mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Philip J. Klass 1970-luvulla Klass kehui ufologi Allan Hendryn suorittamaa ufotutkimusta "The UFO Handbook", jossa Hendry tunnisti noin 90 prosenttia tapauksista joksikin muuksi kuin ufoiksi. Hendry puolestaan arvosteli Klassin toimintatapoja, joiden hän väitti perustuvan todistusaineiston piilotteluun ja vääristelyyn, epätieteelliseen perusteluun, ad hominem -hyökkäyksiin, lokakampanjoihin, henkilökohtaisiin hyökkäyksiin, tieteelliseen "bait and switch" -petostaktiikkaan ja kieltäytymisiin arvioimasta todistusaineistoa, joka oli ristiriidassa hänen ennakkokäsityksiensä kanssa. Myös ydinfyysikko ja ufotutkija Stanton Friedman kärhämöi usein Klassin kanssa.
Hendry Thomas Hendry Thomas (s. 23. toukokuuta 1985 La Ceiba, Honduras) on hondurasilainen jalkapallopuolustaja, joka pelaa Valioliigassa Wigan Athleticissa. Hän kuuluu myös Hondurasin maajoukkueen vakionimiin.
Mark Allen Kausi 2007/2008 viimeistään oli läpimurtokausi Allenille. Kauden päätteeksi hän sijoittui lajin "eliittiin" eli 16 parhaan joukkoon ranking-listalla. Näin seuraavalla kaudella hänen ei tarvinnut pelata lainkaan karsintaotteluita. Kauden alkupuoliskolla Allen saavutti ensimmäisen ranking-turnauksen semifinaalinsa kotiturnauksessaan "Northern Ireland Trophy". Matkalla semifinaaliin Allen pudotti Graeme Dottin, Ryan Dayn sekä Gerard Greenen. Semifinaalissa Fergal O'Brien kuitenkin osoittautui vahvemmaksi. "Maplin UK Championship"-turnauksessa Allen pudotti Stephen Hendryn edeten 16 parhaan joukkoon, ja "Honghe Industrial China Open"-turnauksessa Allen eteni jopa puolivälieriin häviten kuitenkin siellä Shaun Murphylle.
James Wattana Jo vuonna 1992, noustuaan jo 20 parhaan joukkoon maailmanlistalla, Wattana osoitti ranking-turnausvoittoon vaadittavaa pelikypsyyttä kun hän päihitti "Strachan Open"-turnauksen finaalissa hallitsevan maailmanmestarin John Parrottin erin 9-5. Myöhemmin samana vuonna hän voitti myös kutsuturnauksen "World Matchplay Championship", jonka finaalissa kaatui kuusikertainen maailmanmestari ja 1980-lukua hallinnut Steve Davis erin 9-4. Kolmannella kaudellaan Wattana teki jo toisen maksimibreikkinsä ja pääsi osallistumaan myös maailmanmestaruuskisojen lopputurnausvaiheeseen, jossa hän kuitenkin kärsi jo ensimmäisen kierroksen tappion Stephen Hendryä vastaan. Kauden päätteeksi Wattana oli maailmanlistalla 10 parhaan joukossa sijalla 7.
Jordan Hendry Kaudeksi 2013–2014 Hendry siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Saksan DEL-liigan Straubing Tigersiin. Kauden lopulla, helmikuussa 2014 hän siirtyi Ruotsin SHL:ssä pelaavaan AIK IF:ään.
The Masters 1980-luvulla hallinnut Steve Davis on voittanut "Mastersin" kolmesti. Stephen Hendry voitti turnauksen 1990-luvulla jopa kuusi kertaa. Finaaleissa kaatuivat Hallett, John Parrott sekä Ronnie O'Sullivan. Finaaliotteluissa Hendry on yhteensä esiintynyt jopa yhdeksän kertaa. Paul Hunter on myös yksi turnauksen kovista nimistä, koska hän on voittanut Davisin tapaan kaikki kolme finaaliaan tässä turnauksessa. Ronnie O'Sullivan on tällä vuosikymmenellä ollut "Mastersin" finaalissa neljänä vuonna peräkkäin vuosina 2004–2007. Hän voitti näistä kaksi, mutta hänen kannaltaan valitettavaa on, että kaksi finaalia ovat koituneet Wembleyllä hänen tappiokseen. Edesmennyt Paul Hunter voitti vuonna 2004 hänet 7-2 tappioasemasta tehden viiteen erään sadan pisteen ylittävät lyöntisarjat voittaen ottelun erin 9-8. Vuonna 2005 O'Sullivan kukisti helposti John Higginsin erin 10-3, mutta vuonna 2006 finaalissa pelasivat samat herrat vastakkain, ja Higgins otti tällä kertaa voiton erin 10-9. Tätä finaaliottelua pidetään ammattilaisten keskuudessa yhtenä tasokkaimmista finaaliotteluista pelin historiassa. Vuonna 2007 O'Sullivan kaatoi nuoren Dingin helposti erin 10-3, vaikka Ding oli aikaisemmin turnauksessa ollut uskomattomassa vireessä suorittaen myös turnauksen historian toisen "maksimibreikin". Muita viime vuosina "Masters"-turnauksessa vakuuttavasti esiintyneitä ovat John Higgins sekä Mark Williams.
Ronnie O’Sullivan Kaudella 2001–2002 parhaina saavutuksina olivat kolme finaalipaikkaa, kaksi turnausvoittoa sekä kolme semifinaalipaikkaa. Suurin turnausvoitto tuli "UK Championship" -turnauksessa, jonka hän voitti jo kolmannen kerran uransa aikana ollen myös yksi harvoista pelaajista, jotka ovat samana vuonna voittaneet sekä maailmanmestaruuden, että tämän toiseksi arvostetuimman ranking-turnauksen. Finaalissa Ronnie kaatoi irlantilaisen Ken Dohertyn murskalukemin 10–1. Aikaisemmin tällä kaudella O’Sullivan oli tehnyt jo uransa viidennen "maksimibreikin" "LG Cupissa" ("Grand Prix"). Kauden päätteeksi O’Sullivanista tuli ensimmäistä kertaa maailman ykköspelaaja virallisella ranking-listalla. Maailmanmestaruusturnaus päättyi O’Sullivanin osalta semifinaaliin, jossa jo toisen kerran Stephen Hendry oli parempi erin 17–13.
Colin Hendry Hendry aloitti peliuransa hyökkääjänä pelatessaan Keithissä ja Islavalessa. Ammattilaisuransa hän aloitti vuonna 1983 Dundeessa ja vuonna 1987 hän siirtyi Englantiin Blackburniin, missä hän siirtyi puolustajaksi. Hän pelasi joukkueessa yli 100 ottelua ennen sirtymistään vuonna 1989 Manchester Cityyn. Hän ei kuitenkaan sopinut Cityssä manageri Peter Reidin suunnitelmiin ja palasi takaisin Blackburniin, missä hän ylsi useisiin huippusaavutuksiin, huippuna Valioliigan mestaruus. 1998 hän siirtyi poikavuosien suosikkijoukkueeseensa Glasgow'n Rangersiin 4 miljoonan punnan siirtosummalla. Hän voitti joukkueessa Skotlannin Valioliigan mestaruuden, mutta sai lopulta lähteä. Loppu-urallaan Hendry pelasi vielä Coventryssä, Prestonissa, Boltonissa, Prestonissa ja Blackpoolissa ennen lopettamistaan.
Neil Robertson (snookerpelaaja) Robertson tunnetaan vahvasta "pitkästä pelistään", eli hän on taitava pussittaja kun kohdepalloon on pitkä matka. Tämä mahdollistaa lyöntisarjojen aloituksen vaikeastakin tilanteesta. Lisäksi hän on taitava "break builder" ja on saavuttanut "maksimibreikin" jo neljä kertaa turnaustasolla (kerran "Main Tourilla", "China Open" 2010). Eniten 147 lyöntisarjoja ovat suorittaneet Ronnie O'Sullivan sekä Stephen Hendry, jotka ovat molemmat tehneet tämän ennätykselliset yksitoista kertaa ammattilaisten turnaustasolla. Lokakuussa 2009, Glasgow'n "Grand Prix"-turnauksessa Neil Robertson teki sadannen yli sadan pisteen lyöntisarjansa. Hän oli kolmaskymmenes yli sata sadan pisteen sarjaa saavuttanut pelaaja ammattisnookerin historiassa. Lisäksi hänet tunnetaan "cue poweristaan", eli voimastaan lyödä valkoista palloa, kiveä. Hän on myös osoittanut olevansa maailman paras kierteiden lyöjä.
Ryan Day Kausi 2007–2008 alkoi todella vakuuttavasti. Uran toinen finaali maanmiestään Dominic Dalea vastaan ei kuitenkaan tuonut vieläkään ranking-turnausvoittoa . "Grand Prix"- ja "Norhern Ireland Trophy" -turnauksessa Day pääsi 16 parhaan joukkoon ansaiten siten ranking-pisteitä ja jatkaen vahvaa nousuaan listalla. Day pelasi kauden mittaan todella tasaisesti parantaen suorituksiaan koko ajan. "China Open"-turnauksessa Day oli semifinaalissa, ja kauden päättävässä maailmanmestaruusturnauksessa hän pudotti puolustavan mestarin John Higginsin 16 parhaan joukossa, ja haastoi vielä seitsenkertaisen maailmanmestarin Stephen Hendryn neljännesfinaalissa, mutta hävisi kuitenkin tämän ottelun. Day oli yksi tasaisimmista ja kauden aikana parhaiten pisteitä keränneistä pelaajista, ja hän nousi ansaitusti 10 parhaan joukkoon ranking-listalla .
UK Championship Hendry oli lähellä yhtä vakuuttavaa suoritusta kuin Davis voittaen turnauksen kolmena vuonna peräkkäin vuosina 1994-1996 ja ollen vielä vuonna 1997 finaalissa, jossa O'Sullivan kuitenkin katkaisi hänen voittoputken. Vuoden 1994 turnauksessa Hendry teki toistaiseksi eniten sadan pisteen ylittäviä lyöntisarjoja yhden ottelun aikana tehden niitä jopa seitsemän.
Renaissance (yhtye) Vuonna 1972 julkaistulla kolmannella albumilla "Prologue" mukana olivat basisti Jon Camp, kitaristi Rob Hendry, rumpali Terence Sullivan ja pianisti John Tout. Albumin nimikappale käynnistyy Frédéric Chopinin ”Vallankumousetydillä” ja siinä on muitakin vaikutteita klassisesta musiikista, kuten Bachin preludeista. Hendry jätti kuitenkin pian yhtyeen. Tilalle tuli kitaristiksi Michael Dunford, joka vastasi sittemmin suurimmaksi osaksi yhtyeen musiikista Toutin ohella.
Ding Junhui Kausi 2007/2008 käynnistyi kohtalaisesti, kun Ding eteni 16 parhaan joukkoon "Roewe Shanghai Masters" - ja "Northern Ireland Trophy" -turnauksissa. Hän kykeni nostamaan tästä pelitasoaan ja eteni sekä "Maplin UK Championship" - että "Saga Insurance Masters" -turnauksissa puolivälieriin (8 parasta) saakka. Kausi eteni hyvin tasaisesti ilman suurempia voittoja, mutta Ding keräsi kuitenkin yhteensä yli 15 000 ranking-pistettä. Maailmanmestaruusturnauksessa Dingillä kävi huono arpaonni ensimmäisellä kierroksella, sillä hän sai vastaansa upean kauden pelanneen Marco Fun. Ding onnistui kuitenkin tiukassa aasialaiskamppailussa voittamaan tämän ottelun ja eteni 16 parhaan joukkoon, jossa kuitenkin kuusinkertainen maailmanmestari Stephen Hendry osoitti olevansa yhä huipputason turnauspelaaja pudottaen Dingin jatkosta erin 13-7 . Kauden päätteeksi järjestettiin Kiinassa ensimmäistä kertaa "Jiangsu Classic" -kutsuturnaus, jonka finaalissa Ding kaatoi Mark Selbyn .
UK Championship Vuonna 1995 Hendry teki turnauksen historian kolmannen "maksimibreikin".
UK Championship Vuonna 1999 Hendry teki turnauksen historian neljännen ja oman uransa seitsemännen "maksimibreikin".
Ricky Walden Kausi 2008/2009 käynnistyi Waldenin osalta nousujohteisesti. Avausturnaus "Northern Ireland Trophyssa" hän putosi viimeisellä karsintakierroksella, mutta "Shanghai Masters"-turnauksessa hän nousi "mustana hevosena" finaaliin ensimmäistä kertaa uransa aikana. Hieman aikaisemmin Walden oli voittanut "Pro/Am"-turnauksen "Belgium Open", joten hänen tiedettiin olevan hyvässä pelivireessä. Pääsy finaaliin vaati vakuuttavia voittoja, sillä viimeiseltä karsintakierrokselta lähtien hän pudotti pitkään huipulla pelanneen Ian McCullochin, seitsenkertaisen maailmanmestarin Stephen Hendryn, "top 16"-pelaajan Neil Robertsonin, kuusikertaisen maailmanmestarin Steve Davisin sekä kaksi viime kautta kovassa vireessä pelanneen Mark Selbyn. Neljännesfinaaliottelussaan Davisia vastaan Walden teki 139 pisteen lyöntisarjan. Lisäksi hän oli sekä Robertsonia että Selbyä vastaan 1-4 tappioasemassa . Waldenin finaalisaavutus ei jätä mitään arvailujen varaan, sillä finaalissa kaatui ranking-listan selkeä ykköspelaaja Ronnie O'Sullivan erin 10-8. Walden pääsi myös turnauksen päätösvaiheeseen seuraavassa "London Royal Watches Grand Prix"-turnauksessa, mutta Ryan Day esti hänen aikeensa toisesta turnausvoitosta 32 parhaan joukossa.
IFO Hendry pyrki selvittämään uforaportista, voisiko sen syy olla luonnollinen kohde, ja jos luonnollista kohdetta ei löydy, kyseessä on aito ufo.
Snookerin maailmanmestaruusturnaus Vuonna 1999 Hendry voitti seitsemännen maailmanmestaruutensa ohittaen näin Steve Davisin, joka on voittanut kuusi maailmanmestaruutta.
IFO Amerikkalainen tähtitieteilijä ja ufotutkija Allan Hendry, joka ei ollut varsinainen ufoskeptikko tai ufo-ilmiön puolella, teki 1970-luvulla laajan tutkimuksen ufoista.
Snookerin maailmanmestaruusturnaus Vuonna 1995 Hendry teki turnauksen historian kolmannen maksimibreikin. Hän pelasi tuolloin Whitea vastaan, joka oli vuonna 1992 yltänyt myös tähän.
Snookerin maailmanmestaruusturnaus Vuonna 2002 Hendry teki toistaiseksi eniten sadan pisteen ylittäviä lyöntisarjoja yhden turnauksen aikana. Yhteensä hän teki niitä 16.
Yksinäisyyden kaivo Stephenin isä, Sir Phillip, hemmottelee tytärtään; isä ymmärtää häntä Karl Heinrich Ulrichsin, ensimmäisen modernin kirjailijan joka esitti teorian homoseksuaalisuudesta, kirjoitusten ansiosta.
Hänen äitinsä, Lady Anna, on etäinen, pitäen Stepheniä "tahrana, arvottomana, silvottuna Sir Phillipin jäljennöksenä".18-vuotiaana Stephen ystävystyy kanadalaisen miehen Martin Hallamin kanssa, mutta kauhistuu kun Martin tunnustaa rakastuneensa häneen. Seuraavana talvena Sir Phillip jää kaatuvan puun alle, viimeisenä hetkenään ennen menehtymistään hän yrittää selittää Lady Annalle että Stephen on lesbo mutta kuolee onnistumatta.
Stephen alkaa pukeutua räätälin tekemiin miesmäisiin vaateisiin. Ollessaan 21-vuotias hän rakastuu Angela Crossbyyn, uuden naapurin yhdysvaltalaiseen vaimoon. Angela käyttää Stepheniä "lääkkeenä kyllästymistä vastaan" sallien hänelle "muuttamia koulutyttömäisiä suukkoja". Sitten Stephen huomaa että Angelalla on suhde miehen kanssa. Peläten paljastumista, Angela näyttää aviopuolisolleen Stepheniltä saamansa kirjeen, joka puolestaan lähettää siitä kopion Stephenin äidille.
James Kenneth Stephen Stephenin vanhemmat olivat lakimies James Fitzjames Stephen, josta tuli myöhemmin baronetti ja Mary Richenda Cunningham. James Kenneth tunnettiin nuoruudessaan perheenjäsenten ja tuttavien keskuudessa kutsumanimellä "Jem". Vuonna 1883 Stephenistä tuli Clarencen ja Avondalen herttuan, prinssi Albert Victorin opettaja. Stephen tunnettiin pikkutarkkana ja hyvänä puhujana.
Stephen Kingin Hohto Stephen Kingin Hohto ("Stephen King's The Shining") on vuonna 1997 tehty minisarja, joka perustuu kirjailija Stephen Kingin läpimurtoromaaniin Hohto. Minisarjan on ohjannut Mick Garris. Stephen King ei ollut lainkaan tyytyväinen Stanley Kubrickin vuonna 1980 ilmestyneeseen elokuvasovitukseen, joten 17 vuotta myöhemmin King kirjoitti käsikirjoituksen, jonka myötä tehtiin kirjalle paljon uskollisempi minisarjaversio. Tämä on tunnetusti saanut vähemmän arvostusta verrattuna Kubrickin Hohtoon, jota puolestaan on useasti kehuttu yhdeksi parhaista kauhuelokuvista.
Ronnie O’Sullivan O’Sullivan aloitti ammattilaisuransa 16-vuotiaana, vuonna 1992. Seuraavana vuonna hän rikkoi ennätyksen voittaessaan todella arvostetun "UK Championship" -turnauksen jo 17-vuotiaana, ollen näin kaikkien aikojen nuorin ranking-kilpailun voittaja. Vuoden 1997 maailmanmestaruusturnauksessa O’Sullivan teki ensimmäisen "maksimibreikkinsä" ottelussa Mick Pricea vastaan huikeassa ajassa 5 minuuttia ja 20 sekuntia, mikä on toistaiseksi nopein tällainen lyöntisarja. O’Sullivan voitti legendaarisen Stephen Hendryn 1990-luvun hallinnasta huolimatta neljällä ensimmäisellä ammattilaiskaudellaan jopa neljä turnausta: "Royal Liver Assurance UK Championship" 1993, "British Open" 1994, "Asian Classic" ja "German Open" 1996. Tämän lisäksi hän voitti useita ammattilaisten kutsuturnauksia, mukaan lukien arvostetuimman "Benson & Hedges Mastersin". Todellinen turnausvoittojen putki O’Sullivanin osalta alkoi vähän ennen 2000-luvun alkua. Kaudelle 1994–1995 "The Rocket" nousi ranking-listalla sijalta 57 suoraan "eliittiin" 10 parhaan joukkoon sijalle 9. Tämän jälkeen O’Sullivan on aina ollut 10 parhaan joukossa aina kauteen 2010–2011 saakka, jonka lopussa hän putosi sijalle 11. 1990-luvun loppupuoliskolla Ronnie O’Sullivan voitti turnaukset "Liverpool Victoria UK Championship" 1997, "Scottish Open" 1998 sekä "China Open" 1999. Vuonna 1997 "The Rocket" voitti myös ensimmäisen kerran "Premier League" -kutsuturnauksen, joka ei kuulu kuitenkaan pääkiertueen turnauksiin.
Dawn of the Dead Eräänä yönä heidän radiovastaanottimestaan alkaa kuulua ihmisten ääniä. Kolmikko ei kuitenkaan vastaa kadulla kuukausia selvinneiden maantierosvojen kysymyksiin, jonka seurauksena ryöstelevä moottoripyöräjengi murtautuu sisään ostoskeskukseen päästäen samalla lukemattomia zombieita sisään. Peter ja Stephen tuntevat alueen jo hyvin, ja onnistuvat pysyttelemään piilossa. Stephen alkaa kuitenkin ajattelemattomasti ammuskella jengiläisiä, koska hänen mielestä ostoskeskus sisältöineen kuuluu vain ja ainoastaan kolmikolle, ja tulitaistelussa hän saa itsekin osuman käteensä. Myös Peter avaa tulen ryöstelijöitä kohti. Eloonjääneet jengiläiset pakenevat, ja moni heistä joutuu hirviöiden uhreiksi. Myös Stephen saa puremia yrittäessään paeta hissin kautta ilmastointikanaviin. Viimeinen ääni, jonka Peter kuulee Stephenin radiopuhelimesta, on revolverin laukaus, ja Peter päättää mennä Francinen luo suojapaikkaan odottamaan Stephenin paluuta. Stephen kuitenkin kuolee hississä lukuisten haavojensa aiheuttamaan verenhukkaan ja muuttuu itsekin zombieksi. Puhtaan mekaanisen vaiston varassa Stephen johdattaa suuren joukon epäkuolleita Peterin ja Franin piilopaikkaan. Peter ampuu Stephenin ja kehottaa Frania lentämään helikopterilla pois. Peter asettaa pistoolin ohimolleen, valmiina ampumaan itsensä. Viime hetkellä hän kuitenkin muuttaa mielensä, raivaa tiensä zombijoukon läpi ja Franin luo helikopterille, jolla he lentävät pois.
Johannes Karhapää Karhapää syntyi Ilomantsin Sonkajanrannan kylässä Nissisen tilalla. Hänen vanhempansa olivat Vasili ja Anastasia Karhapää. Hänellä oli nuorempi veli Jaakko sekä kaksi velipuolta, Feodor ja Ilja. Hän avioitui Katri Timolan kanssa ja sai kaksi poikaa, Sergein, joka kuoli alle vuoden ikäisenä, sekä Aleksin. Vaimo kuitenkin kuoli vuonna 1910, ja Johannes avioitui toistamiseen, nyt Anna Ivanintytär Palviaisen kanssa.
Johannes Karhapää Johannes Karhapään nimi nousi esille, kun Suomen ortodoksisen kirkon piispainkokous ehdotti pyhiksi kanonisoitavia suomalaisia. 29. marraskuuta 2018 ekumeenisen patriarkaatin pyhä synodi julisti Johannes Karhapään kuuluvan ortodoksisen kirkon pyhien joukkoon nimellä Pyhä marttyyri ja tunnustaja Johannes Ilomantsilainen.
Johannes Karhapää Johannes Vasilinpoika Karhapää (kirkonkirjoissa , kanonisoituna Johannes Ilomantsilainen, 13. heinäkuuta 1884 Ilomantsi – 7. maaliskuuta 1918 Joensuu) oli suomalainen uskonnonopettaja ja ortodoksinen lähetystyöntekijä. Hän oli kotipaikkakunnallaan merkittävä sivistystyön edistäjä, jonka ”ryssänuskon”, eli ortodoksisuuden levittämisenä pidetty toiminta kuitenkin herätti vihaa suomalaissa nationalisteissa. Lopulta valkoiset teloittivat Karhapään Suomen sisällissodan aikana keväällä 1918.
Johannes Karhapää Vuonna 2018, sata vuotta kuolemansa jälkeen, Karhapää kanonisoitiin ortodoksisen kirkon pyhien joukkoon nimellä Pyhä marttyyri ja tunnustaja Johannes Ilomantsilainen.
Johannes Karhapää Maaliskuussa 1918 Karhapää ja hänen veljensä Jaakko määrättiin valkoisen armeijan kutsuntoihin Tuupovaaran kansakoululle. Siellä heidät pidätettiin ilmiannon perusteella. Raskauttavaa oli muun muassa Karhapään takin taskusta löytynyt, kouluopetukseen tarkoitettu matkaikoni. Karhapään sallittiin käydä kotonaan hyvästelemässä kotiväkensä, mutta sitten häntä lähdettiin kuljettamaan Joensuuhun, aseen piippu niskassa. Eräässä lähitalossa käydessä Karhapää totesi talon emännälle elinpäiviensä olevan luetut. Joensuussa Karhapää ja hänen veljensä suljettiin kaupungintalon kellariin muiden vankien joukkoon.
Johannes Karhapää Karhapäätä oli solvattu ja paneteltu monin tavoin jo vuodesta 1910 alkaen. Tuolloin Kemissä ilmestynyt Perä-Pohjolainen väitti, että Karhapää ja hänen isänsä kannattivat Venäjän Suomen-vastaista politiikkaa ja nimitti heitä ”surkeiksi olennoiksi suomalaisiksi”.
Johannes Karhapää Lopulta myös ortodoksien keskuudessa alkoi esiintyä vastustusta Karhapäätä kohtaan. Pääsiäisen alla 1917 Ilomantsin ortodoksisen väestön kokous tuomitsi Karhapään ja Sonkajanrannan koulun toiminnan epäkansalliseksi sorroksi, johon sekoittui uskonto. Kokouksessa vaadittiin Karhapään erottamista luottamustehtävistä ja kirkkoneuvoston jäsenyydestä. Syksyllä 1917 hän menetti myös arkkipiispa Serafimin tuen, ja hänet erotettiin opettajan virastaan.
Johannes Karhapää Karhapään vaimo yritti saada haltuunsa miehensä ruumiin, mutta tämä onnistui vasta useiden kuukausien päästä. Ruumis tunnistettiin villasukkien raitojen perusteella. Karhapää haudattiin Ilomantsin Kokonniemen hautausmaalle suuren saattojoukon todistamana, joukossa sekä ortodokseja ja luterilaisia.
Johannes Karhapää Vuonna 1958 Karhapään veljen Jaakon luo tuli vanha mies, sarkatakkiin pukeutunut. Hän kertoi olleensa yksi ampujista. Vanhan ja sairaan miehen omatunto soimasi häntä teostaan. Jaakko Karhapää keskusteli miehen kanssa ja salli hänen yöpyä luonaan.
Johannes Karhapää Vuonna 2008 valmistui Karhapäästä kertova Mikko Keinosen ohjaama dokumenttielokuva "Oikeauskoisen nousu ja tuho", jonka Yle esitti samana keväänä. Samana vuonna piti myös ilmestyä Liisa Pajukaarteen kirjoittama Karhapään elämäkerta, mutta teosta ei lopulta julkaistu.
Johannes Karhapää Maalis-huhtikuun vaihteessa 1918 Karhapää kuljetettiin Joensuun Siilaisten kaupunginosaan, missä hänet teloitettiin. Teloituksia suoritettiin tuolloin sattumanvaraisesti, usein viinan voimalla ja ilman oikeudenkäyntiä. Sotilaspiiri ei monestikaan kyennyt hillitsemään teloitushaluja. Karhapää ja muut teloitettavat komennettiin riviin, ja viisi teloittajaa ampuivat yhteislaukauksen. Kerrotaan, että Karhapää ei kuollut heti, vaan jouduttiin ampumaan uusi yhteislaukaus. Kuolinpäiväksi on hautakivessä merkitty elokuun 8. päivä.
Johannes Karhapää Herjaavat puheet ja kirjoitukset jatkuivat vielä kuoleman jälkeenkin, ja myös Karhapään hautakivi heitettiin kahdesti järveen. Lopulta se valettiin sementtijalustaan.
Johannes Karhapää Karhapään osuus koulu- ja kirkkohankkeissa oli merkittävä, ja hänelle myönnettiin esimerkillisen kirkollisen ja sivistyksellisen toimintansa vuoksi lukuisia huomionosoituksia. Hänestä kuitenkin myös levitettiin uusia ilkeämielisiä huhuja, ja paikallisten fennomaanien keskuudessa hänen toimintansa herätti vihaa, kun Karhapäätä pidettiin ”ryssän uskon” levittäjänä. Erityistä närää herätti se, että hän oli vuonna 1912 vastaanottanut kotonaan yksityisesti kenraalikuvernööri Frans Seynin. Vierailun yhteydessä Seyn oli kehottanut Karhapäätä anomaan valtiovallalta varoja kunnollisen tien rakentamiseksi kylälle. Venäjän vallankumouksen jälkeen 1917 venäläistämiskouluina pidetyt ortodoksien koulut suljettiin ja Karhapäätä alettiin yhä kiivaammin nimitellä sekä tsaarivallan kätyriksi ja nuuskijaksi että bolševikiksi. Väitettiinpä hänen vaikutusvaltansa ulottuvan jopa ortodoksisten pappien nimityksiin. Lisäksi Karhapää oli tsaarinvallan kannattaja.
Johannes Karhapää Sonkajanrannan koulu kunnallistettiin, ja syksyllä 1917 sen opettajaksi tuli kiihkoisänmaallinen koverolainen jääkäri. Kun Karhapää oli menettänyt arkkipiispa Serafimin tuen, hänestä tuli vuoden 1918 sisällissodan melskeissä käytännössä lainsuojaton.
Johannes Karhapää Karhapää toimi myös sisälähetystyössä Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunnan nimissä Ilomantsissa ja katekeettana Karjalan Veljeskunnan alaisuudessa, kierrellen Valamon luostarin pappismunkki Isaakin kanssa myymässä painokuvia ja kirjallisuutta sekä pitämässä suosittuja hengellisiä tilaisuuksia, ja vuonna 1914 Viipurin hengellinen konsistorio nimitti itseoppineen Karhapään valtion kustantamaan uskonnonopettajan virkaan, jossa hänen toimialueenaan oli koko silloisen Kuopion läänin alue. Karhapään toiminta oli aktiivisimmillaan ensimmäisen maailmansodan alkamisen jälkeen vuodesta 1914 lähtien. Samalla vihamiesten määrä kuitenkin lisääntyi, ja hänet leimattiin tsaarivallan kätyriksi ja jopa Venäjän salaisen poliisin vakoojaksi.
Johannes Karhapää Suomen sotasurmat -tietokantaan Karhapään kuolinpäiväksi on merkitty 7. maaliskuuta. Joidenkin tietojen mukaan hänet olisi kuitenkin teloitettu kolme viikkoa myöhemmin pääsiäisenä, ja joidenkin taas vasta 14. huhtikuuta yhdessä 99 Raudun taistelun jälkeen vangitun venäläisen kanssa.
Johannes Karhapää Suomen itsenäistymisen jälkeen Sonkajanrannan koulu otettiin kunnan haltuun. Rakennus paloi 1950-luvulla, jolloin tuhoutui paljon Karhapäälle kuulunutta esineistöä. Sonkajanrannan Profeetta Hannan kirkko sen sijaan on edelleen yksi Joensuun ortodoksisen seurakunnan pyhäköistä.
Johannes Karhapää Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Karhapään panettelu kiihtyi entisestään. Pohjois-Karjalan kansallismielisissä lehdissä, muun muassa Karjalan Sanomissa, häntä kutsuttiin muun muassa ”erääksi Pohjois-Karjalan pimeistä voimista”, ja myös hänen herätys- ja lähetysmatkoja sekä hänelle myönnettyjä huomionosoituksia pilkattiin. Hänen väitettiin kylväneen vihaa ja erimielisyyttä Karjalan väestöön, joka ei väitteiden mukaan ollut selvillä uskonnostaan ja kansallisuudestaan. Lisäksi häntä nimiteltiin venäläistämistyön tiukaksi ja häikäilemättömäksi edistäjäksi, joka väitteiden mukaan tahtoi johtaa suomalaiset Venäjän alaisuuteen. Hänen väitettiin myös pitäneen itseään marttyyrina, herättäneen pelkoa paikallisessa väestössä, pilkkaavan uskoa ja pyhiä asioita ja petkuttavan yksinkertaisia ihmisiä. Myös hänen isäänsä ja veljeään syyteltiin samalla tavoin. Karhapää kuitenkin itse vaikeni eikä vastannut syytöksiin tai herjauksiin. Kirkkohistorian professori Kauko Pirisen mukaan arvostelu oli kuitenkin kohtuutonta, sillä Karhapään toimintaa ohjasi vain hänen syvä uskonnollinen vakaumuksensa.
Johannes Karhapää Sonkajanrannan koulun tilanne vaikeutui, kun sitä tukenut apulaispiispa Kiprian kuoli ja Karjalan veljeskunnan työ lamaantui. Seuraavana vuonna kuitenkin pietarilainen kauppias Nesterov lahjoitti 10 000 ruplaa koulun tarpeita varten ja kirkon rakentamiseksi samaan yhteyteen. Kirkko vihittiin syksyllä 1915 ja pyhitettiin profeetta Hannan muistolle. Kirkon piirustukset laati Valamon luostarin munkki Gennadi. Se ei kuitenkaan ollut alueella toimineen Ilomantsin ortodoksisen seurakunnan, vaan nimenomaan Karjalan veljeskunnan kirkko.
Johannes Karhapää Myös Karhapää huolestui kotiseudulleen leviävästä luterilaisesta lähetystyöstä ja lähestyi vuonna 1906 arkkipiispa Sergeitä kirjeellä. Hän pyysi tältä apua ortodoksisuuden vahvistamiseen ja muun muassa toivoi Sonkajanrantaan omaa ortodoksista kansakoulua. Karhapään toiminnan tuloksena Sonkajanrantaan perustettiin Oikeauskoiskirkollinen seura, joka toimi Pyhien Sergein ja Hermanin Veljeskunnan alaosastona. Arkkipiispa antoi hänelle siunauksensa perustaa ortodoksisen kirkkokoulun yhteistyössä vuonna 1907 perustetun Karjalan Veljeskunnan kanssa. Seuraavana vuonna Sonkajanrantaan rakennettiin veljeskunnan tuella vuonna 1908 ortodoksinen koulu ja koulutalo, jossa opetuskielenä oli suomi. Se laajeni vuoteen 1911 mennessä neljäluokkaiseksi. Köyhillä ja kauempaa saapuvilla oppilailla oli mahdollisuus asua ja ruokailla koululla, ja siellä järjestettiin opetus-, valistus- ja juhlatilaisuuksia myös aikuisväestölle.
Johannes Karhapää Karhapää omaksui jo lapsena vahvan ortodoksisen uskon ja oli mukana Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunnan paikallisen nuorisoyhdistyksen toiminnassa. Vuonna 1889 voimaan tulleen eriuskolaislain myötä Sortavalan Evankelinen Seura oli vuosisadan vaihteessa aloittanut Karjalassa kiivaan luterilaistamiskampanjan, jonka vastavoimaksi perustettiin Aunuksessa vuonna 1907 Karjalan veljeskunta. Sen alkuperäisenä tarkoituksena oli tehdä voimakasta sisälähetystyötä, mutta kenraalikuvernööri F. A. Seynin hallintokaudella 1909–1917 Karjalan veljeskunta valjastettiin myös venäläistämisen asialle.
Joensuun teloitukset Joidenkin lähteiden mukaan samassa yhteydessä olisi teloitettu myös suomalaisuusaatteen kannattajien vihaama ortodoksinen uskonnonopettaja Johannes Karhapää, mutta todennäköisesti hänet ammuttiin jo maaliskuussa. Teloitukselta välttyneitä venäläisiä säilytettiin Joensuussa toukokuun loppuun saakka, jonka jälkeen heidät siirrettiin Helsinkiin Suomenlinnan vankileirille. Vienankarjalainen Sergejev vapautettiin jo aikaisemmin ja päästettiin sukulaistensa luokse Äänekoskelle.
Raudun taistelu Valkoiset syyllistyivät Raudussa muiden Karjalan paikkakuntien tapaan myös etniseen puhdistukseen, kun kolmetoista Palkealan ortodoksisen seurakunnan siviiliä teloitettiin. He olivat Raudun venäläistaustaisia asukkaita, mutta eivät kuitenkaan kuuluneet punaisten tukijoihin. Yhteensä 169 Raudussa vangittua venäläistä, puolalaisia tai muuta kansallisuutta edustanutta puolestaan kuljetettiin Joensuun vankileirille. Heistä 99 teloitettiin 14. huhtikuuta Siilaisten kaupunginosassa. Punaisten puolella taistelleiden lisäksi joukossa oli myös siviilejä. Joidenkin tietojen mukaan samassa yhteydessä ammuttiin myös suomalainen ortodoksiaktivisti Johannes Karhapää.
Johannes Askolin Johannes Askolin oli sepän poika Pornaisista. Perheeseen kuuluivat äiti Anna, vanhemmat sisaret Sina ja Fredrika sekä pikkuveli Emanuel. Johanneksen isä Johan Askolin kuoli pojan ollessa 10-vuotias, isoisä oli kuollut kolme vuotta tätä ennen. Hän sai 15-vuotiaana paikan puotipoikana Porvoossa, Hjorthin kauppahuoneessa. Omistajan Henrik Hjorthin lisäksi kauppahuoneen liikeasioita hoitivat hänen isoveljensä Theodor ja sisar Flora. Nuorin sisar Märtha oli avioitunut, eikä ollut kauppahuoneen palveluksessa. Johannes opiskeli viisi vuotta kauppiaaksi Hjorthin opastuksella ja ajan salliessa kirjoista Floran avustamana. Vuonna 1862 Theodor kuoli, ja lokakuussa 1864 kuoli myös kauppahuoneen omistaja Henrik Hjorth. Tammikuussa 1865 Hjortin kauppahuone siirtyi Johannes Askolinin nimiin. Syyskuussa samana vuonna Flora (synt. 1826) ja Johannes vihittiin.
Johannes Kronstadtilainen Johannes Kronstadtilainen, jonka nimisenä hänet yleisesti tunnettiin koko valtakunnassa, kuoli vuonna 1908 kotonaan Kronstadtissa. Hänet on haudattu kuitenkin Pietariin pyhän Johannes Rilalaisen luostariin.
Johannes VII Palaiologos Kun Johannes V kuoli vuonna 1391 solmi hänen poikansa Manuel II Palaiologos rauhan Johannes VII:n kanssa jotta valtakunta säästyisi sisällissodalta. Johannes tunnustaisi Manuelin keisariksi, mutta Manuelin kuollessa Johanneksen pojasta Andronikos V:stä tulisi keisari.
Johannes Westfal Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Johannes Westfal oli syntyjään turkulainen. Hän perusti Turun tuomiokirkkoon Pyhän Katariinan prebendan ja kuorin, johon hänet haudattiin. Kronikan mukaan Johannes kuoli Niittykartanossa.
Piispa Henrik Piispa Henrikin kuolinajasta on useita tulkintoja. Kansanperinteen mukaan hän kuoli 20. tammikuuta 1156. 1600-luvun historiankirjoittaja Johannes Messeniuksen mukaan hän kuoli vuonna 1151. Johannes Peringskiöldin 1700-luvulla julkaisemassa Messeniuksen Scondia Illustratassa kuolinvuodeksi ilmoitetaan ristiriitaisesti 1155.
Johannes XXIII (vastapaavi) Vastapaavi Johannes XXIII kuoli 22. marraskuuta 1419.
Matti Lonkainen Lonkaisen puoliso oli Helena Karhapää, jonka kanssa hän avioitui 1906.
Johannes XVIII Lopulta Johannes XVIII irtisanoutui virastaan ja vetäytyi luostariin, missä hän piakkoin kuoli.
Johannes Hyrkanos Johannes Hyrkanos (kuoli 104 eaa.) oli Juudean kuningas vuosina 134–104 eaa. Hän kuului makkabien hallitsijasukuun ja hänen isänsä oli Simon Makkabi. Johannes Hyrkanos oli Juudas Makkabin ja Jonatan Makkabin veljenpoika.
Johannes V Palaiologos Kun Johannes kuoli vuonna 1391, tuli hänen pojastaan Manuel II:sta keisari.
Johannes Pietarinpoika Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Johannes Pietarinpoika antoi koristaa Piispa Henrikin haudan Nousiaisten kirkossa. Johannes kuoli vuonna 1370 ja hänet haudattiin Turun tuomiokirkkoon kuparisen hautalaatan alle. Hauta ja hautalaatta ovat sittemmin tuhoutuneet.
Johannes XIV Johannes XIV oli paavina marras-joulukuulta 983 elokuun 20. päivään 984. Hän nousi paaviksi keisari Otto II:n suojattina. Keisarin kuoltua vastapaavi Bonifacius VII heitti Johannes XIV:n vankilaan, jossa hän kuoli joko nälkään tai myrkkyyn.
Johannes Messenius Johannes Messenius oli ruotsalainen kirjailija, dramaatikko ja historioitsija. Hän syntyi myllärin poikana (nimellä Johannes Jönsson) Ruotsin Södra Frebergassa lähellä Vadstenaa heinäkuussa 1579 (tai 1580). Messenius kuoli 8. marraskuuta 1636 Oulussa. Hänen puolisonsa oli Lucia Grothusen (1607).
Johannes IV Laskaris Kun Mikael valtasi takaisin Konstantinopolin vuonna 1261, käski hän sokaista Johanneksen jottei hän enää pystyisi hallitsemaan. Johannes vangittiin linnaan joka sijaitsi Marmaranmeren rannalla. Hän kuoli vuonna 1305. Johannes IV Laskaris oli viimeinen Laskaris-suvun keisareista.
Johannes Paavali II Elokuussa 1978 hän osallistui paavi Johannes Paavali I:n valinneeseen paavinvaaliin eli vuoden 1978 ensimmäiseen konklaaviin. Paaviksi valittu Johannes Paavali I kuitenkin kuoli 33 päivän jälkeen, ja Wojtyła matkusti lokakuussa toiseen konklaaviin.
Basileios II Basileioksen isä oli keisari Romanos II, joka kuoli hänen ollessaan vain viisivuotias. Koska Basileios ja hänen veljensä Konstantinos olivat liian nuoria hallitsemaan, meni heidän äitinsä Theofano Anastaso naimisiin Romanoksen johtavan kenraalin Nikeforos II Fokaksen kanssa. Vuonna 969 Nikeforos murhattiin ja vallan otti toinen kenraali, Johannes I Tzimiskes. Kun Johannes kuoli vuonna 976, Basileioksesta tuli vihdoin keisari.
Johannes X 122. paavi Johannes X oli paavina maalis-huhtikuusta 914 – touko-kesäkuulle 928. Hänen syntymäaika ja -paikka ovat tuntemattomat. Tiedetään, että hänen kastenimensä oli John (eli suomeksi Johannes), mutta hänen sukunimeään ei tunneta. Tämän Landon ja Leo VI:n välissä hallinneen paavin kuolinpaikkakin on tuntematon. Tiedetään vain, että hän kuoli 928.
Johannes VIII Palaiologos Johannes oli naimisissa kolme kertaa. Hän solmi ensimmäisen avioliittonsa Moskovan suurruhtinaan Vasili I:n tyttären Annan kanssa vuonna 1414. Tämä kuoli ruttoon vuonna 1417. Seuraavaksi hän avioutui Montferratin Sofian kanssa vuonna 1421. Samana vuonna hänestä tehtiin myös isänsä kanssahallitsija. Kolmas puoliso oli Trebizondin Maria, joka myös kuoli ruttoon vuonna 1439. Kaikki kolme liittoa jäivät lapsettomiksi.
Johannes III Dukas Vuonna 1212 hän oli mennyt naimisiin keisari Theodoros I Laskariksen tyttären Eirene Laskarina kanssa. Kun Theodoros kuoli vuonna 1222, Johannes valittiin hänen seuraajakseen.
Johannes Nepomukilainen Pyhä Johannes Nepomukilainen () on Tšekin suojelupyhimys, jonka muistopäivää vietetään 16. toukokuuta. Hän syntyi 1330- tai 1340-luvulla Böömissä ja kuoli marttyyrinä 20. maaliskuuta 1393.
Galla Placidia Kun Konstantius kuoli, Galla joutui jättämään Länsi-Rooman ja hakeutumaan Konstantinopoliin Theodosius II:n hoviin. Kun Honorius kuoli vuonna 423, julistautui muuan Johannes Länsi-Rooman keisariksi. Theodosiuksen avulla Johannes kukistettiin ja Gallan pojasta Valentinianuksesta tehtiin Länsi-Rooman keisari. Todellisuudessa Galla oli todellinen hallitsija. Hän valitsi erään Felixin korkeimmaksi sotilaspäällikökseen, "magister militumiksi". Felix kuitenkin tapettiin erään Johanneksen tukijan, kenraali Aetiuksen käskystä. Galla kuoli vuonna 450, vähän ennen kuin hunnit Attilan johdolla hyökkäsivät nykyisen Italian alueelle.
Johannes Svenonis Raumannus Johannes Svenonis Raumannus, syntyi todennäköisesti Suomessa noin 1570 ja kuoli 1614. Hän oli teologian tohtori, matematiikan ja teologian professori ja Uppsalan yliopiston rehtori 1610–1613.
Johannes Gabriel Palm Johannes Gabriel Palmin puoliso oli Landskronassa 1730 syntynyt Anna Rander, joka kuoli Jomalassa 1798. Puolison vanhemmat olivat kauppias Anders Rander ja Katarina Elisabet Gran.
Johannes Bäck Johannes Bäck kuoli äkillisen sairauden murtamana vain 50 vuoden ikäisenä ja hänet haudattiin oman toivomuksensa mukaisesti Tyrvään hautausmaalle. Tämän jälkeen hänen leskensä ja lapsensa siirtyivät asumaan Helsinkiin.
Johannes Magnus Tämän jälkeen Johannes Magnus omisti lopun elämänsä historian­tutkimukselle, ja eli ilman omia varoja veljensä kanssa Venetsiassa ja Roomassa hänen hyvän­tahtoisuudestaan riippuvaisena. Hän kuoli keväällä 1544 ja haudattiin Rooman Pietarinkirkkoon.
Johannes Wiik Wiik oli kahdesti aviossa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Edla Maria Michelsdotter, jonka kanssa oli naimisissa vuosina 1893–1911. Vuonna 1912 hän avioitui Sigrid Elisabet Jakobssonin kanssa. Johannes Wiik kuoli maaliskuussa 1972, 98-vuotiaana.
Nikaian keisarikunta Vuonna 1224 Epeiros valtasi Thessalonikan kuningaskunnan, mutta joutui itse bulgaarien vallan alle vuonna 1230. Trebizondilla ei ollut paljoakaan vaikutusvaltaa ja Nikaia oli näin ylivoimaisesti mahtavin Bysantin valtakunnan perillisistä. Liittoutumalla Bulgarian kanssa Johannes sai valtaansa Thessalonikan ja Epeiroksen. Kun mongolit hyökkäsivät alueelle vuonna 1242, Johannes pelkäsi heidän hyökkäävän Nikaiaa vastaan, mutta he valtasivatkin seldžukkien alueet eli Rûmin sulttaanikunnan. Vuonna 1245 Johannes liittoutui pyhän saksalais-roomalaisen keisarin Fredrik II:n kanssa ja meni naimisiin hänen tyttärensä Konstantian, Annan, kanssa. Vuoteen 1248 mennessä Johannes oli lyönyt entisen liittolaisensa Bulgarian ja saartanut latinalaisen keisarikunnan. Johannes kuoli kuitenkin vuonna 1254.
Colorado Avenue Hannan elinikäinen ystävä on Johannes Smeds, kunnallismies ja Smedsin talon isäntä. Johannes on myös saanut kokea elämässään raskaita vastoinkäymisiä, joiden jättämiin arpiin hän yrittää keskustellen Hannan kanssa löytää parannusta vielä vanhoilla päivillään. Johanneksen Erik-poika kuoli vuoden 1918 sodassa ja toisen pojan, Gustavin, vei viina. Parantumattomasti sairas Johannes ei oikein jaksa enää uskoa toipuvansa katkeruudestaan.
Johannes Virolainen Johannes Virolainen kuoli Lohjan sairaalassa joulukuussa 2000 86-vuotiaana. Hänet siunattiin Helsingin Vanhassa kirkossa valtiollisin kunnianosoituksin ja haudattiin Lohjalle. Lohjan kirkkopuistossa paljastettiin 2004 kuvanveistäjä Nora Tapperin veistämä Virolaisen muistopatsas.
Johannes Rebmann Rebmann avioitui vuonna 1851 Emma Tylerin kanssa. Heidän ainoa poikansa kuoli vuonna 1854 vain muutaman päivän ikäisenä, ja Emma kuoli vuonna 1866.
Johannes Storbjörk Storbjörkin vanhemmat olivat Johan Storbjörk, joka toimi Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana vuosina 1907–1917, ja Maria Lillbjörk. Hänen puolisonsa oli Fanny Emilia Rudbäck, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1897. Johannes Storbjörk kuoli marraskuussa 1939, 67 vuoden iässä..
Johannes From Jämsästä kotoisin olleen Johannes Fromin isoisä Kalle From oli palvellut sotamiehenä Venäjän-Turkin sodassa 1870-luvulla. Hänen isänsä Jeremias From puolestaan oli suutari, joka oli avioitunut Pyntän talon tyttären Amanda Salon kanssa. Jeremias From omisti parhaimmillaan toistakymmentä hevosta, joilla ajettiin paperia Jämsänkosken paperitehtaalta Vilppulaan, ja hänellä oli myös valjasliike. Isä kuoli kuitenkin korvikealkoholin käyttöön jo 37-vuotiaana, jonka jälkeen Johannes oli huutolaisena. Johannes From kävi kansakoulun lisäksi jonkin aikaa kansanopistoa, mutta pian tulivat kuvaan mukaan alkoholi sekä pikkurikokset. Lopulta hän ryhtyi isänsä tavoin suutariksi.
Paavali VI Paavi Johannes XXIII itse toivoi avoimesti Montinia seuraajakseen paavinistuimelle. Vielä kuolinvuoteellaankin paavi ilmoitti "olevansa sitä mieltä, että Montini tulee olemaan hänen seuraajansa". Paavi Johannes XXIII kuoli 3. kesäkuuta 1963, minkä jälkeen kardinaalit kokoontuivat konklaaviin valitsemaan hänelle seuraajaa.
Johannes From Sodan jälkeen Johannes From lähti syyskuussa 1918 Jämsästä Uudellemaalle. Sammatissa hän oli hevosmiehenä eräällä työmaalla, mutta joutui erotetuksi, kun hänen menneisyytensä paljastui. Myöhemmin From avioitui 8-lapsisen leskirouvan kanssa ja viljeli tämän Kirkkonummella omistamaa tilaa Johan Heisto -nimisenä. Vuonna 1928 hän asui Pohjan pitäjässä, muutti sieltä 1930 Nurmijärvelle ja asusti myöhemmin Karkkilassa, Pusulassa ja viimeksi Lohjalla. From kuoli Lohjalla Johannes Heino -nimisenä huhtikuussa 1964.
Johannes Askolin Johannes Askolin solmi kolme avioliittoa. Vuonna 1865 solmittu ensimmäinen avioliitto Flora Emerentia Hjorthin (s. 15. tammikuuta 1826) kanssa oli tiettävästi onnellinen. He saivat kaksi lasta. Vuonna 1866 syntyi poika Johannes Vilhelm eli "Janne". Vuonna 1868 syntyi tytär Märtha Johanna, joka menehtyi vauvana. Flora-vaimo kuoli heinäkuussa 1877 vain 51-vuotiaana. Äidin ja Jannen välit olivat olleet lämpimät. Isän kanssa suhde oli jäänyt etäiseksi, kun tämä keskittyi liiketoimiin. Äidin kuolema järkytti poikaa ja hänen terveytensä heikkeni. Jannesta tuli sairastelusta huolimatta ylioppilas vuonna 1886. Isä toivoi pojasta liikkeensä jatkajaa, mutta Jannea kiinnosti upseerin ura. Terveys ei kuitenkaan kestänyt sotilaselämää, ja hänet siirrettiin reserviin. Janne ryhtyi kohentamaan kuntoaan pyöräilen, mutta kuoli sydänkohtaukseen pyöräretkellään vuonna 1897.
Marcel Lefebvre Lefebvre ajautui pian ristiriitoihin Vatikaanin kanssa. Paavi Paavali VI kritisoi häntä avoimesti. Johannes Paavali I tuli valituksi uudeksi paaviksi elokuun 1978 konklaavissa, mutta hän kuoli jo syyskuussa. Häntä seurannut Johannes Paavali II keskusteli Lefebvren kanssa, mutta yhteisymmärrystä ei saavutettu vieläkään.
Johannes Khrysostomos Johannes syntyi Antiokiassa ja toimi aluksi lakimiehenä. Vihkiydyttyään munkiksi Johannes kilvoitteli kuusi vuotta munkkina ja ryhtyi sitten diakoniksi ja papiksi. Hänet valittiin Konstantinopolin piispaksi vuonna 398, ja tehtävässään hän usein ja toistuvasti arvosteli pääkaupungin ja hovin kevytkenkäistä elämää sekä papiston heikkoa moraalia. Keisari erotti hänet virastaan useita kertoja. Hänet karkotettiin vuonna 404 valtakunnan itäosiin Cucusukseen (nykyinen Göksun Turkissa) ja määrättiin vuonna 407 siirtymään Pitsundaan Mustanmeren rannalle, jonne matkalla hän kuoli.
Maini Askolin Mainilla oli Johannes Askolinin ensimmäisestä avioliitosta isoveli, vuonna 1866 syntynyt Johannes Vilhelm eli "Janne" Askolin. Askolin halusi adoptoida vaimonsa aiemmasta avioliitosta olevat lapset, mutta poika Nils Oskar Nykopp ei tähän suostunut. Ella-tyttären Askolin adoptoi vuonna 1900. Velipuoli Janne sairasteli ja menehtyi vuonna 1897. Velipuoli Nils Oskar harrasti juopottelua ja kuoli varhain, vuonna 1903. Sisar Ella kuoli vuonna 1909. Isä oli jo ennen adoptiota tehnyt Mainista testamentilla pääperijän, joten Maini oli jo seitsemänvuotiaana suuromaisuuden perijä.
Johannes Kleineidam Kleineidam kuoli virassa 45-vuotiaana.
Johannes Jungarå Jungarå syntyi Jepualla Gustaf Johannes Jungarån ja Sanna Karolina Sandbergin pojaksi. Hän oli sotilasarvoltaan alikersantti ja meni vuonna 1928 naimisiin Hellin Regina Sandbergin kanssa. Jungarå oli Jepuan kunnanvaltuuston puheenjohtaja ja toimi vuonna 1962 yhtenä presidentin valitsijamiehistä. Hän kuoli Uudessakaarlepyyssä 92 vuoden ikäisenä.
Gilles Mureau Mureau aloitti kuoropoikana ja nousi vuonna 1469 kuoromestariksi. Hänestä tuli kaniikki 1472, ja hän teki maaliskuusta marraskuuhun 1483 pyhiinvaellusmatkan Jerusalemiin. Hän vieraili myös Santiago de Compostelassa. Mureaun tiedetään tunteneen Johannes Tinctoris ja Johannes Ockeghem henkilökohtaisesti. Mureau kuoli heinäkuussa 1512 tai hieman tätä aiemmin.
Johannes Paavali I Uusimpien tutkimusten mukaan Johannes Paavali I kuoli sydänkohtaukseen eikä häntä murhattu, sanoo asiaa tutkinut kardinaali. Kardinaali Enrico dal Covolo sanoi haastattelussa käyneensä läpi asiakirjat ja lähes 170 todistajanlausuntoa raporttiaan varten. Raportti toimitettiin Vatikaaniin keskiviikkona 2012, jollon Johannes Paavali I:n syntymästä oli kulunut jo sata vuotta. Dal Covolon mukaan raportti todistaa kiistattomasti kuoleman tapahtuneen luonnollisista syistä. Todistajanlausunnoista ilmenee, että paavi kärsi heikosta terveydestä jo ennen valintaansa.
Johannes Dyba Dyba kuoli sydänvaivoihin 70-vuotiaana heinäkuussa 2000.
Paaviuden historia Paavali VI:n ja Johannes Paavali II:n väliin sijoittuu lyhyt, 34 päivää kestänyt, pontifikaatti. Johannes Paavali I valittiin paavinistuimelle 26. elokuuta 1978, ja hän kuoli kolmekymmentäkolme päivää myöhemmin. Konklaavi kutsuttiin jo toista kertaa samana vuonna kokoon, ja nyt kardinaalit joutuivat kokoontumaan 14. lokakuuta.
Johannes Rungius Rungius kuoli Narvan piirityksen aikana elokuun alussa 1704.
Johannes Kepler Marraskuun 15. vuonna 1630 Kepler kuoli kuumeeseen Regensburgissa.
Bysantin ja osmanien sodat Andronikos III kuoli vuonna 1341, jolloin hänen 10-vuotias poikansa Johannes V tuli hallitsijaksi. Hallitus­valta jaettiin Johannes VI Kantakuzenoksen, nuoren keisarin äidin ja patriarkka Johannes XIV Kalekaksen kesken. Kalekaksen ja Kantakuzenoksen välinen kilpailu johti sisällissotaan. Kantakuzenos voitti sodan Konstantinopolissa helmikuussa 1347. Hänen hallitsijakaudellaan 1341–1354 rutto, maanjäristykset ja ottomaanien hyökkäys jatkuivat, ja sen siirtokunnista vain Filadelfeia (myöhempi Alaşehir) jäi Bysantin käsiin. Koko sisällissodan ajan bysanttilaiset taistelivat myös turkkilaisia ja serbejä vastaan.
Andronikos III Palaiologos Andronikos kuoli 1341, ja häntä seurasi hänen poikansa Johannes V Palaiologos.
Cassianus Roomalainen Johannes muutti veljensä Germanoksen kanssa Roomasta Betlehemiin erääseen luostariin kilvoittelemaan. Tämän jälkeen he siirtyivät Egyptin erämaaluostareihin. Egyptistä he siirtyivät Konstantinopoliin, jossa sen arkkipiispa Johannes Krysostomos vihki Germanoksen papiksi ja Cassianuksen diakoniksi. Krysostomoksen karkoituksen jälkeen he siirtyivät Roomaan. Roomasta he siirtyivät Galliaan, jonne Cassianus perusti mies- ja naisluostarin. Hän kuoli vuonna 435.
Aleksanteri II (patsas, Helsinki) Kyseessä oli ensimmäinen Suomessa järjestetty veistoskilpailu. Talonpoikaissäädyn tukemana sen voitti Johannes Takanen ja toiseksi tuli Walter Runeberg, jolloin kilpailulautakunta päätti antaa lopullisen työn molempien kuvanveistäjien toteutettavaksi. Johannes Takanen kuitenkin kuoli vuonna 1885, jolloin veistosten toteutus jäi Walter Runebergille, joka yhdisteli siinä omia ja Takasen ideoita.
Wander Johannes de Haas De Haas kuoli Bilthovenissa, 26. huhtikuuta vuonna 1960.
Johannes Jussoila Johannes Jussoila (noin 1555 Rauma – noin 1604 Tukholma) oli suomalainen katolinen pappi. Hän oli merkittävin vastauskonpuhdistuksen ajan suomalaisista jesuiittaoppilaista, joihin kuului myös kolme hänen veljeään. Hän seurasi vuonna 1578 jesuiittaisä Antonio Possevinoa Roomaan, ja opiskeli siellä Collegium Germanicumissa. Hän palasi 1584 Ruotsiin perintöruhtinas Sigismundin kappalaiseksi. Kun Sigismund 1587 lähti Puolaan, Jussoila meni hänen kanssaan, ja myöhemmin hänestä tuli Liivinmaalle Pärnun kirkkoherra. Hän joutui Pärnussa vuonna 1604 Kaarle-herttuan vangiksi ja kuoli vankeudessa Tukholmassa. Jussoila on aiheena Artturi Leinosen historiallisessa romaanissa "Johannes Jussoila" (1943).
Johannes (evankelista) Patmoksessa ollessaan Johannes sai näyn, jonka hän kirjoitti muistiin. 100-luvulla elänyt Justinus Marttyyri sanoo teoksessaan ”Keskusteluja Tryfonin, juutalaisen, kanssa” (LXXXI), että juuri apostoli Johannes oli kirjoittanut Ilmestyskirjan: ”Meidän kanssamme oli eräs Johannes-niminen mies, yksi Kristuksen apostoleista, joka profetoi hänelle annetun ilmestyksen välityksellä.” Origenes, huomattava 200-luvun raamatunoppinut, sanoi: ”Mitä on sanottava hänestä, joka nojasi Jeesuksen rintaa vasten – –, Johanneksesta, joka jätti jälkeensä vain yhden evankeliumin – –? Hän kirjoitti myös Ilmestyksen.” 
Yleisesti arvellaan, että keisari Domitianus karkotti hänet ja että Domitianuksen seuraaja keisari Nerva (v. 96–98) vapautti hänet. Perimätieto kertoo, että hän meni Efesokseen, missä hän vuoden 98 vaiheilla kirjoitti evankeliuminsa ja kolme kirjettään: 1., 2. ja 3. Johanneksen kirjeen. Perinteisen käsityksen mukaan hän kuoli Efesoksessa keisari Trajanuksen hallituskaudella noin vuonna 100.