mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Suomi 1990-luvulla Suomessa järjestettiin vuosikymmenen aikana kolmet eduskuntavaalit vuosina 1991, 1995 ja 1999. Vuoden 1991 vaalien selkein voittaja oli Suomen Keskusta, kun taas hallitusvastuussa olleet Kokoomus ja SDP kärsivät ankarat tappiot. Vuoden 1995 vaaleissa SDP saavutti suurimman paikkamääränsä toisen maailmansodan jälkeen (63 kansanedustajaa). Kannatustaan menettänyt ja sisäisistä riidoista kärsinyt Suomen Maaseudun Puolue puolestaan koki kohtalonsa samoissa vaaleissa, jolloin se menetti miltei kaikki eduskuntapaikkansa. SMP ajautui vaalien jälkeen konkurssiin ja sen raunioille perustettiin syksyllä 1995 uusi puolue Perussuomalaiset. Liberaalinen Kansanpuolue oli eduskuntapuolueena viimeisen kerran vaalikauden 1991−1995 yhden kansanedustajan voimin. Nuorsuomalaiset-puolueen ja niin sanottu ”Eko-Vihreiden” ainoaksi eduskuntakaudeksi jäi vaalikausi 1995−1999, jolloin edellisellä oli kaksi kansanedustajaa ja jälkimmäisellä yksi.
Vuonna 1990 Suomeen perustettiin uusi puolue Vasemmistoliitto, jolle siirrettiin SKP:n poliittinen toiminta; samalla lakkautettiin SKDL. SKP päätettiin säilyttää puolueena, mutta se teki konkurssin syksyllä 1992 pääosin epäonnistuneiden kiinteistökauppojensa vuoksi. Vasemmistoliiton ulkopuolelle jättäytyneet kommunistit jatkoivat poliittista toimintaansa Kommunistisessa Työväenpuolueessa ja myöhemmin uudelleen perustetussa SKP:ssa, joiden keskinäiset välit ja suhteet Vasemmistoliittoon olivat huonot. Vasemmistoliitto oli hallituspuolueena eduskuntavaaleista 1995 alkaen, jolloin se oli mukana Lipposen ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa.
Uudenmaan Kokoomus Piirillä on 2015 eduskuntavaalien jälkeen yhdeksän kansanedustajaa: Alexander Stubb, Harry Harkimo, Outi Mäkelä, Elina Lepomäki, Kari Tolvanen, Sari Multala, Kai Mykkänen, Sanna Lauslahti ja Eero Lehti.
K.-A. Fagerholm Kolmannen kerran Fagerholm muodosti hallituksen vuoden 1958 eduskuntavaalien jälkeen. Kyseinen hallitus ajautui niin kutsuttuun yöpakkaskriisiin. Alkuvuodesta 1959 Maalaisliiton V. J. Sukselainen muodosti tilalle uuden hallituksen.
Olli-Pekka Heinonen Vuosina 1994–1995 Heinonen oli Ahon hallituksen opetusministeri. Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa Heinonen valittiin kansanedustajaksi Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Vaalien jälkeen hän jatkoi opetusministerinä Lipposen I hallituksessa. Vuoden 1999 vaaleissa Heinonen valittiin jatkokaudelle. Lipposen II hallituksessa hän hoiti liikenneministerin ja syyskuusta 2000 myös viestintäministerin tehtäviä.
Kambodžan kansalliskirjasto Vaikka punakhmerien hallinto päättyi jo vuonna 1979 kesti vuosia, ennen kuin maan kansalliskirjasto saatiin avattua uudelleen. Eräänä syynä tähän oli, että punaisten khmerien aikana erityisesti koulutettua väkeä surmattiin laajalti ja monet lähtivät maanpakoon. Syyskuussa 1973 kansalliskirjastossa työskenteli yhden lähteen mukaan 36 kirjastotyöntekijää. Heistä vain kaksi palasi Pol Potin hallinnon jälkeen kansalliskirjastoon; muiden kohtalosta ei ollut tietoa. Jarvis raportoi puolestaan vuoden 1987 selvitysmatkansa jälkeen kolmen työntekijän olleen tuolloin töissä kansalliskirjastossa punaisten khmerien aikaa edeltäneestä 43 ihmisen henkilökunnasta. Vuoden 1995 yhteenvetoartikkelissaan hän tarkensi kahden neljästäkymmenestä työntekijästä palanneen punakhmerien kauden jälkeen. Monet työntekijöistä oli pakotettu uudelleenkoulutukseen, ellei heitä ollut teloitettu.
Suomen ruotsalainen kansanpuolue RKP on saanut eduskuntavaaleissa sotien jälkeen kymmenkunta paikkaa. Suhteellisesta pienuudestaan huolimatta RKP on päässyt usein hallitukseen. Puolue on ollut mukana enemmistössä Suomen itsenäisyyden ajan hallituksista ja jokaisessa hallituksessa vuosina 1979–2015. Vuonna 2015 RKP jäi Juha Sipilän muodostaman hallituksen ulkopuolelle, mikä katkaisi puolueen 36 vuoden yhtäjaksoisen edustuksen hallituksessa.
Konstantínos Simítis Vaikkei Simítis ollut ehdolla vuoden 1981 parlamenttivaaleissa, hänet nimitettiin samana vuonna maatalousministeriksi ensimmäiseen PASOK-johtoiseen hallitukseen. Vuoden 1985 vaalien, joissa hänet valittiin ensimmäistä kertaa maan parlamenttiin, jälkeen Simítiksestä tuli valtiovarainministeri. Hän ryhtyi valtiovarainministerinä ajamaan kansan keskuudessa epäsuosittua talouden vakauttamisohjelmaa, jonka tavoitteena oli inflaation kurissa pitäminen ja kansantalouden alijäämän vähentäminen; hän kuitenkin erosi hallituksesta vuonna 1987, koska ei saanut mielestään tarpeeksi tukea politiikalleen. Vuonna 1993 Simítis palasi hallitukseen, tällä kertaa kauppa- ja teollisuusministeriksi, mutta erosi vuonna 1995 tehtävästä pääministeri Andréas Papandréoun kanssa olleiden erimielisyyksien vuoksi.
Petteri Orpo Vuoden 2015 vaaleissa Orpo sai 10 652 ääntä ja valittiin kolmannelle kaudelleen eduskuntaan Varsinais-Suomen vaalipiirin toiseksi suurimmalla äänimäärällä. Vaalien jälkeen hallituksen muodostivat keskusta, perussuomalaiset ja kokoomus ja Orpo valittiin sisäministeriksi.
Eduskuntavaalit 1983 Suomen 29. eduskuntavaalit järjestettiin 20.–21. maaliskuuta 1983. Vaalien jälkeen muodostettu hallitus tunnetaan nimellä Sorsan IV hallitus. Se istui koko vaalikauden ja ohitti juuri ennen toimikautensa päättymistä hallitusten ikätilaston ennätystä vuodesta 1936 hallussaan pitäneen Kivimäen hallituksen.
Eduskuntavaalit 2007 Kokoomus arvosteli Taloustutkimuksen viimeistä kannatusmittausta sekä ennen vaaleja että vaalien jälkeen, koska ne ovat viiden viime vaalin kohdalla osoittaneet puolueen kannatuksen lopullista vaalitulosta pienemmäksi. Arvostelun vuoksi Yle ilmoitti keskeyttävänsä mittausten julkaisemisen toistaiseksi.
1960-luku Suomessa järjestettiin kahdet eduskuntavaalit vuosina 1962 ja 1966. Edellisissä vaaleissa vasemmistopuolueet − erityisesti sisäisestä hajaannuksesta kärsinyt SDP − kokivat tappioita. Jälkimmäisten vaalien tuloksena suuren vaalivoiton saanut, vaalikauden 1962−1966 aikana eheytynyt SDP nousi oppositiosta hallitusvastuuseen. Myös SKDL osallistui hallitusyhteistyöhön lähes 20 vuoden tauon jälkeen. Sen sijaan Kokoomus joutui oppositioon, jossa se pysyi siitä lähtien yli 20 vuoden ajan. Vuodesta 1966 lähtien hallitusten runkona oli SDP:n, SKDL:n ja Keskustapuolueen muodostama kansanrintama.
Reinfeldtin hallitus Reinfeldtin hallitus oli Ruotsin porvarillinen hallitus, joka oli virassa vuosina 2006–2014. Vuoden 2010 valtiopäivävaalien jälkeen se toimi vähemmistöhallituksena. Hallituksen muodosti Alliansen-liittoumaan kuuluneet Ruotsin porvarilliset puolueet: Maltillinen kokoomus, Kansanpuolue liberaalit, Keskustapuolue ja Kristillisdemokraatit.
Veli Merikoski Veli Merikoski toimi ministerinä kerran, ulkoasiainministerinä Ahti Karjalaisen I hallituksessa vuosina 1962–1963 edustaen Suomen Kansanpuoluetta. Hän toimi vuoden 1962 eduskuntavaalien jälkeen hallitustunnustelijana, mutta hänen epäonnistuttuaan hallituksen muodostamisessa hallitustunnustelijaksi nimitettiin Ahti Karjalainen.
Eduskuntavaalit 1999 Oppositiossa ollut Keskusta pyrki haastamaan päähallituspuolueet nostamalla vaaliteemoikseen työllisyyden ja muuttoliikkeen. SDP ja Kokoomus joutuivatkin myöntämään, ettei Lipposen ensimmäisen hallituksen tavoitetta työttömyyden puolittamiseksi ollut saavutettu, mutta korostivat hallituksen ansioita työllisyyden parantamiseksi ja valtiontalouden vakauttamiseksi. Keskusta arvosteli hallituspuolueita kasvukeskusten suosimisesta maaseudun kustannuksella ja sen mielestä muuttoliikettä maalta kaupunkeihin olisi ollut jarrutettava tehokkaammin.
Jari Koskinen Koskisen tehtävän EBRD:ssä oli määrä jatkua toukokuun 2012 loppuun. Hän ei ollut ehdolla kevään 2011 eduskuntavaaleissa, mutta hänet valittiin hallitusneuvotteluiden jälkeen Kataisen hallituksen maa- ja metsätalousministeriksi. Helmikuussa 2014 Koskinen kertoi ettei aio asettua ehdolle vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Maa- ja metsätalousministerin tehtävän Koskinen jätti hallituksen vaihtumisen yhteydessä kesäkuussa 2014. Kataisen luovuttua kokoomuksen puheenjohtajuudesta ja samalla pääministerin tehtävästä muodostettiin Stubbin hallitus, jonka maa- ja metsätalousministeriksi nousi Petteri Orpo.
Pakila 1950-luvulla suurin osa pakilalaisista äänesti SKDL:ää, jonka kannatus oli Pakilassa 40 prosenttia. 1970-luvulta alkaen suurin puolue Pakilassa on ollut kokoomus. Kokoomus oli Pakilassa suosituin puolue sekä vuoden 2015 eduskuntavaaleissa (kannatus 45,7 %) että vuoden 2017 kuntavaaleissa (kannatus 51,1 %).
Maakunta- ja soteuudistus Perustuslakivaliokunnan lausunto hallituksen esityksestä edellytti tiettyjä muutoksia, joiden käsittelytyön johdosta maakuntavaalit siirtyivät hallituksen mukaan kevääseen 2019, mahdollisesti toukokuun eurovaalien yhteyteen, ja soteuudistuksen alku vuodella eteenpäin vuoden 2021 tammikuuhun. Kevään 2019 eduskuntavaalien jälkeen muodostettava hallitus voisi siis tehdä lakeihin merkittäviä muutoksia ennen niiden voimaantuloa.
Juho Kusti Paasikivi Eräänlaisena lohdutuspalkintona KOP:sta erottamisestaan Paasikivelle järjestyi Kokoomuksen puheenjohtajan paikka. Lapuan liikettä myötäillyt Kokoomus oli kärsinyt suurtappion vuoden 1933 eduskuntavaaleissa, mutta Paasikiven johdolla puolue suoritti ideologisen rajankäynnin oikealle ja teki pesäeron Lapuan liikkeen seuraajaksi perustettuun Isänmaalliseen kansanliikkeeseen. Paasikivi katsoi IKL:n kulkevan Saksan kansallissosialistien tiellä ja rinnasti fasismin kommunismiin yksilön vapauksia rajoittavana ja väkivaltaa ihannoivana aatteena. Paasikiven ansiosta Kokoomus onnistui lisäämään kannatustaan vuoden 1936 eduskuntavaaleissa samalla kun IKL:n nousu taittui.
Jäätteenmäen hallitus Uuden hallituksen kokoonpanossa näkyivät sekä muutos että jatkuvuus; edellisestä kertoi kahdeksan vuotta oppositiossa olleen Keskustan paluu hallitusvastuuseen, jälkimmäisestä edellisen pääministeripuolueen SDP:n ja RKP:n jatkaminen. RKP oli ollut mukana kaikissa hallituksissa yhtäjaksoisesti jo vuodesta 1979 lähtien, kun taas SDP ja Keskusta eivät olleet istuneet samassa hallituksessa vuoden 1987 jälkeen. Hallituksen aloittaessa toimintansa politiikan tarkkailijat epäilivätkin päähallituspuolueiden keskinäisen luottamuksen rakentamiseen ja punamultayhteistyön elvyttämiseen kuluvan 16 vuoden tauon jälkeen oman aikansa.
Kunta- ja palvelurakenneuudistus Suomessa oli vuonna 2011 vielä puolen sataa kuntaa, jotka eivät täyttäneet Paras-hankkeen vaatimuksia. Tämän kuntajoukon oli määrä vastata viimeistään kesällä 2011, miten ne palvelunsa puitelain hengessä järjestävät. Vuoden 2011 eduskuntavaalien jälkeen hanke kuitenkin pysäytettiin. Kataisen hallituksen kokoomuslainen kuntaministeri Henna Virkkunen ilmoitti, ettei keskustavetoisena käynnistettyä rakenneremonttia viedä loppuun. Hallitusohjelmassa todettiin, että painopiste siirretään varsinaisiin kuntaliitoksiin. Paras-hankkeen mukaisen löyhemmän rakenneremontin sijaan hallitus tähtäsi kuntamäärän selvään vähentämiseen. Kokoomuksen tavoitteena oli noin sata kuntaa, SDP:n tavoitteena noin 160 kuntaa, jotka perustuisivat ”luonnollisiin työssäkäyntialueisiin”. Tavoitetta nimitettiin kunta- ja sote-uudistukseksi.
Jyri Häkämies Vuoden 2007 eduskuntavaalien jälkeen Häkämies nousi Matti Vanhasen toisen hallituksen puolustusministeriksi ja jatkoi puolustusministerinä myös Mari Kiviniemen hallituskaudella vuosina 2010–2011.
Porvarihallitus Koko 1940-luvun loppupuoliskon ja 1950-luvun alun hallitukset koostuivat punamullasta. Vuoden 1948 jälkeen tuli SDP:n yksipuoluehallitus äärivasemmiston jäädessä hallitusten ulkopuolelle. Kekkosen hallitukset I, II ja III suosivat punamultaa. Kekkonen yritti saada neljännestä hallituksestaan porvarihallitusta heinäkuussa 1953 ratkaistakseen kustannuskriisin. Maalaisliiton ja SDP:n edustamat tuottajajärjestöt olivat ajautuneet niin pahoihin eturistiriitoihin, että maan talous oli kriisissä. Lopulta syntyi Maalaisliiton ja RKP:n vähemmistöhallitus, jota oli täydennetty kolmella ammattiministerillä. Se ei ollut täysi porvarihallitus, koska Kokoomus ei ollut mukana, mutta se oli ensimmäinen ainoastaan porvaripuolueiden muodostama hallitus sitten Kallion IV hallituksen vuonna 1936.
Keijo Liinamaa Vuoden 1970 eduskuntavaalien jälkeen poliittiset puolueet eivät pystyneet muodostamaan hallitusta. Presidentti Urho Kekkonen määräsi tällöin Teuvo Auran muodostamaan virkamieshallituksen. Pääministeri Auran hallituksessa Liinamaa toimi oikeusministerinä 63 päivää touko-heinäkuussa 1970, kunnes Ahti Karjalainen muodosti uuden hallituksen.
Fredrik Reinfeldt Maltillinen kokoomus saavutti Reinfeldtin johdolla historiansa parhaimman vaalituloksen vuoden 2010 valtiopäivävaaleissa. Porvarillinen allianssi voitti vaalit, mutta joutui vaalien jälkeen jatkamaan vähemmistöhallituksena Ruotsidemokraattien päästyä vaa'ankieliasemaan. Reinfeldt jatkoi pääministerinä ja hänen johtamaansa hallitukseen tuli yhteensä 24 ministeriä, mikä oli kolme enemmän kuin aiemmin.
Paavo Lipponen Asiantuntijaraati valitsi vuonna 2013 Helsingin Sanomissa Lipposen molemmat hallitukset parhaiksi Suomen hallituksiksi vuoden 1987 jälkeen.
Ylipäällikkö Suomessa tasavallan presidentti on perustuslain mukaan puolustusvoimien ylipäällikkö, missä ominaisuudessa hän muun muassa ylentää kaikki upseerit. Sodan aikana presidentti voi luovuttaa ylipäällikkyyden toiselle henkilölle. Talvisodan sytyttyä vuonna 1939 Kyösti Kallio luovutti ylipäällikkyyden puolustusvoimain komentajalle, sotamarsalkka, myöhemmin Suomen marsalkka Gustaf Mannerheimille ja kun hänestä tuli jatkosodan lopulla 1944 presidentti, ylipäällikkyys palautui luovuttajainstituutiolle. Risto Ryti on Suomen presidenteistä ainoa, joka ei ole lainkaan ollut ylipäällikkö.
Paavo von Pandy Talvisodan aikana Pandy palveli vapaaehtoisena Suomen armeijassa, minkä johdosta hän sai presidentiltä Suomen kansalaisuuden 14. huhtikuuta 1941. Jatkosodan aikana hän palveli yhdysmiehenä suomalaisten ja saksalaisten välillä, ja sai molemmilta valtioilta kunniamerkit.
Hans Metzger Metzger julkaisi 1984 ja 1986 kaksiosaiset muistelmat toiminnastaan Suomessa talvi- ja jatkosodan aikana. Näistä jälkimmäinen, jatkosotaa käsitellyt "Poliittiset aseveljet" vedettiin vuoden 1985 joulumarkkinoilta presidentti Urho Kekkosen pojan Matti Kekkosen vaatimuksesta. Syynä oli se että kirjassa oli siteerattu runsaasti nimimerkki Pekka Peitsen jatkosodan alkuvuosina Suomen Kuvalehdessä julkaisemia neuvostovastaisia kirjoituksia ja Matti Kekkosen mielestä näillä sitaateilla pyrittiin mustamaalaamaan hänen isäänsä, joka oli kirjoittanut tällä nimimerkillä. Pekka Peitsen nimimerkillä kirjoitti jatkosodan alussa luultavsti kuitenkin Wolf H. Halsti.
P. E. Svinhufvud Veteraanipoliitikko Svinhufvud pyrki osallistumaan vielä kerran Suomen asioiden hoitamiseen talvisodan lopulla matkustamalla avunhakumatkalle Saksaan ja Italiaan. Adolf Hitler ja Benito Mussolini kieltäytyivät kumpikin tapaamisesta, mutta tuolloisen paavin Pius XII:n presidentti pääsi tapaamaan. Jatkosodan aikana Svinhufvud tuki Suur-Suomi-ajattelua, mutta pitkäaikaisen valtiomiehen aika oli kuitenkin menossa mailleen. Hän kuoli kotonaan Kotkaniemessä 29. helmikuuta 1944, ja hänet siunattiin haudan lepoon Luumäen kirkossa. Svinhufvud on Suomessa kuolleista presidenteistä ainoa, joka kuoli Helsingin ulkopuolella.
Kunniamerkki Suomessa virallisia ovat ritarikuntien, tasavallan presidentin, valtioneuvoston jäsenten ja Puolustusvoimain komentajan myöntämät ansiomerkit. Suomen tasavallan kunniamerkkeihin liittyviä ritarikuntia ovat Suomen valkoisen ruusun, Suomen leijonan ja Vapaudenristin ritarikunnat. Talvisotaan ja jatkosotaan osallistumisesta myönnettiin |muistomitalit ja muistoristejä. 1987 Tasavallan presidentti Mauno Koivisto vahvisti, että jatkosodan muistomitaliin voi sotilaspiirin esikunnan päätöksellä liittää Lapin sotaan liittyvän soljen. Näin jatkosodan muistomitali liittyy myös Lapin sotaan.
Jalmari Jaakkola Talvisodan jälkeen Jaakkola kirjoitti Suomen historiaa ulkomaisille esittelevän suppean esityksen "Suomen historian ääriviivat", joka käännettiin useille kielille, sekä jatkosodan aikana presidentti Risto Rytin pyynnöstä niin ikään ulkomaille suunnatun esitelmän "Suomen idänkysymys", jossa pyrittiin historiallisella argumentoinnilla perustelemaan Suomen aluevaatimukset Itä-Karjalaan ja Kuolan niemimaahan.
Sotamarsalkka Syksyllä 1939 tasavallan presidentti Kyösti Kallio nimitti Mannerheimin tasavallan puolustusvoimain komentajaksi, jolle luovutti talvisodan sytyttyä ylipäällikkyyden. Jatkosodan aikana valtioneuvosto myönsi "Suomen marsalkan" arvon Mannerheimille hänen 75-vuotispäivänään 1942.
Kolmenkymmenenkolmen kirjelmä Kolmenkymmenenkolmen kirjelmä oli 33 niin sanottuun rauhanoppositioon kuuluneen, pääasiassa ruotsinkielisen tai SDP:n vasemmistosiipeen kuuluneen poliitikon allekirjoittama kirjelmä joka luovutettiin jatkosodan aikana 20. elokuuta 1943 presidentti Risto Rytille. Kirjelmässä joka oli päivätty 4. elokuuta 1943 lausuttiin allekirjoittajien huoli Suomen tulevaisuudesta sekä huonontuneista suhteista Yhdysvaltoihin ja esitettiin toivomus että hallitus ryhtyisi mahdollisimman nopeasti toimenpiteisiin rauhan saavuttamiseksi ja Suomen irrottamiseksi sodasta.
Kustaa Aadolf (Ruotsin perintöprinssi) Kustaa Aadolf ilmaisi tukensa Suomelle jatkosodassa ja olisi jopa halunnut osallistua vapaaehtoisena talvisotaan, mutta suunnitelma kaatui Ruotsin kuninkaan vastustukseen. Välirauhan aikana syyskuussa 1940 perintöprinssi Kustaa Aadolf oli kunniavieraana aikansa merkittävässä urheilutapahtumassa yleisurheilun kolmimaaottelussa Suomi-Ruotsi-Saksa. Jatkosodan hyökkäysvaiheen aikaan syksyllä 1941 Kustaa Aadolf vieraili Suomessa Mikkelin päämajassa ja teki edelleen kiertomatkan rintamalle Itä-Karjalaan mm. Pitkärantaan ja Kontupohjaan. Toisen kerran Jatkosodan aikana hän vieraili Suomessa keväällä 1942.
Rauhanoppositio Rauhanoppositioon kuuluneet luovuttivat jatkosodan aikana 5. elokuuta 1943 presidentti Risto Rytille niin sanotun Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän, johon kaikki jälkeenpäin ryhmään luetut eivät tosin osallistuneet. Esimerkiksi Urho Kekkonen ei allekirjoittanut. Rauhanoppositio ei kuitenkaan kyennyt painostamaan Suomen hallitusta, joka sodan jatkamisesta ja siitä aikanaan irtautumisesta päättäessään katsoi liittolaissuhteen ylläpitämisen Saksan kanssa olleen vallinneissa oloissa Suomen etujen mukaista. Pienin osin rauhanopposition vaatimusten mukaista politiikkaa kuitenkin toteutettiinkin, sillä esimerkiksi kotiuttamalla vapaaehtoisen SS-pataljoonan Saksasta vuonna 1943 ja perustamalla arvovaltaisten kansalaispiirien tukemana kesällä 1944 amerikkalais-suomalaisen yhdistyksen Linkomiehen hallitus pyrki varautumaan Saksan ja Suomen liitosuhteen päättymisen jälkeiseen aikaan.
Pettu-Eerikki Näyttely käsittelee Pohjois-Satakunnan alueen historiaa 1800-luvun lopun sortovuosista noin 1950-luvulle sijoittuviin vaaran vuosiin. Näyttelyn esineistö käsittää valokuvien lisäksi muun muassa lehdistö- ja propagandamateriaalia, sotilasvälineistöä, uniformuja, tietoja väestörakenteesta sekä käyttöesineitä. Näyttelyssä on myös presidentti ja Suomen marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin talvi- ja jatkosodan aikana käyttämä suikka.
Konrad von Bagh Von Bagh oli jatkosodan aikana sotapsykiatrian vaikuttajia. Suomalaissotilaiden psyykkisiä häiriöitä jatkosodan aikana tutkineen Ville Kivimäen mukaan von Bagh edusti psykiatriassa saksalaista koulukuntaa joka tarjosi mielisairauksien hoitokeinoiksi työtä ja kovaa kuria. Jatkosodan aikana von Bagh määräsi armeijan hermotoipilaille kovia voimisteluharjoituksia joiden tarkoituksena oli von Baghin mukaan saada potilas "pakenemaan terveyteen". Von Baghin vaikutuksesta myös saksalaispsykiatrian perinne jatkui Pohjois-Suomessa pitempään kuin muualla Suomessa.
G. A. Gripenberg Vuonna 1933 Gripenberg nimitettiin lähettilääksi Lontooseen, joka oli Suomen tärkeimpiä edustustoja. Hänen kautensa siellä kesti kunnes Ison-Britannian ja Suomen diplomaattisuhteet katkesivat jatkosodan aikana Britannian sodanjulistuksen vuoksi vuoden 1941 lopussa. Gripenberg määrättiin ensin kotimaahan disponibiliteettiin ja nimettiin syksyllä 1942 lyhyeksi aikaa Suomen edustajaksi Vatikaaniin, mutta seuraavana keväänä hänet siirrettiin Tukholmaan. Se oli nyt Suomen tärkein ulkomaanedustusto, varsinkin kun Neuvostoliitto päätti sodan loppuvaiheessa käydä rauhantunnustelut Suomen kanssa Tukholman kautta. Gripenberg vältteli yleensä poliittista vaikuttamista, mutta joutui asemansa takia välikädeksi rauhantunnusteluissa. Hän jatkoi asemapaikallaan vielä yli vuosikymmenen sodan jälkeenkin ja varsinkin presidentiksi tullut J. K. Paasikivi arvosti hänen pätevyyttään. Viimeiset kaksi vuotta Tukholmassa 1954–1956 hän palveli suurlähettilään nimikkeellä.
Erkki Räikkönen (s. 1900) Räikkönen oli päätoimittajana Itsenäinen Suomi -lehdessä 1926–1932 sekä kansallissosialistien Kustaa Vaasa -lehdessä 1939–1940. Vuosina 1927–1944 hän työskenteli presidentti P. E. Svinhufvudin yksityissihteerinä. 1930-luvulla Räikkönen oli myös Suomen Vapaussodan päätoimittajana 1932–1938 ja Kustannus Oy Sanattaren toimitusjohtajana 1932–1938. Jatkosodan aikana hän toimi Siniristi-järjestön hallituksen puheenjohtajana.
Töölön kisahalli Messuhalleja käytettiin myös urheilukilpailuissa ja konserteissa. Ensimmäinen suuri urheilutapahtuma oli Suomen ensimmäinen ammattinyrkkeilytapahtuma kesäkuussa 1935, jossa Gunnar Bärlund voitti tyrmäyksellä Saksan Arno Kölblinin. Joulukuussa 1936 Messuhallissa järjestettiin silloisen presidentin P. E. Svinhufvudin 75-vuotissyntymäpäiväjuhlat. Talvi- ja jatkosodan aikana Messuhalli oli Jatkosodan asemiesiltojen näyttämönä. Samoin hallissa järjestettiin sotien aikana sotasaalisnäyttelyitä.
Sodan jälkeen 1940-luvulla Messuhalli oli useiden poliittisten juhlien näyttämönä. Siellä kokoontuivat uudet poliittiset vasemmistolaiset ryhmät, Suomi-Neuvostoliitto-seura järjesti Messuhallissa suurtapahtumiaan. Vuoden 1952 olympialaisissa siellä pidettiin voimistelu-, paini-, nyrkkeily- ja painonnostokilpailut sekä koripallon loppuottelut. A-Messuhallissa ovat konsertoineet mm. Louis Armstrong, The Beach Boys, Deep Purple, Paul McCartney & Wings, Slade, Gary Glitter ja Uriah Heep.
Suomen sotien Korkeajännitys Jatkosodan päätyttyä Pekka palasi työelämään mutta auttoi vielä Vilhoa torjumaan muun muass vuonna 1948 Presidentti Paasikiveen kohdistuneen kaappausyritksen ja vuonna 1961 Presidentti Kekkosen salamurha-hankkeen. Pekka palasi vielä kerran Vilhon avuksi kun Vilho tarvitsi Pekan sisäpiiritietoa Suomen kommunistien mielipiteestä Neuvostoliiton tekemään Tšekkoslovakian miehitykseen vuonna 1968.
Jatkosodan vastarinta Jatkosodan vastarintaa suoritettiin Suomessa jatkosodan aikana vuosina 1941–1944. Toimijat koostuivat lähinnä kommunisteista, mutta myös joistakin sosiaalidemokraateista, jotka vastustivat Suomen natsi-Saksan aseveljenä käymää sotaa. Vastarinta perustui pääasiassa infrastruktuurin sabotoimiseen ja vakoiluun Neuvostoliiton hyväksi.
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunta Heraldikko Gustaf von Numers sai tehtäväkseen laatia muutosehdotuksia. Monien vaiheiden jälkeen suurmestari hyväksyi lopulta kuusenhavuristin. Itsenäisyyspäivänä 1963 presidentti Kekkonen kantoi ensimmäisenä uutta ketjua. Hakaristin korvaamisesta havuristillä seurasi, että vanhat suurristit pyrittiin vaihtamaan uusiin. Muun muassa vuonna 1967 Belgian kuningas Baudouin I:lle vuonna 1954 myönnetty kunniamerkki vaihdettiin hänen pyynnöstään ja vuonna 1986 presidentti Mauno Koiviston Japaniin tekemän valtiovierailun yhteydessä vaihdettiin keisari Hirohitolle jatkosodan aikana 1942 luovutettu suurristi.Suurristi ketjuineen myönnetään yleensä vain valtionpäämiehille, ja niitä on myönnetty noin sadalle henkilölle.
Motti (ravintola) Ravintola Motti tuli suosituksi jo jatkosodan aikana ja sen kanta-asiakkaisiin kuuluivat muun muassa marsalkka Carl Gustaf Mannerheim, presidentti Urho Kekkonen, kansanedustaja Hertta Kuusinen ja kirjailija Mika Waltari. Ravintolan erikoisuuksiin kuuluivat liekitetyt "Pässin kivekset" sekä vasikan "Palavat munuaiset" ja ruokalistalla oli myös muun muassa karhua, majavaa, oravaa, piisamia, riekkoa, sorsaa ja pyytä. Tunnetuimpia ruokalajeja kehitti muun muassa keittiömestari Leo Salonen, joka oli Motin ravintolapäällikkö vuosina 1959–1967, ja joka kuului myös Suomen ensimmäisiin tv-kokkeihin tänä aikana. Salonen sai vastuulleen paljolti Motissa toteutetut presidentti Kekkosta tapaamaan tulleiden valtiovierailujen ruokatarjoilujen hoitamisen vuosina 1961-1966; sittemmin valtiovierailujen tarjoilut siirtyivät Marskiin ja Smolnaan.
Puolustusvoimien ylipäällikkö Ylipäällikkyys siirtyi valtionpäämiehenä toimineelle valtionhoitajalle vuoden 1919 alusta ja saman vuoden heinäkuussa voimaan astuneen hallitusmuodon sekä vuodesta 2000 voimassa olevan perustuslain mukaan ylipäällikkönä toimii tasavallan presidentti. Hallitusmuodossa presidentillä oli mahdollisuus luovuttaa tehtävä toiselle henkilölle sodan aikana ja talvisodan sytyttyä 1939 presidentti Kyösti Kallio antoikin ylipäällikkyyden komentajalle, sotamarsalkka Mannerheimille, joten Kallio ei ollut enää ylipäällikkönä toimikautensa runsaan viimeisen vuoden ajan. Mannerheim jatkoi joukkoja komentavana ylipäällikkönä myös talvisodan jälkeisen Moskovan rauhan kaudella ja koko jatkosodan, jonka lopulla 1944 hänestä tuli presidentti. Näin ollen tasavallan presidenteistä Risto Ryti ei ollut ylipäällikkönä lainkaan. Kun Mannerheim luopui komentajuudesta Lapin sodan aikana vuoden 1945 alussa, tuolloin voidaan katsoa ylipäällikkyyden palautuneen muodollisestikin luovuttajainstituutiolle.
Suomen sotavankileirit jatkosodassa Suomen sotavankileirit jatkosodassa tarkoittaa suomalaisten jatkosodan 1941–1944 aikana sotavangeiksi saamien noin 64 000 neuvostosotilaan säilytykseen tarkoitettuja leirejä. Suomalaiset jakoivat sotavangit eri ryhmiin, kuten "poliittisiin", "upseereihin" ja "miehistöön" ja usein myös eri etnisiin ryhmiin, esimerkiksi "juutalaiset" olivat omana ryhmänään.
Valtiopetos Suomessa valtiopetos on rikos, jolla väkivaltaa käyttämällä tai sillä uhkaamalla, oikeudettomasti pakottamalla taikka valtiosääntöä rikkomalla yritetään kumota tai muuttaa Suomen valtiosääntö taikka muuttaa valtiojärjestystä. Valtiopetokseen syyllistyy myös se, joka yrittää väkivaltaa käyttämällä tai sillä uhkailemalla syrjäyttää Tasavallan presidentin, valtioneuvoston tai eduskunnan taikka kokonaan tai osaksi estää niitä käyttämästä toimivaltaansa. Rikoksesta tuomitaan vähintään vuodeksi ja enintään kymmeneksi vuodeksi vankeuteen. Valtiopetoksesta tuomittava henkilö on rikoslain 2. luvun 14a. pykälän mukaan lisäksi tuomittava menettämään sotilasarvonsa; kyseinen määräys otettiin rikoslakiin jatkosodan aikana vuonna 1944.
Turku Heti Suomen itsenäistymisen jälkeen alkaneessa Suomen sisällissodassa Turku oli muiden suurten kaupunkien tapaan punaisten hallinnon alla. Sota oli kuitenkin lyhyt, ja kevään 1918 aikana Turussa olleet punaiset vetäytyivät. Talvi- ja jatkosodan aikana Turku kärsi Neuvostoliiton pommituksista. Muun muassa Turun linna kärsi tuhoa, ja sen lähialue sekä Martin kaupunginosa pommitettiin lähes täysin maan tasalle. Neuvostoliitto pudotti talvisodan aikana kaupunkiin 4 000 pommia, jotka tuhosivat tai vaurioittivat yli 600 rakennusta. Pommituksissa kuoli 52 ja haavoittui 151 henkeä. Turku olikin Viipurin jälkeen talvisodan pommitetuin kaupunki. Presidentti, marsalkka Mannerheim oli sodan jälkeen sitä mieltä, että pääkaupunki pitäisi siirtää Helsingistä Turkuun, sillä Suomi joutui Moskovan välirauhassa vuonna 1944 luovuttamaan aivan Helsingin vierestä Porkkalan Neuvostoliitolle tukikohdaksi.
Jatkosodan hyökkäysvaiheen merisotatoimet Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat aluevesillä, sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä saksalaisten kanssa Suomenlahtea. Maavoimien edettyä Ääniselle Suomen laivasto sai uuden laivastoyksikön, kun perustettiin Äänisen laivasto-osasto, johon kuului yksi tykkivene ja muutamia muita aluksia. Myös ns. saattuetoimintaa suoritettiin, eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia.
Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana Talvisodan aikana pioneeriaselajin materiaalin todettiin olevan pahasti puutteellista, jota ongelmaa saatiin osin ratkaistua jo talvisodan aikana. Välirauhan aikana laaditusta perushankintaohjelmasta ehdittiin ennen jatkosotaa toteuttaa noin puolet, jolla paikattiin suurimmat puutteet pioneerimateriaalin suhteen. Materiaalitilanne oli eräiden välineiden osalta jatkosodan syttyessä seuraava:
Pioneerimateriaalin osalta kalusto siis lisääntyi, mutta myös monipuolistui välirauhan aikana käsittäen jatkosodan syttyessä noin 500 eri nimikettä. Pioneeriaselajin toimintaa jatkosodan alusta lähtien haittasi kuljetuskaluston (lähinnä kuorma-autojen) vähäisyys.
Itä-Karjala Jatkosodan aikana Itä-Karjalan kysymys nousi uudestaan esille. Suomi oli Saksan kanssa käydyissä neuvotteluissa tuonut ilmi mielenkiintonsa eräitä Itä-Karjalan alueita kohtaan. Jatkosodan alkaessa Mannerheim antoi päiväkäskyn, jossa luvattiin vapauttaa Itä-Karjala ja luoda Suur-Suomi. Jatkosodan aikana 1941-1944 suurin osa Itä-Karjalaa oli Suomen miehittämä.
Reinhold Svento Jatkosodan jälkeen Svento siirtyi SKDL:n riveihin monien muiden SDP:n puoluejohdon kanssa riitautuneiden tavoin. Ulkoministerinä ollessaan huhtikuussa 1948 Svento oli jäsenenä YYA-sopimusneuvotteluvaltuuskunnassa. Syyskuussa 1955 hän oli jäsenenä presidentti J. K. Paasikiven johtamassa valtuuskunnassa, jonka kanssa Neuvostoliitto sopi Porkkalan vuokra-alueen palautuksesta Suomelle. Julkisen uransa päätteeksi Svento kuului Suomen YK-valtuuskuntaan vuosina 1955−1958. Presidentti Urho Kekkonen jätti hänet vuoden 1958 lopulla pois Suomen YK-valtuuskunnasta, mistä hän pahoitti mielensä syvästi.
Martti Lintulahti Lintulahti kävi jatkosodan aikana Maasotakoulun ja työskenteli pääesikunnassa, mistä hänet määrättiin vuonna 1945 Suomen sotilasasiamiehen apulaiseksi Tukholmaan. Vuonna 1946 hän oli presidentti Carl Gustaf Emil Mannerheimin adjutanttina. Valmistuttuaan valtiotieteen kandidaatiksi vuonna 1947 Lintulahti jätti armeijan ja meni seuraavana vuonna töihin ulkoministeriöön. Hän sai lähetystöneuvoksen arvonimen vuonna 1963. Hän oli Bagdadissa Suomen asianhoitajana vuosina 1969–1973 ja suurlähettiläänä vuosina 1973–1975 sekä suurlähettiläänä Brasíliassa 1975–1982. Viimeksi Lintulahti oli ulkoasiainministeriön neuvottelevana virkamiehenä maaliskuusta 1982 saman vuoden syksyllä tapahtuneeseen kuolemaansa asti.
Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941 Pohjois-Suomi jatkosodan hyökkäysvaiheessa 1941 on nimitys Lapin sotatoimille jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana. Sotatoimiin lasketaan kuuluvan alueet Kuhmon suunnalta Petsamoon. Lapin rintamalla hyökkäysvastuu oli pääosin Suomen kanssa liittoutuneella Saksalla.
Lotta Svärd Jatkosodan alussa heinäkuussa 1941 Lotta Svärd -järjestö liitettiin ylipäällikön päätöksellä Suomen puolustusvoimien osaksi järjestön lukuisten maanpuolustustehtävien vuoksi. Lotta Svärd oli jatkosodan aikaan maailman suurin vapaaehtoinen naisten maanpuolustusjärjestö, siihen kuului enimmillään 232 000 jäsentä. Lotta Svärd -järjestö kykeni vapauttamaan talvi- ja jatkosodan aikana 1939–1944 noin 25 000 suomalaista miestä muihin tehtäviin.
Vihtori Siivo Siivo toimi talvisodan aikana vääpelinä JR 29:ssä ja jatkosodan aikana JR 56:ssa. Vuoden 2013 itsenäisyyspäivän vastaanotolla Siivo oli ensimmäinen presidentti Sauli Niinistöä kätellyt vieras. Hän peri tämän tehtävän kapteeni Tuomas Gerdtilta. Hän toimi myös Kankaanpään Sotaveteraanien kunniapuheenjohtajana.
Aladár Paasonen Paasonen oli Suomen valtuuskunnan jäsenenä talvisotaa edeltäneissä Moskovan neuvotteluissa loka-marraskuussa 1939 yhdessä mm. Paasikiven ja Nykoppin kanssa. Talvisodan aikana Paasonen oli komennettuna Pariisiin, jossa hänen tehtävänsä oli yrittää hankkia aseita ja muuta sotavarustusta puolustusvoimille. Jatkosodan aikana Paasonen oli aluksi Jalkaväkirykmentti 5:n (JR 5) komentajana Karjalankannaksella ja Itä-Karjalassa vuosina 1941–42. Hänestä tuli marsalkka Mannerheimin luotettu apulainen toimiessaan Päämajan tiedustelujaoston päällikkönä vuosina 1942–44. Kun marsalkka presidentin tehtävästä luovuttuaan keväällä 1946 vetäytyi Lausanneen, Sveitsiin eläkkeelle, juuri Paasonen oli hänen uskollisin seuralaisensa siellä.
Jatkosodan muistomitali Mitali perustettiin vasta 12 vuotta sotien päättymisen jälkeen tasavallan presidentti Urho Kekkosen 24. toukokuuta 1957 antamalla asetuksella. Muistomitali myönnettiin tasavallan presidentin nimissä henkilön omasta hakemuksesta. Jakoon liittyvät käytännön asiat kuuluivat sotilasläänien esikunnille. Koska muistomitalin saamiseen tarvittiin hakemus, otaksutaan että on paljon mitaliin oikeutettuja miehiä ja naisia, jotka eivät ole sitä saaneet. Mitali voitiin myöntää Suomen kansalaiselle tai ulkomaalaiselle henkilölle, joka oli osallistunut sotaan tai toiminut muuten maanpuolustuksen hyväksi 25. kesäkuuta 1941 – 27. huhtikuuta 1945 välisenä aikana. Mitaliin olivat oikeutettuja myös osa sotilaspoikana tai pikkulottana toimineista henkilöistä, koska näitä toimintoja johti Kotijoukkojen esikunta. Mitalin jakelu päättyi vuoden 1992 lopussa.
Sotasyyllisyysoikeudenkäynti Oikeuskansleri oli jakanut laatimansa syytekirjelmän seitsemään kohtaan, joista ensimmäinen käsitteli Suomen poliittisen johdon toimintaa talvi- ja jatkosodan välisenä aikana ja toinen jatkosodan syttymisvaihetta. Loput viisi kohtaa koskivat jatkosodan aikaisia poliittisia ratkaisuja, joiden oikeuskansleri katsoi laajentaneen ja pitkittäneen sotaa.
Veikko Kallio (maanviljelysneuvos) Veikko Kallio osallistui nuorena nuorisoseuratoimintaan ja oli myös urheilija; vuonna 1931 hänet valittiin Nivalan Urheilijoiden vuoden urheilijaksi. Hän opiskeli Oulun lyseossa ja Ruukin maamieskoulussa ennen kuin siirtyi viljelemään ensin Mehtälän tilaa ja myöhemmin Heikkilän suurtilaa sen jälkeen, kun hänen isänsä valittiin tasavallan presidentiksi 1937. Veikko Kallio palveli talvi- ja jatkosodassa. Jatkosodan aikana hän osallistui taisteluihin muun muassa Saarivaarassa, Koirivaarassa, Hyrsylässä, Äänislinnassa ja Ihantalassa. Asemasotavaiheessa hän soitti myös vapaaehtoisena torvisoittokunnassa.
Sotamateriaalitilanteen kehitys Suomessa välirauhan aikana Samoin kuin pioneerialalla oli myös viestialalla todettu talvisodan aikana merkittäviä puutteita, joita pyrittiin korjaamaan jo talvisodan aikana. Välirauhan aikaisen perushankintaohjelman mukaisista hankinnoista ehdittiin ennen jatkosodan syttymistä toteuttamaan vain puolet. Viestimateriaalin osalta tilanne jatkosodan syttyessä oli seuraava (suluissa puute - / ylitys + määrävahvuuksista):
Kaarlo Kurko Palattuaan Suomeen 1931 Kurko toimi muun muassa "Akateemisen ilmasuojeluyhdistyksen" levikkipäällikkönä 1936–1937 ja Suomen väestönsuojelujärjestön osastopäällikkönä 1938–1942. Hän oli myös 1930-luvun lopulla avustajana Sinimusta-, Luo Lippujen- ja Itsenäinen Suomi -lehdissä. Talvi- ja jatkosodan aikana Kurko palveli kotirintamalla väestönsuojelutehtävissä. Kurkon keräämä henkilökohtainen arkisto tuhoutui osaksi jatkosodan aikana Helsingin pommituksissa helmikuussa 1944.
PPŠ-41 Jatkosodan aikana suomalaiset saivat PPŠ-41:tä sotasaaliiksi noin 2 500 kpl. Jatkosodan aikana rintamajoukkojen lisäksi niitä käyttivät kotirintaman joukot. Niiden muuntamista 9 × 19 Parabellum -kaliiperiin suunniteltiin myös Suomessa, mutta tämä hanke ei edennyt muutamaa prototyyppiasetta pitemmälle.
Elintarvikkeiden säännöstely Suomessa toisen maailmansodan aikana Sotamuona-annoksien koko vaihteli talvi- ja jatkosodan aikana useasti. Talvisodan aikana annokset olivat suurimmillaan. Jatkosodan alussa vuoden 1941 kesällä ja syksyllä annokset olivat hieman talvisotaa pienemmät. Keväällä ja alkukesästä 1942 annokset olivat osin jopa riittämättömiä. Tämän jälkeen sotamuona-annosten kokoa saatiin hiljalleen kasvatettua. Ravinnon riittävyyteen vaikutti oleellisesti sotatapahtumien kiivaus. Jatkosodan asemasodan aikana, jolloin rintamatapahtumat olivat vain ajoittaisia tai vähäisiä, osa muona-annoksista jäi jopa käyttämättä, vaikka annokset olivat pienimmillään. Muona-annosten sisältö määriteltiin tavanomaisimpien elintarvikkeiden määrinä, mutta erilaisia vaihtotaulukoita laadittiin.
Sotatalous Suomessa toisen maailmansodan aikana Välirauhan aikana luotiin Suomen sota-aikainen talouspolitiikka ja sen osana myös säännöstelyjärjestelmä, joka ei koskenut pelkästään elintarvikkeita vaan myös hyvin suurta osaa muita välttämättömiä hyödykkeitä. Välirauhan aikana saatiin luotua jonkinasteinen tasapainotila kysynnän ja tarjonnan välillä, mutta ns. jatkosodan osoittauduttua pidempikestoiseksi kuin aluksi oli uskottu tai toivottu järkkyi tasapainotila merkittävästi. Jatkosodan alusta pystyttiin selviytymään jo hankittujen varastojen turvin, mutta varastojen loputtua keväällä 1942 oli kansakunta käytännössä jo nälänhädän partaalla.
Elintarvikkeiden säännöstely Suomessa toisen maailmansodan aikana Välirauhan aikana luotiin Suomen sota-aikainen talouspolitiikka ja sen osana myös säännöstelyjärjestelmä, joka ei koskenut pelkästään elintarvikkeita vaan myös hyvin suurta osaa muita välttämättömiä hyödykkeitä. Välirauhan aikana saatiin luotua jonkinasteinen tasapainotila kysynnän ja tarjonnan välillä, mutta jatkosodan osoittauduttua pidempikestoiseksi kuin aluksi oli uskottu tai toivottu järkkyi tasapainotila merkittävästi. Jatkosodan alusta selvittiin jo hankittujen varastojen turvin, mutta varastojen loputtua keväällä 1942 oli kansakunta käytännössä jo nälänhädän partaalla.
Sotatalous Suomessa välirauhan aikana Välirauhan aikana luotiin Suomen sota-aikainen talouspolitiikka ja sen osana myös säännöstelyjärjestelmä, joka ei koskenut pelkästään elintarvikkeita vaan myös hyvin suurta osaa muita välttämättömiä hyödykkeitä. Välirauhan aikana saatiin luotua jonkinasteinen tasapainotila kysynnän ja tarjonnan välillä, mutta ns. jatkosodan osoittauduttua pidempikestoiseksi kuin aluksi oli uskottu tai toivottu järkkyi tasapainotila merkittävästi. Jatkosodan alusta pystyttiin selviytymään jo hankittujen varastojen turvin, mutta varastojen loputtua keväällä 1942 oli kansakunta käytännössä jo nälänhädän partaalla.
Suomen ulkomailta hankkima sotamateriaali välirauhan aikana Suomen ulkomailta hankkima sotamateriaali välirauhan aikana-artikkeli käsittelee niitä hankintoja, joita Suomen valtio teki talvi- ja jatkosodan välillä vallinneen ns. välirauhan aikana maanpuolustuksen suorituskyvyn turvaamiseksi.
Väinö Tanner Toimiessaan ministerinä jatkosodan aikana Tanner joutui vaikeaan kaksoisrooliin: ulospäin hän edusti hallituksen politiikkaa, mutta hallituksessa puolueensa kriittisiä näkemyksiä; valtaosa SDP:n kannattajista ei hyväksynyt Tarton rauhan rajan ylittämistä. Laajassa yksityiskirjeessään presidentti Risto Rytille syksyllä 1941 Tanner katsoi Suomen saavuttaneen tärkeimmät sodanpäämääränsä vallattuaan takaisin Moskovan rauhassa menettämänsä alueet. Hänen mielestään Suomi voisi pitää Itä-Karjalan vain siinä tapauksessa, että Neuvostoliitto luhistuisi lopullisesti, mihin hän ei lainkaan uskonut, koska "200 miljoonan kansaa ei noin vain pyyhitä maan päältä".
Tolvajärvi Ennen 1940-luvun alueluovutuksia Tolvajärvi kuului Suomelle ja Korpiselän kuntaan. Järviryhmällä taisteltiin sekä talvi- ja jatkosodassa. Talvisodan aikana käydyssä Tolvajärven–Ägläjärven taistelussa Suomen joukot pysäyttivät Neuvostoliiton etenemisen Tolvajärvelle ja saivat heidät perääntymään. Jatkosodan hyökkäysvaiheessa rintama kulki heinä-syyskuun Tolvajärven Ristisalmella.
Jatkosodan vapaaehtoiset Norjalaisia vapaaehtoisia tuli Suomeen yli tuhat miestä Saksan värvääminä. Norjalaiset vapaaehtoiset kärsivät Petsamon ja Sallan kelirikkohyökkäyksessä raskaita tappioita. He menettivät jatkosodan aikana 196 miestä.
Breda M35 Talvisodan aikana Suomeen tilattiin kaikkiaan 48 kappaletta 20 mm:n Breda-tykkejä. Suomeen tykit saapuivat helmikuussa 1940, mutta rintamajoukoille niitä ei ehditty enää jakaa ennen sodan päättymistä. Myöhemmin (välirauhan ja jatkosodan aikana) aseita tilattiin lisää joitakin kymmeniä kappaleita, joista osa oli kiinteälavettisia laivoihin tapahtuvaa asennusta varten. Breda-tykkien melko suuresta lukumäärästä johtuen ne osallistuivat sangen näkyvästi sotatoimiin useilla jatkosodan rintamilla.
Jatkosodan hyökkäysvaihe Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä saksalaisten kanssa Suomenlahtea. Maajoukkojen edettyä Ääniselle Suomen laivasto sai uuden laivastoyksikön, kun perustettiin Äänisen laivasto-osasto, johon kuului yksi tykkivene ja muutamia muita aluksia. Myös ns. saattuetoimintaa suoritettiin, eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä.
Mäkiluodosta käsin suomalaiset häiritsivät neuvostolaivastoa tykkitulellaan koko hyökkäysvaiheen ajan.
Jatkosodan pommitusten aiheuttamat tuhot Jatkosodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimat hyökkäsivät yhteensä 2581 kertaa Suomen hallinnassa olevalle alueelle, joskaan tilastoon ei sisälly sotatoimialueen hyökkäykset.Jatkosodan aikaiset pommitusten aiheuttamat, väestöön kohdistuvat, tappiot koostuivat yhteensäJatkosodan aikana tuhoutui yhteensä 1632 rakennusta ja vaurioitui yhteensä 2245 rakennusta.
Jatkosodan vapaaehtoiset Inkeriläisiä siirrettiin Suomeen lähes 50 000 sen jälkeen, kun Saksa oli valloittanut suuren osan Inkeristä. Pian alkoi vapaaehtoisia sotilaita ilmoittautua Suomen armeijan riveihin. Inkeriläisiä taisteli joka puolella, mutta eniten he ottivat osaa Tali-Ihantalan taisteluun. Inkeriläisten tappiot olivat jatkosodan aikana 169 miestä.
Gottfrid Lindström Lindström oli SDP:n kansanedustajana 1933–1945 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli Dragsfjärdin kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja kunnallislautakunnan varapuheenjohtajana sekä oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Lindström kuului jatkosodan aikana 1943 Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän allekirjoittajiin.
Niilo Pesonen Pesonen teki jatkosodan aikana syys-lokakuussa 1942 Itä-Karjalan sotilashallinnon toimeksiannosta antropologisia tutkimuksia Äänisniemellä asuvan paikallisen väestön (sunkulaisten) keskuudessa. Tutkimuksen tarkoituksena oli selvittää oliko alueen väestö rodullisesti samaa kuin Kanta-Suomen väestö ja paljonko siihen oli sekoittunut vieraita aineksia. Hän toimi jatkosodan aikana myös Suomen rodunparannuskomitean puheenjohtajana ja kävi saksalaisten kutsusta Ukrainassa tutkimassa Vinnytsjasta löydettyä Stalinin puhdistusten uhrien joukkohautaa. Lääkintäeverstiluutnantiksi Pesonen ylennettin 1961.
Erik Jernström Ammattisotilaana Jernstömille löytyi sotilastehtäviä vielä talvi- ja jatkosodassakin hänen korkeasta iästään huolimatta. Talvisodan aikana hän oli yhdistetyn Varsinais-Suomen ja Turunmaan suojeluskuntapiirien päällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi Huhtamäki-yhtymän palveluksessa, kunnes jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Lounais-Suomen Sotilasläänin komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi koko sodan ajan. Sotien jälkeen Jernström siirtyi takaisin Huhtamäki Oy:n palvelukseen tilastotoimiston hoitajaksi ja palveli yritystä vuoteen 1956, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hänet haudattiin Helsinkiin
Suomen merivoimat Jatkosodan aikana laivaston merkitys kasvoi. Jatkosodan aattona Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksen myötä. Hyökkäysvaiheen aikana suomalaiset vartiomoottoriveneet partioivat Neuvostoliiton aluevesillä, moottoritorpedoveneet ja sukellusveneet suorittivat pitkiä partioretkiä ja miinalaivat miinoittivat yhteistyössä natsi-Saksan kanssa Suomenlahtea. Myös niin sanottua saattuetoimintaa suoritettiin eli sota-alukset saattoivat aseistamattomia rahti- ja matkustaja-aluksia. Merisotatoimista surullisin oli Panssarilaiva Ilmarisen uppoaminen syyskuun puolivälissä. Alus vei mukanaan 271 miestä .
Arno Anthoni Arno Kalervo Anthoni (11. elokuuta 1900 Karjalohja – 9. elokuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen juristi, joka toimi Valtiollisen poliisin päällikkönä jatkosodan aikana vuosina 1941–1944. Juutalaisvastaisena tunnettu Anthoni ja sisäministeri Toivo Horelli olivat vastuussa jatkosodan aikana Suomen natsi-Saksalle luovuttamista kahdeksasta juutalaisesta, jotka Gestapo surmasi.
Väinö Auer Jatkosodan aikana Auer toimi 11. joulukuuta 1941 perustetun Valtion tieteellisen Itä-Karjalan toimikunnan puheenjohtajana. Hänet valittiin puheenjohtajaksi Kaarlo Linkolan kuoleman jälkeen huhtikuussa 1942. Tuolloin syntyi myös yhdessä historiantutkija Eino Jutikkalan ja kansatieteilijä Kustaa Vilkunan kanssa kirjoitettu "Finnlands Lebensraum" (, 1941), jossa perustellaan Itä-Karjalan olevan historiallisesti ja maantieteellisesti osa Suomea. Teos kirjoitettiin suoraan saksaksi, sillä sitä suunniteltiin käytettäväksi "tieteellisenä" perusteena Suomen aluevaatimuksille sen jälkeen kun Saksa olisi miehittänyt Neuvostoliiton. Toimeksianto kirjoittamiseen tuli korkeimmasta valtiojohdosta: kirjahankkeen ideoija oli presidentti Risto Ryti, kirjoittajat värväsi pääministeri J. W. Rangell apunaan poliittinen sihteerinsä L. A. Puntila.
YYA-sopimus Aloite vastaavanlaisen sopimuksen solmimiseksi jatkosodan jälkeen tuli ensin Suomen puolelta, kun tasavallan presidentti Gustaf Mannerheim ehdotti Suomen ja Neuvostoliiton yhteisiä puolustusjärjestelyjä Saksan uhan torjumiseksi tammikuussa 1945. Tällöin valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov torjui ehdotukset: Neuvostoliitto halusi odottaa, että lopullinen rauhansopimus on tehty ja allekirjoitettu.
Korpiselkä Väestön sijoittaminen pika-asutuslain mukaisille alueille oli vasta alkutekijöissään, kun Korpiselän luovutetut alueet vallattiin takaisin jatkosodan alussa heinäkuussa 1941. Moskovan rauhassa 1940 menetetyt alueet palautettiin Suomen yhteyteen 6. joulukuuta 1941 annetulla julistuksella ja samaan aikaan annettu laki jatkoi sotilashallintoa palautetulla alueella. Niinpä Korpiselänkin kunnalliselämä toimi sotilashallinnon alaisena vuoden 1943 alkuun, jolloin siirryttiin eräitten muiden talvisodan jälkeen osittain luovutettujen kuntien tavoin siviilihallintoon. Pika-asutuslain toteuttaminen keskeytettiin väestön alkaessa palata kotiseudulleen takaisin valtauksen jälkeen 1941. Korpiselkään palasi jatkosodan aikana vuoteen 1944 mennessä noin 90 prosenttia sieltä evakoiduista asukkaista. Jatkosodan aikana asuinrakennusten lisäksi korjattiin molemmat kirkot sekä osa kouluista. Jatkosodan lopulla kesällä 1944 alkanut Neuvostoliiton suurhyökkäys johti Korpiselän uudelleen evakuointiin. Tällä kerralla väestö evakuoitiin Pohjanmaan ruotsinkieliselle alueelle. Jatkosodan päättänyt Moskovan välirauhansopimus astui voimaan 19. syyskuuta 1944 ja Korpiselästä oli luovutettava sama alue kuin talvisodankin jälkeen. Suomen puolelle jääneen Tynkä-Korpiselän asukkaat pääsivät sodan päätyttyä palaamaan koteihinsa. Luovutetun Korpiselän asukkaat asutettiin uuden maanhankintalain mukaisesti Vieremälle ja Sonkajärvelle.
K. J .Wenman Wenman oli SDP:n kansanedustajana 1933–1945 edustaen Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli myös Närpiön kunnanvaltuuston jäsenenä ja oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1937, 1940, 1943 ja 1950 presidentinvaaleissa. Wenman kuului jatkosodan aikana 1943 Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän allekirjoittajiin.
Esa Hietanen Jatkosodan jälkeen Hietanen toimi lyhyen aikaa . Kansanedustajan tehtävien ohella Hietanen päätoimitti Kansan Sanaa vuosina 1946–1954. Eduskunnassa hän oli muun muassa pankkivaliokunnan ja suuren valiokunnan puheenjohtaja. Presidentin valitsijamieheksi Hietanen valittiin vaaleissa 1950, 1956 ja 1962.
Arvi Ikonen Ikonen kävi kansakoulun ja pienviljelijäkoulun. Näiden lisäksi Ikonen suoritti maamiesopiston vuonna 1937. Hän työskenteli maatalousneuvojana sekä jatkosodan aikana työvoimapäällikkönä Nurmeksen maalaiskunnassa ja Kiteellä. Kunnallispolitiikassa Ikonen oli mukana toimien kunnanvaltuuston puheenjohtajana Nurmeksessa. Presidentin valitsijamiehenä hän toimi vuosien 1950 ja 1956 vaaleissa.
Ryti–Ribbentrop-sopimus Ryti–Ribbentrop-sopimus (myös pelkkä Ribbentrop-sopimus) oli Suomen presidentti Risto Rytin kansallissosialistisen Saksan johtajalle Adolf Hitlerille jatkosodan loppuvaiheessa kesäkuussa 1944 lähettämä kirje, jossa hän sitoutui olemaan tekemättä rauhaa Neuvostoliiton kanssa ilman Saksan hyväksyntää. Kyseisen kirjeen on myös tulkittu olleen Suomen ja Saksan välinen liittosopimus.