessaan "Uskon että uskon". Hänen näkemyksensä mukaan maallistuminen ei ole kristilliselle uskolle uhka tai tappio, vaan se on kristillisyyden ydin. Kirkko täyttää tehtäväänsä nimenomaan sekularisaation kautta.
Ateismin määritelmä Michael Martinin tavoin myös filosofi Paul Edwards on tietoisesti poikennut määritelmästä, jonka mukaan ateisti pitää jumalan tai jumalien olemassaoloa koskevaa lausetta J epätotena. Hän määrittelee ateistin henkilönä, joka hylkää jumaliin uskon. Tällöin hylkäyksellä voi olla muitakin perusteita kuin J:n epätotena pitäminen. Michael Martin toteaa, että negatiivisen ateismin käsite on laajempi kuin Edwardsin ateismin käsite, sillä negatiivisen ateismin käsite lukee ateisteiksi myös henkilöt, joita yksinkertaisesti puuttuu usko jumalaan, eikä tämän uskon puuttumisen tarvitse olla tulosta uskon hylkäämisestä. Ilkka Niiniluodon mukaan tässä suhteessa Kari Saaren ateismin määritelmä näytön puuttumisesta seuraavana uskon puuttumisena on lähempänä Edwardsia kuin Martinia.
Why Would Anyone Believe in God? Barrettin mukaan "usko Jumalaan on lähes väistämätön seuraus siitä, miten mielemme on rakennettu. Suurin osa uskomuksistamme on seurausta sellaisten mielen työkalujen toiminnasta, jotka ovat tietoisuutemme alapuolella. Se, mitä tietoisesti uskomme, on suureksi osaksi näiden tiedostamattomien uskomusten tuotosta." Hän kirjoittaa edelleen, että "usko jumaliin sopii hyvin yhteen näiden automaattisten olettamusten kanssa; usko kaikkitietävään, kaikkivaltiaaseen Jumalaan sopii vielä paremmin yhteen kyseisten olettamusten kanssa."
Prosessiteoriat Teoriasta voidaan johtaa kolme teesiä toimintaan aktivoivan motivaation lähteistä:
1. Usko siihen, että tavoite on mahdollista saavuttaa.
2. Usko tavoitteen arvoon ja merkitykseen.
3. Usko siihen, että ponnistus tuottaa palkkion.
Usko ja järki Kun sanotaan, että on järkevää pitää jotain olemassa olevana, tarkoitetaan yleensä sitä, että käsitykselle on riittäviä todisteita eli hyviä, johdonmukaisia perusteita. Fideismiksi, kutsutaan käsitystä, jonka mukaan usko Jumalaan voi olla ilman perusteita, jotka tulevat uskon ulkopuolelta. Evidentialismiksi kutsutaan käsitystä, jonka mukaan usko Jumalaan pitäisi pystyä perustelemaan järkiargumenteilla. Eksperientialismiksi puolestaan kutsutaan käsitystä, jonka mukaan todisteet Jumalan olemassaolosta ovat luonteeltaan välittömän kokemuksen tasolla, joten niitä ei tarvitse 
välttämättä perustella argumenteilla.
Uskontunnustus Uskontunnustus on määrämuotoinen uskon, yleensä uskonnollisen uskon, sisällön tunnustus tai ilmoitus. Monet kristilliset varhaisen kirkon uskontunnustukset ovat syntyneet ekumeenisissa kirkolliskokouksissa oikean uskon erottamiseksi harhaopeista. Myös monet yksittäiset teologit ovat kirjoittaneet erilaisia uskontunnustuksia, eivätkä läheskään kaikki ole saaneet niin yleistä asemaa kuin jotkut.Mitään kaikkia juutalaisia sitovaa dogmatiikkaa ei ole olemassa. Juutalaisen uskon sisältö kuitenkin välittyy mm. lähes muuttumattoman rukoustradition kautta (siddur).
Justin Barrett Kirjassaan "Why Would Anyone Believe in God?" Barrett ehdottaa, että "usko Jumalaan on lähes väistämätön seuraus siitä, miten mielemme on rakennettu. Suurin osa uskomuksistamme on seurausta sellaisten mielen työkalujen toiminnasta, jotka ovat tietoisuutemme alapuolella. Se, mitä tietoisesti uskomme, on suureksi osaksi näiden tiedostamattomien uskomusten tuotosta." Hän kirjoittaa edelleen, että "usko jumaliin sopii hyvin yhteen näiden automaattisten olettamusten kanssa; usko kaikkitietävään, kaikkivaltiaaseen Jumalaan sopii vielä paremmin yhteen kyseisten olettamusten kanssa."
Taikaesine Ortodoksisessa kristinuskossa uskotaan pyhien kuvien eli ikonien ihmeitä tekeviin taikavoimiin. Pyhäinjäännökset ovat uskonnollisilta merkkihenkilöiltä jääneeksi väitettyjä esineitä tai ruumiinosia, joilla uskotaan olevan yliluonnollisia voimia tai merkityksiä. Näihin uskotaan varsinkin katolisessa kristinuskossa.
Uskon Sana Suomeen Uskon sana -seurakunnan Word of Faith Church Finlandin osana perusti kokkolalainen Patrick Tiainen. Hän erosi seurakunnan johdosta toukokuussa 2017, koska paljastui, että hänellä oli salasuhde mieheen, uskon oppien vastaisesti.
Usko (nimi) Almanakkaan nimi otettiin samoin kuin Toivokin vuonna 1908, ja Uskon nimipäivä on 30. maaliskuuta. Vuoden 2009 loppuun mennessä Väestörekisterikeskuksen mukaan Usko-nimen on saanut 2453 henkilöä, joista enemmistö ovat syntyneet 1900-luvun alkupuoliskolla.
Vanhoillislestadiolaisuus Pollarilaiset eivät pitäneet syntien erittelevää kertomista ripissä tarpeellisena. Vanhoillislestadiolaisuudessa syntien erittelevä tunnustaminen on tärkeä menettely hyvän omantunnon takia ja elävän uskon säilyttämiseksi. Pollarilaiset eivät myöskään hyväksyneet oppia kuolemansynneistä, eli he uskoivat, että vaikka uskovainen tekisi mitä tahansa, niin hän säilyy elävässä uskossa, kunhan vain "uskoo". Vanhoillislestadiolaiset sitä vastoin uskovat niin, että uskovainen voi kieltää uskon myös teoillaan, syyllistymällä johonkin kuolemansyntiin. Pollarilaisuuden kaltaisia oppeja esiintyi myös muun muassa simppalalaisuudessa, ansamaalaisuudessa ja samperilaisuudessa.
Usko, järki ja ihminen Usko, järki ja ihminen on filosofi Sami Pihlströmin esseekokoelma, joka on julkaistu Suomalainen teologinen kirjallisuuseuran julkaisusarjassa vuonna 2001. Teos kokoaa yhteen kymmenen Pihlströmin uskonnonfilosofista artikkelia, jotka kaikki lähestyvät uskon ja järjen tai uskonnollisen ja tieteellisen ajattelun välistä ongelmallista suhdetta pragmatismin näkökulmasta. Pragmatismi ei Pihlströmin mukaan ratkaise uskon ja järjen välistä jännitettä, mutta sen tapa käsitellä tätä jännitettä on hänen mukaansa laiminlyöty uskonnonfilosofisessa keskustelussa. Pragmatismin näkökulmasta uskonnossa on ennen kaikkea kyse inhimillisestä toiminnasta.
Keskiajan filosofia Muun muassa Avicenna ja Averroes nojautuivat enemmän järkeen, Augustinus ja Anselm Canterburylainen puolestaan asettivat uskon etusijalle. Augustinuksen vastaus ongelmaan oli se, että ensin tuli uskoa, ja sen jälkeen etsiä ymmärrystä. Anselm ilmaisi tämän sanomalla: ”Ei niin, että pyrkisin ymmärtämään, jotta uskoisin, vaan uskon, jotta ymmärtäisin”. Tuomas Akvinolainen pyrki sovittamaan uskon ja järjen yhteen. Hän uskoi niiden olevan harmoniassa keskenään, koska katsoi kummankin olevan Jumalan luoman. Jos filosofia oli ristiriidassa teologian kanssa, oli tapahtunut virhe, jonka syy tuli selvittää.
Ponzi-huijaus Niin kuin huijauksissa yleensä, myös ponzi-huijaus tarvitsee hyväuskoisia uhreja, joiden rahalla ja vaivalla päätekijät rikastuvat. Ilman uskoa ei mikään pyramidijärjestelmä voisi toimia. Usko onkin keskeinen tekijä kaikissa pyramidijärjestelmissä: verkostomarkkinointi, ponzi-huijaukset ja ketjukirjeet. Osallistujien usko järjestelmän tuottavuuteen ja päätekijöiden rehellisyyteen jatkuu usein vielä sen jälkeen, kun yrityksen toiminta on joutunut median arvostelun kohteeksi ja poliisitutkinnan alle. Osa uskoo järjestelmään ja sen johtajiin vielä tuomioiden jälkeen. Pääosa tunnustaa kuitenkin joutuneensa petoksen uhriksi, kun tajuaa menettäneensä rahansa, mutta osa pitää tappiotaan muiden kuin järjestelmän ja päätekijöiden syynä. Uskosta luopuminen vaikuttaisi koko maailmankatsomuksen muutokseen, mistä syystä siihen ei olla valmiita etenkään verkostomarkkinoinnin tavoin toteutetuissa huijauksissa.
Bahai-uskon historia Shoghi Effendi oli Abdulbaha’n vanhin elossaoleva miespuolinen jälkeläinen. Abdulbaha’ kuoli vuonna 1921 ja testamenttasi johtajuuden nuorelle Shoghille. Hän järjesti bahai-uskon hierarkikseksi organisaatioksi, teokraattiseksi. Samalla Shoghi uskonopit määritteli uskonopit tarkemmin kirjalliseen muotoon. Shoghi ei ollut karismaattinen johtaja eikä bahai-usko enää ollut yhden henkilön varassa vaan muuttui yhteisölliseksi. Hän nosti englannin kielen uskonnon pääkieleksi ja vielä nykyäänkin bahait käyttävät Shoghin englanninnoksia Babin, Baha’ullah ja Abdulbaha’n teoksista. Bahai-usko irrottautui lopullisesti šiialaisista juuristaan vaikka Lähi-idässä liike on säilyttänyt enemmän islamilaista ulkokuortaan kuin länsimaissa. Nykyinen bahai-usko perustuu Babin, Baha’ullahin ja Abdulbaha’n kanonisille teoksille, joiden tulkitsijina ja selittäjä toimi Shoghi.
Forensinen vanhurskauttaminen Yksi Lutherin reformaation teemoista oli, että ihminen ei voi vanhurskauttaa itseään vaan vanhurskaus itsessään on Kristuksen ”vierasta vanhurskautta”. Vanhurskauttaminen tapahtuu pelastavan uskon kautta. Pelastavan uskon tunnusmerkkejä olivat uskon varaan jättäytyminen, usko Kristuksen syntymään ja uhrautumiseen ihmistä varten ja se, että usko itsessään on vanhurskauttava lahja Jumalalta. Tämän lahjan avulla syntinen pääsee yhteyteen Jumalan kanssa. Melanchthon vei tätä ajatusta eteenpäin ja muodosti forenssisen vanhurskauttamisen. Termillä forenssinen viitataan latinan kielen sanaan forum, joka tarkoittaa pihaa tai markkinapaikkaa ja joka antiikin Rooman aikana toimi myös oikeuden näyttämönä. Kyse on nimensä mukaisesti siis oikeusopillisesta vanhurskauttamisesta.Forenssinen vanhurskauttaminen jää kokonaan ihmisen ulkopuolelle, samoin kun Lutherin ajattelussa. Jumala jakaa vanhurskauttamisessa taivaallista oikeutta jonka syntinen voi vain ottaa vastaan. Suurin ero Lutheriin oli se, että Lutherin käsityksessä Kristuksen ”vieras vanhurskaus” ikään kuin sulkee uskovan syntisen itseensä. Melanchthonin suoraviivaisempi tulkinta oli, että vanhurskautus on Jumalan jakamaa eikä liity vapaaseen tahtoon tai aktiiviseen uskoon.
Henokin kirja Etiopian ortodoksinen kirkko uskoo, että 1. Henokin kirja on Henokin itsensä kirjoittama teos. Kirkko myös uskoo, että se on alun perin kirjoitettu muinaisetiopiaksi. Kirkko uskoo, että kirjan aloittava lause on ihmiskunnan vanhin kirjoitettu teksti:
Uskon loppu Uskon loppu: Uskonto, terrori ja järjen tulevaisuus ("The end of faith") on Sam Harrisin vuonna 2004 ilmestynyt kirja, joka käsittelee järjestäytynyttä uskontoa, uskon ja järkiperäisen ajattelun välistä ristiriitaa ja uskonnollisen fundamentalismin suvaitsemisen ongelmia.
Tiedän uskovani, uskon tietäväni Kirjoittajat käsittelevät kirjeissään muun muassa uskoa ja tietoa, moraalin perusteita, kristillistä kirkkoa sekä uskontojen merkitystä yleisesti. Siinä missä emerituspiispa Pihkala puhuu uskon ja näkymättömän maailman puolesta, tähtitieteen professori Valtaoja nojautuu tieteelliseen maailmankatsomukseen.
Dysteismi Dysteismi on usko jumalaan, joka ei ole kokonaan hyvä, ja on mahdollisesti jopa täysin paha. Dysteismin vastakohta on euteismi, joka on usko hyväntahtoiseen jumalaan (kuten kristinuskon tai islamin kuvaamaan Jumalaan). Kumpikin uskomus on teistinen, eli niissä uskotaan jumalan olevan olemassa, persoonallinen ja kaikkivoipa.
Tapio Puolimatka Puolimatka on kirjoittanut länsimaisen sivistyksen ja erityisesti länsimaisen tieteen juurista teoksissa "Usko, tieto ja myytit" (Tammi 2005), "Usko, tiede ja Raamattu" (Uusi Tie 2007), "Usko tiede ja evoluutio" (Uusi Tie 2008). Hän analysoi tieteenfilosofisten, tieteenteoreettisten ja uskonnonfilosofisten käsitysten juuria ja arvioi niiden pätevyyttä. Ensimmäisessä teoksessa hän esittää muun muassa seuraavia kysymyksiä: Ovatko usko ja tieto toistensa vastakohtia? Onko tiede todistanut, ettei Jumalaa ole olemassa? Millaisiin myytteihin moderni ihminen uskoo? Trilogian toinen osa käsittelee kysymystä sanallisen ilmoituksen mahdollisuudesta. Voiko ihminen kriittisesti avoimella tavalla vakuuttua älyllisesti siitä, että jokin tekstikokoelma on Jumalan ilmoitusta? Kolmannessa teoksessa hän pohtii mm. kysymystä tieteen rajoista ja tieteellisen tutkimuksen ennakko-oletuksista.
Martti Luther Vuonna 1542 Luther luki Koraanin latinankielisen käännöksen. Hän tuotti sittemmin useita jyrkästi arvostelevia kirjoituksia islamin uskosta, jota hän nimitti muhammettilaisuudeksi. Hän kirjoitti muslimien uskosta kiihkottomammin kuin juutalaisuudesta. Vaikka Luther piti muslimien uskoa paholaisen aseena sekä nimitti Muhammadia ”piruksi ja Saatanan esikoislapseksi”, hän suhtautui välinpitämättömästi islamin harjoittamiseen: ”Annettakoon turkkilaisen uskoa ja elää kuten tahtoo, aivan kuten paaviuden ja valekristittyjen annetaan elää.” Luther vastusti Koraanin julkaisukieltoa, sillä hän halusi sen olevan saatavilla kriittistä tutkimusta ja valvomista varten.
”Et kuitenkaan usko...” ”Et kuitenkaan usko...” Ville Haapasalon varhaisvuodet Venäjällä on vuonna 2013 julkaistu haastattelukirja näyttelijä Ville Haapasalosta. Haastattelija on Kauko Röyhkä ja mukana on Juha Metson valokuvia Venäjältä. Kirjalle ilmestyi vuonna 2014 jatko-osa "”Et muuten tätäkään usko...”".
Usko Sam Harrisin mukaan uskonnollinen usko on ongelmallinen. Jotkut uskomukset ovat luonnostaan vaarallisempia kuin toiset – toiset ideologiat esimerkiksi oikeuttavat väkivallan, toiset eivät. Vaarallisista uskomuksista kaikkein vaarallisimpia ovat kuitenkin sellaiset, jotka asetetaan järjellisen keskustelun ulottumattomiin. Harrisin mukaan tämän suojamekanismin tarjoaa ”uskon dogmi”.
”Et muuten tätäkään usko...” ”Et muuten tätäkään usko...”: Ville Haapasalon 2000-luku Venäjällä on vuonna 2014 julkaistu haastattelukirja näyttelijä Ville Haapasalosta. Haastattelija on Kauko Röyhkä ja valokuvaaja Juha Metso. Teos on jatkoa kirjalle "”Et kuitenkaan usko...”: Ville Haapasalon varhaisvuodet Venäjällä".
Pietari (apostoli) Pietarin saaman nimen "Kallio" merkityksenä lienee kuvata Pietaria lujana ja vakaana. Kuvaannollisesti tällä tarkoitettaneen sitä, että Pietarin on oltava lujassa uskossaan muiden, uskossaan heikompien, tukena ja voimana. Sanaa "kallio" käytetään laajasti myös Vanhassa testamentissa, jossa sillä kuvataan uskoa ja luottamusta.
Bahai-usko Bahaiden mukaan heidän uskontonsa ei ole viimeinen ja täydellinen Jumalan ilmoitus, mutta he uskovat, että bahai-usko on nykyaikana lähimpänä totuutta. Bahai-uskon mukaan on kaksi syytä, miksi uskonnot ovat erilaisia. Ensinnäkin eri yhteisöissä ja eri aikoina on ollut erilaisia tarpeita, ja toiseksi ihmiskunnalle esitetään totuus sen kulloisenkin henkisen kypsyyden mukaan.
Evankelinen herätysliike Evankelisuutta on sanottu "omistavaksi" uskoksi ja "heti"-uskoksi, erotukseksi herännäisyyden "odottavasta" ja "ikävöivästä" uskosta. Evankelisuus on varsin opillinen herätysliike. Se korostaa Martti Lutherin kirjojen ja luterilaisten tunnustuskirjojen tärkeyttä mutta myös lähetystyön tärkeyttä. Kuitenkin oppiakin tärkeämpää evankelisuudelle on vapaan armon korostaminen.
Helluntaiherätys Opillisesti Suomen helluntaiherätys on lähinnä yksi haara maailmalla vallitsevista suuntauksista. Pohjois-Amerikassa vaikuttava Assemblies of God on neljän suurimman haaran joukkoon kuuluva ja on opillisesti lähinnä Suomen helluntaiherätystä. Suomessa helluntaiherätyksen opin on usein kuvailtu sisältävän uskosta vanhurskauttamisen luterilaisilta, pyhityksen metodisteilta, kastekäsityksen baptisteilta ja omanaan opin Pyhästä Hengestä. Jos kuitenkin luterilainen uskosta vanhurskauttaminen määritellään ev.lut. Tunnustuskirjojen ja Martti Lutherin mukaan, helluntailainen uskosta vanhurskauttamisen oppi eroaa monella tavalla luterilaisesta, koska usko käsitetään näissä opinsuunnissa eri tavalla.
Tapio Puolimatka Puolimatkan kirja "Usko, tiede ja evoluutio" sai ensimmäisen sijan vuoden 2008 kristillinen kirja -kilpailun yleisöäänestyksessä. Vuonna 2007 Puolimatkan kirja "Usko, tiede ja Raamattu" sijoittui "Vuoden kristillinen kirja" -yleisöäänestyksessä toiseksi. Skepsis ry antoi vuoden 2008 Huuhaa-palkinnon Kustannus Oy Uusi Tielle Tapio Puolimatkan kirjojen "Usko, tiede ja Raamattu" ja "Usko, tiede ja evoluutio" julkaisusta. Skepsis katsoi kirjojen tarkoitukseksi luomisopin tuomisen kouluopetukseen ja ilmaisi olevansa huolissaan kasvatustieteen puolesta, kun alan professori esittää tällaista.
Uskonto Suomessa Kirkon tutkimuskeskuksen vuonna 2011 teettämän tutkimuksen mukaan suomalaisista 27 % uskoi kristinuskon Jumalaan. 23 % suomalaisista uskoi Jumalaan jotenkin muuten kuin kirkko opettaa. 17 % oli uskostaan epävarmoja ja 7 % epäili Jumalan olemassaoloa. 21 % ei uskonut Jumalan olemassaoloon. Usko jumalaan vähenee mitä nuoremmista sukupolvista on kyse. 15–29-vuotiaiden sukupolvesta kristinuskon jumalaan uskoi enää 15 prosenttia ja 34 prosenttia ei usko jumalaan ollenkaan. Samassa tutkimuksessa myös suomalaisten usko kristinuskon keskeisiin opetuksiin romahti neljän vuoden takaiseen verrattuna.
Uusi testamentti Johanneksen evankeliumin erityispiirteenä on jako hyvään ja pahaan tai oikeaan ja väärän. Tämä kahtiajako huipentuu ihmisten jakamiseen pimeyden vallassa oleviin ja Jumalan omiin. Myös uskon kohde on poikkeava. Synoptisissa evankeliumeissa usko kohdistuu Jumalaan ja Jeesuksen sanomaan, kun vastaavasti Johanneksen evankeliumissa uskon kohde on Jeesus itse.
Harhaluulo Vainoamisharhasta kärsivä henkilö uskoo, että häntä vainotaan ja että vainoajan tarkoituksena on tehdä hänelle pahaa. Henkilö uskoo vainoajan tekevän asioita hänen tietämättään. Henkilö on varuillaan, peloissaan ja ahdistunut sekä usein uskoo, että häntä seurataan ja valvotaan, mahdollisesti myös valvontakameroista tai puhelinta salakuuntelemalla. Saattaa esiintyä skitsofreniassa (paranoidinen skitsofrenia) ja eräässä harhaluuloisuushäiriössä.
Esisolu Esisolujen uskotaan evoluutioteoriassa edeltäneen bakteerien ja arkkien tyyppisiä varhaisia prokaryootteja. Esisolun uskotaan olleen pisara, jossa oli nukleiinihappoja, proteiineja, lipidejä ja muita vastaavia elämälle välttämättömiä molekyylejä. Silloin se olisi muistuttanut suurta liposomia. Esisolujen uskotaan kehittyneen kemiallisen evoluution kautta varhaisiksi tumattomiksi eli prokaryooteiksi.
Rooman valtaus Maailmanpoliittinen tilanne muuttui Kirkkovaltion kannalta nopeasti vuonna 1870. Ranskan keisarikunta kävi vuonna 1870 sodan Saksaa vastaan. Sodan seurauksena Ranskan keisari Napoleon III kukistui, ja keisari­kunnan tilalle perustettiin uusi Ranskan tasavalta. Ranska veti Kirkkovaltiota suojaamassa olleet joukkonsa Italiasta, jolloin maata suojasivat enää vain paavin omaan armeijaan kuuluneet 15 000 sveitsiläiskaartilaista ja muuta palkkasotilasta. Italian hallitus päätti Kirkkovaltion liittämisestä Italiaan syyskuussa 1870, ja paavia tapaamaan lähetettiin edustusto. Alkuperäisenä tarkoituksena oli tehdä liitos ilman verenvuodatusta, ja paaville aiottiin jättää Vatikaanin ja Città Leoninan alueet sekä mahdollisesti myös maakaistale meriyhteyden luomiseksi. Pius IX ei kuitenkaan ollut valmis neuvottelemaan Italian hallituksen kanssa, jolloin tuloksena oli sotilaallinen yhteenotto.
Katolisen kirkon historia Nationalismin aikakaudella alettiin tavoitella Italian yhdistämistä yhdeksi kuningaskunnaksi. Toteutuessaan suunnitelma merkitsi loppua paavin hallitsemalle Kirkkovaltiolle. Suurimmaksi osaksi Italia yhdistyikin jo vuonna 1860, ja siihen liitettiin myös Kirkkovaltion itäosa Adrianmeren rannikolla. Paavin hallintaan jäi silloin vielä Rooma ympäristöineen, mutta 20. syyskuuta 1870, Pius IX:n ollessa paavina, Italian kuningas Viktor Emanuel II:n joukot hyökkäsivät Roomaan. Kaupunki miehitettiin nopeasti, eikä väestönkään puolelta juuri esiintynyt vastarintaa. Lokakuussa 1870 järjestetty kansanäänestys puolsi äänin 133 681–1500 Rooman liittämistä osaksi yhdistynyttä Italiaa.
Paavin laivasto Paavi Leo XIII myi paavin laivaston viimeisen aluksen, korvetti "Immacolata Concezionen" virkakautensa ensimmäisenä vuotena vuonna 1878. Alus oli tuolloin telakalla Ranskan Toulonissa, koska paavin valta oli vuodesta 1870 rajoittunut pelkkään Vatikaanin kaupunkiin. Nykyisin se on Milanossa Tieteen ja tekniikan museossa, mutta lippu ja pienoismalli ovat Lateraanipalatsissa sijaitsevassa Vatikaanin museossa.
Lateraanisopimukset Lateraanisopimuksiksi kutsutaan kolmea sopimusta, jotka solmittiin Benito Mussolinin käytännössä hallitseman Italian kuningaskunnan ja paavin välillä 1929. Sopimukset ratkaisivat Italian ja paavin välisen kiistan, joka oli syntynyt vuonna 1870, kun Italia liitti Rooman itseensä, mikä lakkautti Kirkkovaltion ja paavin maallisen vallan. Italia takasi paaville aseman, tuloja ja Vatikaanin käyttöoikeuden 1871, mutta se ei riittänyt katoliselle kirkolle, joka esitti tarvitsevansa riippumattomuuden maallisesta vallasta. Paavit julistautuivat "Vatikaanin vangeiksi" eivätkä esiintyneet julkisuudessa lähes kuuteen vuosikymmeneen.
Giuseppe Garibaldi Ranskan-Preussin sodassa Garibaldi johti vapaaehtoisjoukkoja Preussia vastaan Ranskan suostumuksella vuonna 1870. Paavin Kirkkovaltio ja Rooma valloitettiin 20. syyskuuta 1870 ilman Garibaldin joukkoja. Viktor Emanuel II otti haltuunsa Rooman. Italiasta oli tullut yhtenäinen valtio.
Giacomo Antonelli Antonelli palautti paavin auktoriteetin Kirkkovaltiossa kovilla poliisitoimilla. Hän päätti ehkäistä vastaisuudessa uudet yritykset luoda Kirkkovaltioon perustuslaillinen hallinto, sillä hänen mielestään paavia ei voinut asettaa maallikoista muodostuvan parlamentin alaiseksi eikä paavin maallista ja uskonnollista valtaa voinut erottaa toisistaan. Antonellin diplomatia tähtäsi siihen, että Ranskan keisari Napoleon III säilyisi paavin liittolaisena, sillä se näytti olevan ainoa keino säilyttää paavin maallinen valta Keski-Italiassa Italian yhdistymisprosessin keskellä. Hän pyrki välttämään kaikkia erimielisyyksiä Ranskan kanssa ja vastusti jopa paavin oman armeijan perustamista vuonna 1860, koska se olisi ärsyttänyt ranskalaisia. Paavin armeija hajotettiin vuonna 1870, jolloin Italian joukot miehittivät Rooman Vatikaania lukuun ottamatta. Kuollessaan Antonelli jätti jälkeensä suuren henkilökohtaisen omaisuuden ja 45 miljoonan liiran valtionvelan Vatikaanille. Hänen epäsovinnaisesta yksityiselämästään liikkui tuolloin huhuja, ja vuonna 1877 hänen tyttärenään esiintynyt kreivitär Lambertini aiheutti skandaalin yrittäessään vaatia oikeusteitse itselleen osuutta hänen perinnöstään.
Aateliskaarti Aateliskaarti (italiaksi "Guardia Nobile") oli yksi Paavin henkivartiokaarteista. Siihen kuului pelkkiä aatelismiehiä. Aateliskaartin perusti paavi Pius VII vuonna 1801, ja se oli aluksi ratsuväen rykmentti, jonka tehtävänä oli saattaa paavia ja muita kirkkoruhtinaita matkoilla Kirkkovaltiossa. Yksi aateliskaartin ensimmäisistä tehtävistä oli saattaa Paavi Pariisiin Napoleonin kruunajaisiin. Kun Kirkkovaltio liittyi yhdistyvään Italiaan 1870, aateliskaarti muutettiin jalkaväen yksiköksi.
Gallikaaninen kirkko Lopulta vuonna 1870 Roomassa Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous julisti paavin erehtymättömäksi. Tämä päätös, vaikkakin ranskalaisten piispojen voimakkaasti vastustama, soitti iltakelloja gallikanismille. Tuloksena oli Ranskan tasavallan maallistuminen ja vuonna 1905 tapahtunut täydellinen kirkon ja valtion ero.
Giacomo Antonelli Kansanjoukkojen kuohunta pakotti Antonellin eroamaan pian pääministerin tehtävistä ja kaatoi Kirkkovaltion seuraavatkin hallitukset, mutta Piuksen tärkeimpänä neuvonantajana Antonelli säilytti otteen Rooman politiikasta. Kun vallankumoukselliset murhasivat marraskuussa 1848 pääministeri Pellegrino Rossin, Antonelli suunnitteli paavin paon Roomasta Gaetaan, missä Pius nimitti hänet virkaa tekeväksi valtiosihteerikseen. Palattuaan yhdessä paavin kanssa takaisin Roomaan 12. huhtikuuta 1850 hänet vahvistettiin pysyvästi tähän virkaan ja hän hoiti sitä kuolemaansa asti. Toimiessaan samalla myös valtioneuvoston puheenjohtajana Antonelli johti Kirkkovaltion maallista hallitusta lähes yksinään siihen saakka, kunnes koko valtio lakkasi olemasta vuonna 1870. Paavin ulkosuhteita hän hoiti niin ikään kuolemaansa asti.
Rooma Vuonna 754 Roomasta tuli paavin hallitseman Kirkkovaltion pääkaupunki, ja sellaisena se pysyi muutamia lyhyehköjä välivaiheita lukuun ottamatta vuoteen 1870 saakka. Paavin istuin tosin sijaitsi vuosina 1325-1378 Ranskan Avignonissa, mutta silloinkin myös Rooma kuului Kirkkovaltioon. Rooman ryöstö tapahtui 1527, kun Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle V:n armeija alkoi taistella niin sanottua Cognacin liigaa vastaan ja valtasi Rooman. Ryöstössä kuoli tai pakeni noin 45 000 Rooman asukasta.
Paul Cullen Vuonna 1866 Cullen nimitettiin ensimmäisenä irlantilaisena kardinaaliksi. Hän osallistui 1869–1870 Vatikaanin ensimmäiseen kirkolliskokoukseen, jossa hän kannatti enemmistön tavoin uutta oppia paavin erehtymättömyydestä. Juuri Cullenin on sanottu muotoilleen kirkolliskokouksen hyväksymän erehtymättömyysjulistuksen sanamuodon.
Gustaf Cederström Gustaf Cederström kuului Cederströmin aatelissukuun. Hänen isoisänsä oli kenraaliamiraali Olof Rudolf Cederström, joka korotettiin vuonna 1819 kreiviksi. Gustaf Cederström itse oli vapaaherra. Hänen äitinsä oli af Ugglas -aatelissukua. Cederström kävi koulunsa Uppsalassa ja kirjautui vuonna 1863 yliopistoon. Hän palveli vuosina 1864–1870 aliluutnanttina Värmlannin jääkärirykmentissä, mutta jätti sen jälkeen myös sotilasuran omistautuen taiteelle. Hän opiskeli maalaamista 1867–1868 Ferdinand Fagerlinin johdolla Düsseldorfissa ja 1869–1870 Léon Bonnatin johdolla Pariisissa. Cederström löi itsensä läpi Ruotsin taidepiireissä vuosien 1870 ja 1873 Ruotsin taideakatemian näyttelyissä. Vuonna 1870 hänen töitään oli ensi kerran esillä myös Pariisin salongissa. Vuosina 1873–1887 hän asui vakituisesti Pariisissa.
Cederström siirtyi historiamaalaukseen 1870-luvun puolivälissä. Ensimmäinen yritys, vuonna 1877 Pariisin salongissa esillä ollut taulu Albrekt Mecklenburgilaisesta ei vielä menestynyt. Sen sijaan Cederströmin seuraava maalaus "" herätti suurta huomiota vuoden 1878 Pariisin maailmannäyttelyssä ja venäläinen suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš Romanov osti sen. Cederström teki taulusta 1883–1884 toisen version Ruotsin kansallismuseolle. Hän teki tämän jälkeen useita muitakin Kaarle XII:n aikaan liittyneitä historiamaalauksia sekä joitain Ruotsin keskiajan historiaan liittyneitä. Vuonna 1899 valmistunut "Pyhä Birgitta paavin edessä" oli hänen tuotannossaan siinä suhteessa poikkeuksellinen, että sen aihe liittyi muuhun kuin Ruotsin historiaan.
Aurelianuksen muuri Keisari Honorius vahvisti muuria 400-luvun alussa niin, että sen korkeimmat osat nousivat 11 metriin. Tämän jälkeen muuria hyödynnettiin Rooman puolustuksessa vaihtelevalla menestyksellä. Viimeisen kerran sen edustalla taisteltiin vuonna 1870, kun Italian kuningaskunnan joukot valtasivat Rooman paavilta.
Rooman valtaus Rooman valtaus oli 20. syyskuuta 1870 käyty yhteenotto Italian kuningaskunnan armeijan ja paavi Pius IX:n johtaman Kirkkovaltion välillä Roomassa. Yhteenotto päättyi Kirkkovaltion sveitsiläiskaartin antautumiseen, Rooman liittämiseen Italiaan ja Kirkkovaltion loppuun itsenäisenä territoriaalivaltionaan. Toisaalta paavin asema muuttui paikallishallitsijasta laajempimuotoiseksi kirkon päämieheksi, minkä lisäksi paavin hallintaan jätettiin Vatikaanin alue.
Paavi Paavi (, , "pápas") on Rooman piispa, katolisen kirkon ylin hengellinen johtaja ja Vatikaanin päämies. Katolisen kirkon käsityksen mukaan hän on Kristuksen käskynhaltija maan päällä ja vuonna 1870 vahvistetun dogmin mukaan erehtymätön puhuessaan viran puolesta () uskon asioista. Paavin valitsee kardinaalien kokous eli konklaavi. Nykyinen paavi on Franciscus, joka valittiin virkaan keväällä 2013.
Leo XIII 1870-luvulla syntynyt yhdistynyt Saksa oli preussilaisjohtoinen ja luonteeltaan myös protestanttinen, vaikka kolmannes maan väestöstä tunnusti katolista uskoa. Kun Pius IX oli julistanut paavin erehtymättömäksi 1870-luvulla, oli von Bismarck alkanut epäillä, että Saksan katoliset puolueet eivät olleet uskollisia Saksalle vaan Roomalle. Von Bismarck olikin onnistunut ajamaan läpi erilaisia katolisvastaisia toimia, muun muassa katolisten pappien kiellon osallistua politiikkaan ja jesuiittojen karkottamisen maasta.
Katolinen kirkko Irlannissa Paul Cullen oli Dublinin arkkipiispa, joka kohosi ensimmäisenä irlantilaisena kardinaaliksi. Hän osallistui 1869–1870 Vatikaanin ensimmäiseen kirkolliskokoukseen, jossa hän kannatti enemmistön tavoin uutta oppia paavin erehtymättömyydestä.
Vatikaanin observatorio Vatikaanin observatorion edeltäjiä ovat olleet kolme paavien perustamaa observatoriota Roomalaisen kollegion observatorio (1774–1878), Kapitolin observatorio (1827–1870) ja Specula Vaticana (1789–1821), jossa työskennellyt isä Angelo Secchi on Vatikaanin observatorion historian merkittävimpiä tutkijoita. Hän oli ensimmäinen, joka luokitteli tähtiä niiden spektrien perusteella. Nykymuotoisen Vatikaanin observatorion perusti paavi Leo XIII vuonna 1891 Pietarinkirkon läheisyyteen.
Italian historia Vuonna 1929 Mussolini allekirjoitti katolisen kirkon kanssa ns. lateraanisopimukset, jotka johtivat pikkuruisen Vatikaanivaltion muodostamiseen paavin alaisuuteen ja lopettivat vuodesta 1870 jatkuneen skisman paavin kanssa. Mussolini oli aluksi varsin hyvissä väleissä Britannian ja Ranskan kanssa, mutta Italian valloittaessa Etiopian vuosina 1935–1936, suhteet länsimaihin viilenivät. Tämän sekä ideologisten yhtäläisyyksien vuoksi Italia suuntautui Adolf Hitlerin natsi-Saksaan, ja muodosti Saksan kanssa Berliinin–Rooman akselin. Saksan liitettyä itseensä Tšekkoslovakian ilmoittamatta suunnitelmasta Italialle, katsoi Italia olevansa akselin vähempiarvoinen jäsen, ja Mussolini päätti liittää Italiaan Albanian. Albania miehitettiin 7. huhtikuuta 1939, sen kuninkaaksi tuli Italian kuningas Viktor Emanuel III ja sinne muodostettiin fasistihallitus. Italian ja Saksan liitto vahvistui terässopimuksella 22. toukokuuta 1939.
Harry von Arnim Lakiopintojensa jälkeen Arnim aloitti diplomaattiuransa vuonna 1850 ja työskenteli Preussin lähetystöissä Roomassa ja Lissabonissa, kunnes hänet 1864 nimitettiin Preussin edustajaksi Vatikaaniin. Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen (1869–1870) alla hän pyrki estämään paavin julistamisen erehtymättömäksi, koska arveli sen aiheuttavan kiistoja Saksassa. Arnim osallistui myös Ranskan–Saksan sodan päättäneisiin rauhanneuvotteluihin, ja hänet nimitettiin 23. elokuuta 1871 Saksan edustajaksi Pariisiin. Hän sai suurlähettilään arvon 9. tammikuuta seuraavana vuonna. Kesäkuussa 1872 hän sai sovittua Ranskalle määrätyistä sotakorvauksista.
Kardinaali Kardinaalien joukko alkoi kansainvälistyä yli maanosien rajojen vasta 1870-luvulla, jolloin silloinen paavi Pius IX luovutti kardinaalin punaisen hatun New Yorkin arkkipiispalle. Vasta 1900-luvulla nimitettiin ensimmäiset eteläamerikkalaiset kardinaalit, ja kiinalaisesta tuli kardinaali ensimmäistä kertaa vasta vuonna 1946. Intialainen mies sai kardinaalin hatun ensimmäistä kertaa vuonna 1953 Pius XII:n nimittämänä ja japanilainen vuonna 1960 Johannes XXIII:n ollessa paavina. Vasta vuonna 1960 nimettiin ensimmäinen syntyperältään afrikkalainen kardinaali, Dar es Salaamin Laurean Rugambwa, jolle kardinaalin viran ojensi Johannes XXIII.
Kirkkovaltio Kirkkovaltio (ital. "Stato della Chiesa", lat. "Status Pontificius") oli paavin hallitsema valtio Italiassa ennen kuin yhdistynyt Italia liitti sen itseensä 1870. Kirkkovaltio muodostui katolisen kirkon omistamista alueista, etenkin Rooman kaupungista ja sen ympäristöstä, ja sen maallinen ja hengellinen hallitsija oli Rooman piispa eli paavi.
Otto von Bismarck Katolisen keskustapuolueen osallistuminen politiikkaan aiheutti Bismarckille huolta. Hänen vuonna 1872 alkanut "Kulturkampfinsa", eli katolisten vaikutusvallan vähentäminen, epäonnistui suurimmalta osin. Kulturkampf oli yhteydessä samaan aikaan Ranskassa, Italiassa ja Sveitsissä käytyyn vastaavaan kamppailuun. Sen kärki oli suunnattu vuonna 1870 hyväksyttyä paavin erehtymättömyyttä uskonnollisissa asioissa koskevaan dogmiin. Bismarck hyökkäsi rajusti katolisia arvoja puolustanutta keskustapuoluetta vastaan julistamalla sen johtajan valtakunnan viholliseksi. Saksan kirkollisministeri Adalbert Falk julisti, että valtio hoitaisi tästä lähtien sekä uskonnon opetuksen että pappiskoulutuksen. Ainoastaan sairaanhoidolle omistautuneet munkkikunnat sallittaisiin.
Katolisen kirkon historia Vastustuksesta huolimatta julistus kuitenkin hyväksyttiin vuonna 1870 ensimmäisessä äänestyksessä äänin 451–88. Noin viisikymmentä kardinaalia jättäytyi pois äänestyksestä ja 88 ”kannatti varauksin”. Lopullisessa äänestyksessä vastustajat lähtivät kotiin ennen äänestyksen alkamista, minkä vuoksi asiakirja hyväksyttiin virallisesti äänin 533–2 – joista vastustavatkin äänet olivat ilmeisesti annettu vahingossa. Kirkolliskokouksen mukaan paavi ei siis ollut erehtymätön, mutta hän saattoi antaa lausunnon piispanistuimelta "ex cathedra". Julistuksen tärkeimpiin kuuluva kohta määrittelee paavin erehtymättömyyden seuraavasti:
Leo von Thun und Hohenstein Leo von Thun und Hohenstein oli Friedrich von Thun und Hohensteinin nuorempi veli. Konservatiivisesta katsomuksestaan huolimatta hän oli myötämieleinen Itävallan vähemmistökansallisuuksien, erityisesti tšekkien kansallisille tavoitteille. Hän toimi huhtikuusta heinäkuuhun 1848 paikallishallinnon johtajana Böömissä ja tuli seuraavana vuonna opetusministeriksi Schwarzenbergin hallitukseen. Opetusministerinä Thun und Hohenstein salli perusopetuksen antamisen joissain kouluissa paikallisella kielellä saksan sijaan ja kehitti korkeakouluja tuomalla niihin oppineita Saksasta. Toisaalta vuoden 1855 konkordaatti paavin kanssa palautti katoliselle kirkolle kontrollin Itävallan koululaitokseen. Konkordaatti oli voimassa vuoteen 1870. Thun und Hohenstein jätti ministerintehtävänsä vuoden 1860 lokakuun patentin julkaisemisen jälkeen. Hän oli vuodesta 1861 Itävallan parlamentin ylähuoneen elinikäinen jäsen sekä vuosina 1861–1867, 1870 ja 1883–1888 edustajana Böömin maapäivillä. Hän kuului böömiläisten aristokraattien ”feodaaliseen” puolueeseen, ja kannatti Itävallan kehittämistä federalistiseen suuntaan.
Kirkkovaltio Kirkkovaltion olemassaolo päättyi 20. syyskuuta 1870. Ranskan häviö sodassa Preussia vastaan johti Italian sodanjulistukseen Kirkkovaltiolle, ja Viktor Emanuel otti haltuunsa myös Rooman tehden siitä yhdistyneen Italian pääkaupungin. Hän jätti paaville hallitsijan oikeudet, 3,25 miljoonan liiran vuosikorvauksen ja hallintaoikeuden palatseihin Roomassa. Pius IX ei koskaan hyväksynyt ehtoja virallisesti, ja vaati takaisin kaikkia valloitettuja alueita. Paavin entisestä asunnosta, "Quirinale"'sta, tuli Italian kuninkaiden palatsi (nykyisin Italian presidentinpalatsi). Paavi vetäytyi vastalauseena Vatikaaniin, jossa hän julistautui ”vangiksi” eikä suostunut poistumaan tai astumaan jalallaan Pyhän Pietarin aukiolle. Samoin menettelivät hänen seuraajansakin 1920-luvulle saakka.
Itävallan historia 1815–1918 Ensimmäisenä taloudellisen voimansa käänsivät poliittisesti saksankielinen keskiluokka ja juutalaiset. Vaikka näiden etuja ajava liberaalihallitus oli kaatunut 1879, hallituksen piti ottaa huomioon keskiluokan edut pitääkseen yllä vakautta. Keskiluokan nousun myötä entinen aatelin ja kirkon asema heikkeni. Monet aateliset saivat näkyviä paikkoja hallituksessa, mutta virkamiehistö oli viemässä heidän entiset tehtävänsä. Kirkolle vuoden 1855 konkordaatti oli sen vaikutusvallan huippukohta. Liberaalien kirkonvastaiset lait ja konkordaatin kumoaminen 1870 olivat vieneet sen vaikutusvaltaa. Kansan parissa kirkon kannatus oli kuitenkin laajaa. Uusi katolilainen liike otti muodon paavin vuoden 1891 sosiaalisuutta korostavan ensyklikan "Rerum Novarum" perusteella. Syntyi "kristillissosiaalinen puolue" ("Christlichsoziale Partei", CSP). Se oli enimmäkseen kaupunkilaispohjainen. Paavin ensyklika ei saanut konservatiivista piispakuntaa hyväksymään uutta puoluetta, vaan he jatkoivat vanhempien kirkollisten puolueiden parissa.
Italia Nykyinen Italia syntyi 1850–1870-luvuilla pala palalta, niin sanotussa risorgimentossa. Sardinian kuningaskunta valloitti Itävallalta Ranskan tuella Lombardian (Milanon ympäristön) 1859, ja Giuseppe Garibaldin johtama vapaaehtoisjoukko, joka toimi ilman Sardinian kuninkaan virallista lupaa, valloitti Molempain Sisiliain kuningaskunnan sekä pääosan paavin hallitsemasta Kirkkovaltiosta 1859–1860. Rooman pohjoispuoliset herttuakunnat Toscana, Parma ja Modena liittyivät Sardinian kuningaskuntaan kansanäänestyksissä 1860, ja Italian valtio perustettiin 1861. Torinosta, Sardinian kuningaskunnan pääkaupungista, tuli Italian valtion ensimmäinen pääkaupunki, mutta 1865 pääkaupunki siirrettiin Firenzeen. Italia osallistui Preussin–Itävallan sotaan ja pystyi valtaamaan Itävallalta Venetsian maakunnan 1866. Kun Roomaa ympäröivää Kirkkovaltion osaa suojelevat ranskalaisjoukot poistuivat 1870 Saksan–Ranskan sodan tähden, myös Rooma ja ympäröivä alue liitettiin Italiaan.
1920-luku Vuodesta 1914 saakka paavina toiminut Benedictus XV kuoli vuonna 1922, ja konklaavi eli paavin valitseva kardinaalien kokous pidettiin samana vuonna 2. – 6. helmikuuta. Uudeksi paaviksi valittiin italialainen Pius XI.
Bonifatius III Paavi Sabinianus kuoli helmikuussa 606, ja Bonifatius valittiin hänen seuraajakseen. Bonifatius ei kuitenkaan palannut Konstantinopolista Roomaan kuin vasta seuraavana vuonna. Paavikautensa aikana Bonifatius teki kaksi uudistusta paavien valintaan: paavin seuraajasta keskusteleminen paavin vielä eläessä kiellettiin, ja uuden paavin valinnan sai aloittaa vasta kolmen päivän kuluttua kuolleen paavin hautajaisista. Tarkoituksena oli pitää paavinvaalit vapaina ja riippumattomina.
Katolisen kirkon historia Myös paavin "Humanae vitae" -kiertokirje herätti vastustusta. Ehkäisyn, perhesuunnittelun ja abortin kieltäminen vastoin paavin neuvonantajien suosituksia herätti paljon keskustelua ja kiistaa, eikä tämä kiista ole vieläkään laantunut. Arvostelu kiertokirjettä kohtaan jakaantui pääosin kahteen erilaiseen näkökohtaan: kiistaan kirkollisesta sukupuolimoraalista ja kiistaan paavin auktoriteetin käytöstä kiistassa. Essenissä järjestetyillä katolisilla kirkkopäivillä vuonna 1968 käsiteltiin muun muassa paavin auktoriteetinkäyttöä. Kirkkopäivillä selvisi, että seurakunnan jäsenet vastustivat paavin auktoriteetinkäyttöä, jossa tavallisia uskovaisia ei kuunneltu. Huomattavaa on kuitenkin se, ettei itse paaviutta tai paavin opetusvirkaa kirkossa kyseenalaistettu.
Palais des Papes Paavien palattua Roomaan 1377 Avignonin palatsi oli jonkin aikaa vastapaavien tukikohta. Palatsi palasi paavin legaattien haltuun 1433. Palatsi kuitenkin rappeutui seuraavien vuosisatojen aikana. Ranskan suuren vallankumouksen aikana rakennukset olivat vallankumouksellisten hallussa. Napoleonin aikana palatsi toimi kasarmina ja vankilana. Vuonna 1906 paavien palatsista tuli vihdoin museo, jona se toimii edelleen. Paavien palatsi ja Avignonin historiallinen keskusta liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1995.
Kardinaali Vuonna 1378 paaviksi valittu Urbanus VI ei ollut ennen paaviksi tuloaan kardinaali. Tämä tapaus oli poikkeuksellinen, sillä yleensä vain kardinaali saattoi nousta paavinistuimelle. Urbanus VI:n jälkeen kaikki paavit ovatkin olleet kardinaaleja ennen nousemistaan paavinistuimelle. Periaatteessa paavin ei tarvitsisi olla kardinaali, mutta yleensä kardinaalikollegio valitsee uuden paavin kardinaalien joukosta.
Île Saint-Honorat Pyhä Eleuterius rakennutti luostarin uudelleen Pipin Pienen valtakaudella, ja vuonna 1073 apotti Aldebert II rakensi luostarin sydäntornin. Tästä huolimatta merirosvojen onnistui vallata saari vuonna 1180. Saari joutui jälleen merirosvojen käsiin 1400-luvulla, kun genovalaiset merirosvot valtasivat linnaksi laajennetun tornin. provencelaiset ritarit kuitenkin karkottivat merirosvot. Luostarista tehtiin kirkollissaatava vuonna 1464, mistä alkoi luostarilaitoksen alamäki. Toimintaa haittasi myös espanjalaisten hyökkäykset 1524, 1536 ja 1635, sekä itävaltalaisten hyökkäys 1746. Hyökkäysten lisäksi Ranskan kuninkaat yrittivät jatkuvasti saada paavin julistamaan saaren valtion omaisuudeksi, jotta saaresta oltaisiin voitu tehdä sotilastukikohta. Tässä onnistuttiinkin vuonna 1788, ja luostari lopetti toimintansa. Vuonna 1791 saari päätyi Alziary de Roquefortin omistukseen, mutta vuonna 1859 Fréjusin piispa Monseigneur Jordany osti sen takaisin. Sisterssiläismunkit palasivat saarelle vuonna 1870 ja kunnostivat osan saaren rakennuksista. Munkkeja on saarella edelleen.
Fjodor Vasiljev Vuonna 1870 Vasiljev matkusteli Volgalla Ilja Repinin kanssa, kuva "Volgan näkymä. Lotjat" (1870) oli valtava menestys. Vuonna 1870 hänestä tuli Vaeltajien jäsen (yksi sen ensimmäisistä kahdestakymmenestä jäsenestä).
Kardinaali Toinen epäkohta kardinaalijärjestelmässä oli sen keskittyminen Eurooppaan ja erityisesti Italiaan, minkä vuoksi paavinistuimelle ei noussut satoihin vuosiin ainuttakaan ei-italialaista paavia. Koska suuri enemmistö kardinaaleista oli italialaisia, nostivat he paaviksi toisia italialaisia kardinaaleja, jotka taas paavina ollessaan nimittivät lisää italialaisia kardinaaleja. Esimerkiksi hollantilaisen Hadrianus VI:n (paavina 1522–1523) jälkeen seuraavaa ei-italialaista paavia jouduttiin odottamaan yli 450 vuotta, sillä seuraava Italian ulkopuolelta tullut paavi oli virkaansa vuonna 1978 valittu puolalainen Johannes Paavali II.
Vatikaanivaltion lippu Perimätiedon mukaan Roomaan seurakuntansa rakentanut apostoli Pietari ristiinnaulittiin Vatikaanin kukkulalla. Sen muistoksi jo 100-luvulla kukkulalle rakennettiin pieni pyhäkkö. Kristitty keisari Konstantinius rakennutti pyhäkön paikalle 300-luvulla basilikan. Tuhat vuotta myöhemmin Pietarinkirkko korvasi basilikan. Tätä ennen oli vuonna 754 perustettu vuoteen 1870 saakka säilynyt, paavin poliittista valtaa esustava Kirkkovaltio. Nykyisen lipun väritys on peräisin vuodelta 1808, jolloin Ranskan vallankumouksen seurauksena Napoleonin johtamat ranskalaiset valtasivat Italian, ja liittivät Rooman osaksi Napoleonin hallinnoimaa Italian kuningaskuntaa. Paavi Pius VII närkästyi tapahtumista ja muutti Kirkkovaltion perinteistä lippua muun muassa poistamalla siitä Ranskan trikolorissakin näkyvän vallankumouksen punaisen.
Paavin valta ja johtoasema Paavin valta ja johtoasema (: "Tractatus de potestate et primatu papae") on Philipp Melanchthonin vuonna 1537 kirjoittama asiakirja, joka kuuluu luterilaisen kirkon Tunnustuskirjoihin. Kirja käsittelee paavin ja piispojen valtaa.
Leo VIII Leo VIII oli vastapaavina 16. joulukuuta 963 – heinäkuulle 964 ja varsinaisena paavina heinäkuulta 964 – maaliskuulle 965. Hän oli osapuolena kiistassa, jossa Otto I Suuri ja roomalaiset kirkonmiehet taistelivat vallasta kirkossa. Keisari sai synodin syrjäyttämään Johannes XII:n 963 ja nosti Leo VIII:n paaviksi. Vuonna 964 paavin vaihto todettiin laittomaksi ja siihen osallistuneet julistettiin kirkonkiroukseen. Pian tämän jälkeen Johannes XII kuoli. Leon sijasta uudeksi paaviksi valittiin Benedictus V, mutta tämä karkotettiin Saksaan kuukauden kuluttua valinnastaan, ja Leo nostettiin jälleen paaviksi. Koska Benedictuksen sanotaan luopuneen paaviuden merkeistä, Leoa voidaan pitää varsinaisena paavina heinäkuusta 964 kuolemaansa maaliskuussa 965.
Italian historia Venetsia ja Rooma, jota Garibaldi tuloksetta yritti vielä vallata 1862 ja 1867, olivat jääneet Italian kuningaskunnan ulkopuolelle. Venetsia liittyi Italiaan 1866 ns. kolmannen itsenäisyyssodan yhteydessä, mutta paavi Pius IX ei halunnut olla missään tekemisissä uuden valtion kanssa. Paavin asema oli kuitenkin riippuvainen ranskalaisesta varuskunnasta, ja kun se Ranskan–Preussin sodan yhteydessä vedettiin pois, marssi Italian armeija Roomaan 20. syyskuuta 1870. Rooma liitettiin kansanäänestyksellä Italiaan, ja siitä tuli pääkaupunki. Paavi linnoittautui Vatikaaniin ja julistautui ”Vatikaanin vangiksi".
Johannes Paavali II Tullessaan paaviksi Johannes Paavali II oli hyväkuntoinen ja nuorimpana (58-vuotiaana) tehtäväänsä valittu paavi sitten Pius IX:n, joka oli valittu paaviksi 54-vuotiaana 1846. Ikääntyminen ja salamurhayrityksen seuraukset kuitenkin alkoivat näkyä paavissa 1990-luvun loppupuolella. Vuonna 2001 kirurgit vahvistivat, että paavilla oli Parkinsonin tauti. Vatikaani vahvisti saman asian 2003. Hänellä oli vaikeuksia puhua, ja hän vapisi näkyvästi.
Lucius III Lucius riiteli keisari Fredrik I Barbarossan kanssa edesmenneen Toscanan kreivitär Matildan maista. Perintöriitaa ei ollut sovittu paavin ja keisarin välisessä rauhassa 1177, ja vuonna 1182 Fredrik esitti, että kuurian tulisi luopua vaateistaan. Vastineeksi kaksi kymmenystä keisarin tuloista Italiasta annettaisiin kuurialle, yksi kymmenys kardinaaleille ja toinen paaville. Lucius ei hyväksynyt tätä sopimusta eikä keisarin seuraavana vuonna esittämää toista kompromissia. Myöskään henkilökohtaiset keskustelut paavin ja keisarin välillä eivät tuottaneet tulosta Veronassa 1184. Samaan aikaan paavin ja keisarin välille syntyi uusia riitoja, jotka koskivat kirkollisia vaaleja Saksassa.
Paavali VI Myös "Humanae vitae" -kiertokirje herätti vastustusta. Kritiikki kiertokirjettä kohtaan jakaantui pääosin kahteen erilaiseen näkökohtaan: kiistaan kirkollisesta sukupuolimoraalista ja kiistaan paavin auktoriteetin käytöstä kiistassa. Essenissä järjestetyillä katolisilla kirkkopäivillä vuonna 1968 käsiteltiin muun muassa paavin auktoriteetinkäyttöä. Kirkkopäivillä selvisi, että seurakunnan jäsenet vastustivat paavin auktoriteetinkäyttöä, jossa tavallisia uskovaisia ei kuunneltu. Huomattavaa on kuitenkin se, ettei itse paaviutta tai paavin opetusvirkaa kirkossa kyseenalaistettu.
Paavius keskiajalla Avignonin vankeus aiheutti myös yhden lukuisista niin sanotuista skismoista, jolloin katolinen kirkko on ollut jakautuneena useita eri paaveja tunnustaneisiin ryhmittymiin. Puhutaan niin sanotuista vastapaaveista. Vastapaavius kertoo siitä, että tehokas tapa saada paavin suosio puolelleen oli koota sotajoukot, syöstä vanha paavi vallasta ja valita mieluinen tilalle. Avignonista palannut paavi Gregorius XI palasi takaisin Roomaan, mutta kuoli jo seuraavana vuonna. Konklaavin valitsema seuraaja Urbanus VI osoittautui nopeasti kelvottomaksi paaviksi; tämä oli suuruudenhullu, vainoharhainen ja sai ajoittain hillittömiä vihanpurkauksia. Uudesta paavista saattoi päästä eroon vain julistamalla konklaavin tuloksen mitättömäksi ja näin kardinaalit tekivätkin. He väittivät valinneensa Urbanus VI:n paaviksi vain kansanjoukkojen painostuksen takia ja samalla kehottivat paavia eroamaan. Tästä paavi kieltäytyi ja kardinaalikollegion valitessa seuraavaksi paaviksi Klemens VII:n alkoi suuri skisma.
Paaviuden historia Avignonin vankeus aiheutti myös yhden lukuisista niin sanotuista skismoista, jolloin katolinen kirkko on ollut jakautuneena useita eri paaveja tunnustaneisiin ryhmittymiin. Puhutaan niin sanotuista vastapaaveista. Vastapaavius kertoo siitä, että tehokas tapa saada paavin suosio puolelleen oli koota sotajoukot, syöstä vanha paavi vallasta ja valita mieluinen tilalle. Avignonista palannut paavi Gregorius XI palasi Roomaan mutta kuoli jo seuraavana vuonna. Konklaavin valitsema seuraaja Urbanus VI osoittautui pian kelvottomaksi paaviksi; hän oli suuruudenhullu, vainoharhainen ja sai ajoittain hillittömiä vihanpurkauksia. Uudesta paavista saattoi päästä eroon vain julistamalla konklaavin tuloksen mitättömäksi, ja niin kardinaalit tekivätkin. He väittivät valinneensa Urbanus VI:n paaviksi vain kansanjoukkojen painostuksen takia ja samalla kehottivat paavia eroamaan. Paavi kieltäytyi, ja kun kardinaalikollegio valitsi seuraavaksi paaviksi Klemens VII:n, alkoi suuri skisma.
Euroopassa oli nyt kaksi paavia, jotka olivat kironneet toisensa. Oli syntynyt kaksi paavillista hovia ja kardinaalikollegiota: Urbanus VI Roomassa ja Klemens VII Avignonissa. Kristikunta jakautui kysymyksessä oikeasta paavista kahtia. Italia, Englanti, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta sekä Pohjoismaat asettuivat kannattamaan Rooman paavi Urbanus VI:a, kun taas Ranska, Skotlanti ja Espanja olivat Avignonin paavin puolella. Tilanne aiheutti myös yksittäisten luostarien ja hiippakuntien jakautumisen, eikä se parantunut vaikka molemmat paavit kuolivat, koska heille molemmilla valittiin seuraajat. Ratkaisuksi tarjottiin uutta oppia, konsiliariamia, jonka mukaan korkein päätäntävalta kirkossa ei kuulunut paaville vaan kirkolliskokoukselle eli konsiilille.
Korian rautatiesilta (1870) Korian rautatiesilta on vuonna 1870 valmistunut teräksinen kolmijänteinen ristikkosilta entisen Elimäen kunnan Korialla, nykyisessä Kouvolassa. Siltapaikalla Kymijoen ylittää nykyään kolme siltaa: teräsbetoninen nykyinen ratasilta vuodelta 1925, maantiesilta vuodelta 1985 ja niiden välissä vuonna 1870 valmistunut rautasilta kevyen liikenteen käytössä.