mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Argentiinannapakoira Antarktiksen ympäristönsuojelusopimus määräsi kaikki argentiinannapakoirat vietäviksi pois Antarktikselta 1. huhtikuuta 1994 mennessä, koska koira luokiteltiin ulkoperäiseksi eläimeksi. Antarktikselta tuodut 58 koiraa jaettiin kahteen ryhmään vietäviksi Tulimaahan kahdessa eri erässä. 30 ensimmäisestä Ushuaiaan ja Mendozan provinssiin tuodusta koirasta eloon jäi ensimmäisen vuoden aikana vain kaksi urosta. Suuri osa seuraavista mantereelle tuoduista yksilöistä kuoli samoin. Viimeiset argentiinannapakoirat jaettiin perhekoiriksi vaihteleviin paikkoihin ja ne risteytyivät Tulimaan koirien kanssa. Nykyisin se luokitellaan sukupuuttoon kuolleeksi, vaikka huhutaan yksilöstä, joka olisi elänyt vielä vuonna 2008 ja ollut esimerkki puhtaasta rodun edustajasta.
Berknerinsaari Berknerinsaari () on Filchner-Ronnen jäähyllyn ympäröimä saari Antarktiksella. Saaren pinta-ala on 43 873 neliökilometriä ja se on Antarktiksen toiseksi suurin saari Aleksanterinsaaren jälkeen. Berknerinsaari on maailman eteläisin saari ja se on noin 320 kilometriä pitkä ja 135 kilometriä leveä.
Marija Kljonova Kljonova suoritti opintonsa ja myöhemmin myös työskenteli Neuvostoliiton tiedeakatemian Antarktiksen tutkimuksen neuvostossa. Tänä aikana hän vietti lähes 30 vuotta napaseutuja tutkien. Hänestä tuli ensimmäinen Antarktiksella ja erityisesti Australialle kuuluvalla Macquariensaaren tutkimusasemalla toiminut naispuolinen tutkija.
Rossin alusmaa Greenpeace ylläpiti vuosina 1987–1992 omaa Antarktiksen asemaa Uuden-Seelannin vaatimalla alueella, Rossin saarella. Se oli nimeltään Maailman puistotukikohta. Koska se ei ollut valtiollinen tukikohta, kaikkien Antarktiksen sopimuksen allekirjoittaneiden maiden virallinen politiikka oli olla antamatta mitään tukea tai apua sille.
Meredith Hooper The Australian Antarctic Divisionin valitsemana kirjailijana hän osallistui 1994 matkaan Antarktikselle, ja 1998–1999 hän oli Yhdysvaltain kansallisen tiedesäätiön kutsumana kirjailijana Antarktiksella säätiön Antarctica Artists and Writers Program -ohjelmassa. Hooper on saanut työstään useita palkintoja.
Pingviinit Lämpimillä alueilla elävät pingviinit saattavat lisääntyä kahdesti vuodessa, mutta suurin osa lisääntyy eteläisen pallonpuoliskon keväällä eli syys-lokakuussa. Munia on yleensä kaksi, mutta niistä vain toinen selviää poikaseksi asti. Hautomisaika vaihtelee 40 päivän tienoilla. Poikasten synnyttyä vanhemmat syöttävät niitä osittain sulattamallaan ruoalla. Helmikuuhun mennessä poikaset kasvattavat aikuisten höyhenpeitteen ja lähtevät merelle palatakseen myöhemmin rakentamaan omaa pesäänsä.
Marija Kljonova Vuonna 1949 Kljonova siirtyi Neuvostoliiton tiedeakatemian Širšov-instituutin vanhemmaksi tutkijaksi. Hän analysoi merenpohjan geologiaa Atlantin valtameressä, Antarktiksella sekä Kaspian-, Barentsin- ja Vienanmerissä. Eteläisen pallonpuoliskon kesällä 1956 hän matkusti venäläisen meritiederyhmän kanssa kartoittamaan Antarktiksen rannikon siihen asti tutkimattomia alueita.
Tux Tux on Linux-käyttöjärjestelmän maskotti. Ajatus pingviinistä Linuxin maskottina tuli Linus Torvaldsilta. Tuxin loi Larry Ewing Linuxin logokilpailuun GIMP-kuvankäsittelyohjelmaa käyttäen vuonna 1996. Tux on nykyään erittäin laajalti tunnistettu maskotti, ja myynnissä on useita erilaisia Tuxin sisältäviä tuotteita, kuten esimerkiksi kahvikuppeja, t-paitoja ja pehmoleluja. Myös monet pelit, etenkin Linuxille tehdyt, käyttävät Tuxia tai muita pingviinejä pelihahmona.
Rossin alusmaa Britannia otti alusmaakseen territorion vuonna 1923 ja antoi sen hallinnon Uuden-Seelannin tehtäväksi. Venäjä tai Yhdysvallat eivät tunnustaneet näitä vaatimuksia, ja kiista on yhä ratkaisematta (kuten kaikki muutkin vaatimukset Antarktiksesta) huolimatta Antarktiksen sopimuksesta. Uusiseelantilaiset ovat tottuneet ajattelemaan, että territorio kuuluu sisäisenä osana Uuteen-Seelantiin.
Afrikanpingviini Afrikanpingviinit kasvavat 68–70 senttiä pitkiksi ja painavat 2–4 kiloa. Niillä on rintakehässään musta raita ja pilkkuja, jotka ovat erilaiset jokaisella pingviinillä, aivan kuten raidat seeproilla. Niillä on myös vaaleanpunaiset hikirauhaset silmiensä yläpuolella. Lämpimällä ilmalla hikirauhaseen kerääntyy enemmän verta, jotta ympärillä oleva ilma jäähdyttää sitä eli siis mitä lämpimämpi ilma, sitä suurempi vaaleanpunainen alue on pingviinin silmän yläpuolella. Koiraat ovat naaraita suurempia ja niillä on myös suurempi nokka.
Napa-alue Pohjoista napa-aluetta kutsutaan usein arktiseksi alueeksi tai vain Arktikseksi ja eteläistä Antarktikseksi. Antarktiksen rajaksi määritellään usein 60. eteläinen leveyspiiri tai siihen käsitetään kuuluvan vain Etelämanner. Arktiselle alueelle on useita määritelmiä: joskus rajaksi määritellään pohjoinen napapiiri, joskus 60. pohjoinen leveyspiiri tai metsänraja.
Morgan Freeman Freemanin ura jatkui 2000-luvulla kiireisesti, ja vuonna 2005 elokuvateattereihin tulivat muun muassa "Danny the Dog", "Batman Begins", "Pingviinien matka" ja "Maailmojen sota". Batman-elokuvassa Freeman näytteli Bruce Waynen apulaista Lucius Foxia, ja hän oli kertojana sekä luontodokumentin "Pingviinien matka" englanninkielisessä versiossa että "Maailmojen sodassa". Freemanin harvoihin rikollishahmoihin kuuluu gangsterijohtaja "Lucky Number Slevinissä". Hänen seuraavia elokuvia olivat "10 Items or Less" ja "Evan taivaanlahja", jossa hän palasi Jumalan rooliin.
Batman – paluu Gotham City on jouluisissa tunnelmissa, kunnes Pingviini apureineen iskee kesken jouluparaatin aiheuttaen kaaosta. Batman saapuu hoitamaan asiat kuntoon, mutta Pingviini pääsee karkuun. Pingviini aikoo ryhtyä pormestariksi saadakseen rahaa ja mainetta. Batmanin epäonneksi kaduille on ilmestynyt myös toinen rikollinen, Kissanainen. Tämä ei kuitenkaan tiedä, auttaako Batmania vai Pingviiniä. Lisäksi ongelmia aiheuttaa Pingviiniä pormestariksi auttava häikäilemätön liikemies Max Shreck, joka on myös vastuussa Kissanaisen identiteetin syntyyn.
Afrikanpingviini Jokainen saari Robben Islandia lukuun ottamatta, jossa afrikanpingviinit pesivät, on suojeltua aluetta tai osa West Coast National Park -nimistä kansallispuistoa. Silti joillakin saarilla pingviinit joutuvat kilpailemaan ahtaista pesimäalueista hylkeiden kanssa ja jotkut yksittäiset hylkeet saattavat tappaa ja syödä pingviinejä. Tätä uhkaa on yritetty vähentää, kuten myös joidenkin pesimäsaarten villiintyneiden kissojen populaatiota on yritetty karsia. Afrikanpingviini on yksi Afrikan ja Euraasian muuttavien vesilintujen suojelemista koskevan sopimuksen (AEWA) suojelun alainen laji.
Eväjalkaiset Eväjalkaiset syövät saalinsa tavallisesti veden alla ja nielevät sen kokonaisena. Liian suuri tai hankalasti syötävä saalis viedään pinnalle hampailla revittäväksi. Merileopardi, joka saalistaa runsaasti pingviinejä, voi ravistella saalistaan rajusti edestakaisin, kunnes sen pää irtoaa. Vaikka eväjalkaiset saalistavat enimmäkseen vedessä, patagonianmerileijonat jahtaavat pingviinejä myös maalla. Jotkin lajit voivat syödä kiviä, tuntemattomista syistä. Vaikka eväjalkaiset pystyvät juomaan merivettä, vedensaannista suurin osa saadaan syödystä ruoasta.
Belgican retkikunta Mukana oleva ravinto oli liian yksipuolista, erilaisia tiivisteitä ja herkkuja. Miehistö suhtautui epäluuloisesti hylkeen ja pingviinin lihaan. Napayön saavuttua 18. maaliskuuta olot olivat laivalla erittäin huonot: miehistö kärsi paleltumista, fyysisistä ja psyykkisistä oireista. Retkikunnan lääkäri Frederick Cook, joka oli myöhempi pohjoisnaparetkeilijä, syötti miehille raakaa pingviinin ja hylkeen lihaa ravintoa tasapainottaakseen. Lisäksi Cook istutti retkeläisiä napayöllä punaisena hehkuvan kamiinan lähelle. Hän koetti jäljitellä kaminan hehkulla auringonvaloa.
Ruokit Pingviineistä poiketen kaikki nykyisin elävät ruokkilajit osaavat lentää. Lentokyvytön siivetönruokki tapettiin sukupuuttoon 1800-luvun puolivälissä. Ruokkien siivet ovat lyhyet, minkä vuoksi niiden siivenlyöntinopeus on korkea. Pingviinien tapaan myös ruokit uivat erinomaisesti käyttäen siipiä apunaan. Ruokkien koko vaihtelee 85 g painavasta ja 15 cm:n pituisesta pikkukiislasesta yhden kilon painoiseen ja 45 cm pitkään pohjankiislaan. Ruokit syövät pääasiassa kaloja ja pienemmät lajit myös krillejä.
Antarktiksen niemimaa Antarktiksen niemimaa on Etelämantereen pohjoisin osa, joka muodostaa pitkän ja kapean niemimaan. Niemimaan eteläosalla on myös nimi Palmerinmaa, pohjoisosa on Grahaminmaa. Grahaminmaan on yksi niistä harvoista kohdista, joissa Etelämanner ulottuu eteläisen napapiirin ulkopuolelle. Niemimaa sijaitsee Etelämantereen rannikolla Etelä-Amerikan kohdalla läntisellä pallonpuoliskolla. Se kuuluu niin Ison-Britannian, Argentiinan kuin Chilenkin aluevaatimuksiin.
Linus Torvalds Vuonna 1996 käyttöjärjestelmälle alettiin kysellä logoa. Torvalds halusi sympaattisen maskotin, jota oli mahdollista muunnella eri tavoin, toisin kuin abstrakteja logoja. Hän oli ihastunut pingviineihin käydessään vuonna 1993 Samba-ohjelmiston kehittäjän Andrew Tridgellin kanssa eläintarhassa Canberrassa. Tuolloin pieni sinipingviini oli purrut häntä käteen. Torvalds halusi maskotiksi hieman tukevan ja tyytyväisen näköisen pingviinin. Linuxille järjestettiin logokilpailuja, ja valituksi tuli ohjelmoija Larry Ewingin GIMP-kuvankäsittelyohjelmalla piirtämä Tux-pingviini, vaikkei se voittanut yhtäkään kilpailuista.
Etelä-Amerikan laatta Etelä-Amerikan ja Nazca- sekä Antarktiksen laattojen törmäysvyöhykkeeseen on muodostunut mahtava Andien vuorijono, joka ulottuu Kolumbian pohjoisosista Chilen eteläkärkeen saakka. Samaan aikaan meren pohjaan on syntynyt syvänmeren hautojen ketju, kun mereiset Nazca- ja Antarktiksen laatta ovat työntyneet mantereisen Etelä-Amerikan laatan alle. Syvin hautavajoamista on Perun-Chilen hauta, joka ulottuu 8 066 metrin syvyyteen.
Antarktis Antarktiksen saaria ovat muun muassa Eteläiset Orkneysaaret, Eteläiset Shetlandsaaret, Ballenysaaret, , Aleksanterinsaari ja Grahaminmaata reunustavat saaret. Laajemmassa mielessä Antarktikseen voidaan lukea myös joukko kauempana navasta sijaitsevia subantarktisia saaria: brittiläiset Etelä-Georgia ja Eteläiset Sandwichsaaret ja Norjalle kuuluva Bouvet’nsaari eteläisellä Atlantilla, Ranskalle kuuluvat Crozetsaaret ja Kerguelen eteläisellä Intian valtamerellä sekä Australialle kuuluva Macquariensaari.
Vibranium Vibranium on Marvel-kustantamon luoma kuvitteellinen metalli. Se esiintyy kahdessa eri muodossa: Antarktiksen vibraniumina ja Wakandan vibraniumina. Ensimmäinen maininta Wakandan vibraniumista oli amerikkalaisessa, vuonna 1966 julkaistussa "Fantastic Four" -lehden numerossa 53 (luonut Stan Lee ja Jack Kirby) ja Antarktiksen vibraniumista oli vuoden 1966 "Daredevil"-lehden numerossa 13 (luonut Stan Lee ja John Romita).
Keisaripingviini Keisaripingviinin lisääntyminen tapahtuu keskitalvella Etelämantereella. Yhdyskunnat sijaitsevat uudella merijäällä, eivät jäävuorilla. Vain kaksi yhdyskuntaa sijaitsee mantereella. Tällöin voi olla jopa 60 astetta pakkasta ja tuulla 80 km/h (22,25 m/s), ja myrskytuuli voi olla peräti 180 km/h. Pysyäkseen lämpiminä keisaripingviinit kerääntyvät jopa 6 000 yksilön lisääntymisyhdyskunniksi. Ne kerääntyvät pesimään pian uuden merijään muodostuttua syksyllä (huhti–toukokuussa). Pingviinit lisääntyvät noin loka–marraskuussa. Pingviinit ovat pariuskollisia, mutta jos toinen puolisoista on kuollut, toinen voi ottaa uuden puolison.
Pingviinit Suomen sana "pingviini" perustunee joko englannin tai ranskan vastaavaan sanaan. 1500-luvun lopun englannissa "penguin" on tarkoittanut sekä ruokkien heimoon kuuluvaa pohjoisen lentokyvytöntä siivetöntäruokkia että etelän pingviinejä, ja sen alkuperäksi on arveltu kymrin valkeaa päätä tarkoittavia sanoja "pen gwyn". Toisaalta ranskan samoihin aikoihin käyttöön tulleen sanan "pingouin" on tulkittu juontuvan latinan sanasta "pinguis" ’rasvainen, lihava’. Suomeen sanan on tullut ruotsin kautta 1800-luvulla, joskin tuolloin on käytetty usein myös omaperäisiä nimityksiä kuten "nahkahanhi", "lihavauikku" ja "rasvauikko".
Etelänkihu Saalistaa kaloja ja pingviinien poikasia.
HMS Farndale Alus tilattiin 4. syyskuuta 1939 Swan Hunterilta Wallsendistä osana vuoden 1939 hätäohjelmaa (). Aluksen köli laskettiin 21. marraskuuta 1939 työnumerolla J4133 ja sen vesillelasku oli 30. syyskuuta 1940 samana vuonna.
HMS Farndale "HMS Farndale" siirrettiin lokakuussa Välimeren laivaston 22. Hävittäjälaivueeseen. Alus saapui 1. lokakuuta operaatio Halberdista Gibraltarille, josta se jatkoi matkaansa Aleksandriaan Hyväntoivonniemen ja Punaisenmeren kautta. Alus liittyi 17. lokakuuta laivueeseensa Aleksandriassa.
HMS Farndale "HMS Farndale" suojasi vuoden 1943 alun Gibraltarille sijoitettuna Atlantin ja läntisen Välimeren saattueita. Alus suojasi muun muassa toukokuussa saattueita UGS8 ja KMF14.
HMS Farndale "HMS Farndale" matkasi kesäkuussa Gibraltarille laivueeseensa. Alus liittyi 17. heinäkuuta 1941 Gibraltarin länsipuolella kahdeksan kuljetusaluksen muodostamaan saattueeseen WS9C "HMS Eridgen" ja "HMS Avon Valen" kanssa saattaakseen joukkojenkuljetusalus "SS Pasteurin" Gibraltarille, missä alukselle kuormattaisiin henkilöstöä kuljetettavaksi Maltalle. Alus lähti 21. kesäkuuta Gibraltarilta "HMS Cossackin", "HMS Maorin", "HMS Sikhin", "HMAS Nestorin", "HMS Fearlessin", "HMS Foxhoundin", "HMS Firedraken", "HMS Eridgen" ja "HMS Avon Valen" kanssa suojaten risteilijöitä "HMS Edinburghia", "HMS Manchesteria" ja "HMS Arethusaa" sekä miinalaiva "HMS Manxmania". Aluksista muodostettiin merellä saattueen, joka oli uudelleen nimetty MG1:ksi, lähisuojaksi operaatio Substancen Force X.
HMS Farndale "HMS Farndale" suojasi vuoden 1944 alun laivueen mukana Välimeren saattueita, kunnes se määrättiin heinäkuussa Yhdysvaltain laivaston alaisuuteen Etelä-Ranskan maihinnousuun. Alus siirtyi elokuussa Tarantoon liittyäkseen suojattaviin saattueisiin.
HMS Farndale "HMS Farndale" taisteli 14. tammikuuta 1945 Humberin edustalla saattuetta suojatessaan Saksan laivaston 5. Schnellbooteflotillen E-veneitä vastaan. Alus suojasi itärannikon saattueita, kunnes se määrättiin huhtikuussa Itäiseen laivastoon.
HMS Farndale "HMS Farndale" valmistui telakalta 27. huhtikuuta 1941, jolloin sen koeajot aloitettiin. Aluksen koeajot suoritettiin nopeutettuina ja se siirrettiin laivastolle hyväksyttäväksi, jolloin se samalla määrättiin Gibraltarille 13. Hävittäjälaivueeseen. Hyväksynnän jälkeen alus siirrettiin toukokuussa koulutettavaksi ja varustettavaksi Scapa Flow'hun.
HMS Farndale Saattue joutui seuraavana päivänä ilmahyökkäykseen, jolloin "HMS Fearless" upposi ja "HMS Manchester" vaurioitui. Jäljellä jääneet alukset jatkoivat 23. kesäkuuta matkaansa Maltalle kaukosuojauksena toimineen Force H:n käännyttyä takaisin. Seuraavana päivänä saattue joutui E-veneiden hyökkäyksen kohteeksi ennen saapumistaan määränpäähän. "HMS Farndale" jäi Maltalle korjaamaan kattiloissa havaittua vikaa ja alus lähti vasta 30. kesäkuuta yksinään paluumatkalle.
KNM Eskdale Alus liittyi 2. syyskuuta Loch Ewessä saattueeseen PQ18 "HMS Campbellin", "HMS Malcolmin" ja "HMS Farndalen" kanssa. Alus erkani 6. syyskuuta saattueesta palaten Portsmouthiin, jossa se liittyi paria päivää myöhemmin laivueeseensa.
HMS Gloxinia (K22) Alus hinasi 11. helmikuuta Mersa Matruhiin pari päivää aiemmin ilmahyökkäyksessä vaurioituneen "HMS Farndalen". Seuraanvana päivänä alus suojasi Maltalta Aleksandriaan matkannutta saattuetta ME10, johon kuului "HMS Breconshire" sekä joukko tyhjiä kuljetusaluksia.
HMS Heythrop Alus suojasi 25. syyskuuta taistelulaivoja "HMS Prince of Walesia" ja "HMS Rodneytä" sekä risteilijöitä "HMS Edinburghia", "HMS Euryalusta", "HMS Kenyaa" ja "HMS Sheffieldiä" yhdessä "'HMS Cossackin", "HMS Furyn", "HMS Gurkhan", "HMS Lancen", "HMS Laforeyn", "HMS Lightningin", "HMS Oribin" ja "HMS Farndalen" kanssa. Osaston, Force A:n, tehtävänä oli suojata saattue Sisilian kapeikosta Maltalle operaatio Halberdissa. Saattue joutui 27. syyskuuta ilmahyökkäykseen, jolloin "HMS Rodneyyn" osui torpedo. "HMS Heythrop" siirrettiin Force X:ään, johon kuuluivat "HMS Cossack", "HMS Foresight", "HMS Forester", "HMS Fury", "HMS Laforey", "HMS Oribi", "HMS Zulu" ja "HMS Farndale". Force X suojasi risteilijöitä "HMS Edinburghia", "HMS Euryalusta", "HMS Hermionea", "HMS Kenyaa" ja "HMS Sheffieldiä" Force A:n vetäytyessä lännemmäksi.
HMS Malcolm (D19) "HMS Malcolm" siirrettiin syyskuussa suojaamaan Jäämeren saattueita. Alus suojasi 2. syyskuuta saattuetta PQ18 Loch Ewestä yhdessä "HMS Campbellin", "HMS Eskdalen" ja "HMS Farndalen" kanssa, kunnes Islannista saapuneet saattajat ottivat vastuun suojaamisesta. Alus erkani 7. syyskuuta saattueesta, minkä jälkeen se palasi Atlantin saattueiden suojaksi.
HMS Hurworth (L28) Alus liittyi 6. helmikuuta Aleksandriassa Välimeren laivaston 5. Hävittäjälaivueeseen suojaamaan saattueita, merenkulun valvontaan sekä laivasto-osaston suojaamiseen. Alus saattoi 9. helmikuuta vaurioituneen saattuehävittäjä "HMS Farndalen" Aleksandriaan.
HMS Farndale Alus suojasi elokuussa saattueita HG72 ja OG73. Se määrättiin syyskuussa itäiselle Välimerelle. Alus liittyi 24. syyskuuta operaatio Halberdin Force X:ään, jonka muodostivat risteilijät "HMS Kenya", "HMS Edinburgh", "HMS Sheffield", "HMS Hermione" ja "HMS Euryalus" ja niitä suojaavat hävittäjät "HMS Cossack", "HMS Zulu", "HMS Foresight", "HMS Oribi", "HMS Laforey", "HMS Lightning" ja "HMS Heythrop". Osaston tehtävänä oli toimia Maltalle matkanneen saattueen GM2 (ex-WS11X) lähisuojana.
HMS Farndale Alus määrättiin elokuussa palvelukseen palatessa Kotilaivastoon. Se aloitti 8. elokuuta koeajot, joiden päätyttyä alus siirtyi Scapa Flow'hun. Alus liittyi 2. syyskuuta Loch Ewessä "HMS Campbellin", "HMS Malcolmin" ja Norjan laivaston "KNM Eskdalen" sekä neljän troolarin kanssa saattueeseen PQ18 suojatakseen matkan Islantiin. Alus erkani 7. syyskuuta saattueesta varsinaisen suojauksen saavuttua, minkä jälkeen se palasi Scapa Flow'hun.
HMS Eridge "HMS Eridge" lähti 18. kesäkuuta Gibraltarille, jossa se liittyi 21. kesäkuuta uuteen laivueeseensa suojaamaan Atlantin saattueita. Alus kohtasi 17. heinäkuuta "HMS Avon Valen" ja "HMS Farndalen" kanssa merellä Gibraltarin länsipuolella Clydestä saapuvan saattueen WS9C. Kohtaamisen jälkeen alus erkani saattueesta suojaten risteilijä "HMS Manchesterin" ja hävittäjien "HMAS Nestorin" ja "HMS Lightningin" kanssa kuljetusalus "SS Pasteurin" Gibraltarille. Seuraavana päivänä alus määrättiin suojaamaan Maltalle matkaavaa saattuetta operaatio Substancessa.
HMS Farndale Alus suojasi 10. elokuuta korvettien "HMS Aubretian" ja "HMS Columbinen", Ranskan laivaston "Tempeten" kanssa saattuetta TM1 Tarantosta maihinnousualueelle. Saattue oli 15. elokuuta Ajacciossa ja se saapui seuraavana päivänä sillanpäähän.
HMS Avon Vale "HMS Avon Vale" liittyi huhtikuussa Irlanninmerelle sijoitettuihin yksiköihin aloittaen siten saattueiden suojaamisen. Alus määrättiin toukokuussa siirtymään Gibraltarille, jossa se aloitti kesäkuussa saattueiden suojaamisen yhdessä saattuehävittäjien "HMS Eridgen" ja "HMS Farndalen" kanssa.
HMS Farndale Alus suojasi elokuussa maihinnoususaattueita ja 9. syyskuuta se oli Port Swettenhamissa. Japanilaisten Malesian joukkojen antauduttua alus palasi kotimaahan. Se poistettiin palveluksesta ja alus sijoitettiin marraskuussa Chathamin reserviin.
HMS Farndale Alus siirrettiin toukokuussa telakalle huollettavaksi ulkomaanpalvelusta varten. Se lähti kesäkuussa Trincomaleehen liittyäkseen 18. Hävittäjälaivueeseen, jonka muut alukset olivat "HMS Bicester", "HMS Blackmore", "HMS Bleasdale" ja "HMS Brecon". Aluksen liityttyä laivueeseensa heinäkuussa se aloitti valmistautumisen Malesian maihinnousuun.
HMS Wallace (D20) "HMS Wallace" kolaroi 16. maaliskuuta 1945 Humberin edustalla "HMS Farndalen" kanssa. Alus siirrettiin 12. huhtikuuta korjaamatta reserviin ja se määrättiin heinäkuussa 1945 poistettavaksi palveluksesta. Se sijoitettiin maaliskuussa poistolistalle. Alus myytiin 20. maaliskuuta romutettavaksi Clayton and Davielle Dunstoniin, jonne se saapui 27. maaliskuuta.
HMS Calpe (L71) Alus määrättiin elokuussa suojaamaan lentotukialusten suojausosastoa (Task Force 88) Salernon maihinnousussa. Se liittyi syyskuussa uuteen osastoonsa suojaamaan risteilijöitä "HMS Euryalusta", "HMS Charybdistä", "HMS Scyllaa" ja saattuetukialuksia "HMS Battleria", "HMS Hunteria", "HMS Stalkeria" ja "HMS Unicornia" "HMS Clevelandin", "HMS Holcomben", "HMS Atherstonen", "HMS Liddesdalen", "HMS Farndalen", "ORP Krakowiakin" ja "ORP Slazakin" kanssa. Alus oli 9. elokuuta osaston mukana sillanpään edustalla, jossa se joutui Saksan laivaston E-veneiden hyökkäysten ja ilmahyökkäysten kohteeksi. Alus vapautui 16. elokuuta operaatiosta, jolloin se liittyi Algeriin sijoitettuun 50. Saattajaryhmään suojaamaan saattueita.
HMS Avon Vale "HMS Avon Vale" määrättiin heinäkuussa liittymään saattueen GM1 suojaamiseen Maltalle (operaatio Substance). Alus liittyi joukkojenkuljetussaattueeseen WS9C, jonka nimi muuttui Gibraltarilla GM1:ksi, yhdessä "HMAS Nestorin", "HMS Eridgen" ja "HMS Farndalen" kanssa suojaamaan Gibraltarille matkaavaa kuljetusalus "HMS Pasteuria".
HMS Avon Vale "HMS Avon Vale" siirrettiin tammikuussa 1943 59. Hävittäjäviirikköön liittyen Gibraltarille sijoitettuihin "HMS Calpeen", "HMS Farndaleen" ja "HMS Puckeridgeen". Alus kärsi 29. tammikuuta ilmahyökkäyksessä saamansa torpedo-osuman seurauksena suuret vauriot. Aluksen koko keula irtosi. "HMS Bicester" hinasi sen kelluvan peräosan Gibraltarille.
HMS Eridge Alus liittyi 21. heinäkuuta risteilijöiden "HMS Edinburgh", "HMS Manchester" ja "HMS Arethusa" sekä miinalaiva "HMS Manxmanin" hävittäjäsuojaan, jonka muut alukset olivat "HMS Cossack", "HMS Maori", "HMS Fearless", "HMAS Nestor", "HMS Foxhound", "HMS Firedrake", "HMS Avon Vale" ja "HMS Farndale". Osasto muodosti operaation Force X:n. Alus erkani 23. heinäkuuta suojatakseen hinattavana olevan "HMS Firedraken" paluun Gibraltarille. Alus liittyi 27. heinäkuuta operaatio Stylessä taistelulaiva "HMS Nelsonin", lentotukialus "HMS Ark Royalin" ja taisteluristeilijä "HMS Renownin" ympärille koottuun hävittäjäsuojaukseen, jonka muuta alukset olivat "HMS Faulknor", "HMS Foresight", "HMS Forester", "HMS Foxhound", "HMS Fury", "HMS Cossack", "HMS Maori", "HMAS Nestor" ja "HMS Encounter". Se palasi 31. heinäkuuta osaston mukana Gibraltarille.
HMS Farndale Alus palasi palvelukseen 1946 Noren paikallislaivueeseen, kunnes se palautettiin 1951 Chathamin reserviin. Alus siirrettiin Hartlepooliin, jossa se suojattiin kosteudelta. Se sijoitettiin poistolistalle 1961 ja alus myytiin BISCOlle, joka siirsi romuttamisen Hughes Bolkowille Blythiin. Alus saapui 29. marraskuuta 1962 hinattuna romutettavaksi.
HMS Holcombe "HMS Holcombe" suojasi 7. heinäkuuta Saattajaryhmä T:n mukana saattuetta KMS18. Seuraavana päivänä se erkani saattueesta liittyen saattueeseen KMF18, josta se erkani 9. heinäkuuta palaten Tunisiin. Seuraavana päivänä alus oli sillanpäässä ilmatorjunta-, tulituki- ja suojaustehtävissä. Elokuussa alus siirrettiin 46. Saattajaryhmään, jonka muut alukset olivat "HMS Cleveland", "HMS Atherstone", "HMS Liddesdale", "HMS Farndale", "HMS Calpe", "HMS Haydon", Puolan laivaston "ORP Krakowiak" ja "ORP Ślązak", suojaamaan Task Force 88:aa, johon kuuluivat risteilijät "HMS Euryalus", "HMS Scylla", "HMS Charybdis", kevyt lentotukialus "HMS Unicorn" ja saattuetukialukset "HMS Battler", "HMS Attacker", "HMS Hunter" ja "HMS Stalker".
HMS Farndale Alus suojasi laivueen mukana Tobrukin saattueita sekä partioi itäisellä Välimerellä. Alus hyökkäsi 11. lokakuuta Bardian edustalla Italian laivaston sukellusvenettä "Caraccioloa" vastaan syvyyspommein. Sukellusvene nousi pintaan, minkä jälkeen se upotettiin tykkitulella.
HMS Farndale HMS Farndale (viirinumero L70) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin II saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
HMS Farndale Alus määrättiin elokuussa Salernon maihinnousuun. Se suojasi syyskuussa "HMS Clevelandin", "HMS Holcomben", "HMS Calpen", "HMS Atherstonen", "HMS Liddesdalen", Puolan laivaston "ORP Krakowiakin" ja "ORP Slazakin" kanssa risteilijöiden "HMS Euryalus", "HMS Scylla" ja "HMS Charybdis", saattuelentotukialusten "HSM Battler", "HMS Hunter", "HMS Attacker", "HMS Stalker" sekä kevyen lentotukialuksen "HMS Unicornin" muodostamaa Task Force 88:n tukialusryhmä (). Osasto, joka oli nimetty Force V:ksi, oli sillanpään edustalla, kun se joutui lentokoneiden ja E-veneiden hyökkäyksen kohteeksi. Alus palasi operaatiosta vapauduttuaan läntisen ja keskisen Välimeren saattueiden suojaksi sijoitettuna Maltalle Hunt-laivueeseen, jonka muut alukset olivat "HMS Atherstone", "HMS Calpe", "HMS Catterick", "HMS Cleveland", "HMS Haydon", "HMS Liddesdale", "ORP Krakowiak" ja "ORP Slazak".
HMS Farndale Alukselle tehtiin maaliskuussa Aleksandriassa tilapäiskorjauksia ja se poistettiin palveluksesta kotimaahan siirtoa odotellessa. Alus matkasi saattueen mukana Hyväntoivonniemen reittiä kotimaahan, minkä aikana se määrättiin 8. huhtikuuta korjattavaksi telakalle Lontooseen. Alus siirrettiin 2. toukokuuta telakalle.
HMS Atherstone (L05) Alus jatkoi saattueiden suojaamista sekä sotilasoperaatioiden tukemista Sisiliassa, kunnes se määrättiin elokuussa Salernon maihinnousuun (operaatio Avalanche). Se liittyi Saattuetukialusosastoon (TF88), jossa sen tehtävänä oli suojata risteilijöitä "HMS Scyllaa", "HMS Charybdista" ja "HMS Euryalusta", saattuetukialuksia "HMS Unicornia", "HMS Attackeria", "HMS Battleria", "HMS Hunteria" ja "HMS Stalkeria" yhdessä Puolan laivaston "ORP Slazakin", "ORP Krakowiakin" ja saattuehävittäjien "HMS Clevelandin", "HMS Holcomben", "HMS Liddesdalen", "HMS Farndalen" ja "HMS Haydonin" kanssa. Osasto oli 9. syyskuuta Salernon edustalla TF86:n kanssa.
HMS Farndale Alus määrättiin lokakuussa palaamaan kotimaahan. Se liittyi marraskuussa Harwichiin sijoitettuun 16. Hävittäjälaivueeseen, jonka mukana suojasi saattueita ja valvoi meriliikennettä Pohjanmerellä ja Thamesin suistossa.
HMS Calpe (L71) "HMS Calpe" liittyi marraskuussa "HMS Atherstonen", "HMS Catterickin", "HMS Clevelandin", "HMS Haydonin", "HMS Farndalen", "HMS Liddesdalen", "ORP Krakowiakin" ja "ORP Slazakin kanssa Välimeren laivaston Hunt-luokan aluksista Maltalle koottuun laivueeseen suojaamaan saattueita. Alus suojasi 10. joulukuuta saattuetta KMS34 "HMS Tynedalen", "HMS Holcomben" sekä Yhdysvaltain laivaston "USS Niblackin", "USS Bensonin" ja "USS Wainwrightin" kanssa. Bougien lahdella saattue joutui 12. joulukuuta Saksan laivaston sukellusveneiden "U-223" ja "U-593" kohteeksi, jolloin "U-593" laukaisema torpedo upotti "HMS Tynedalen". Hävittäjien jahdatessa sukellusveneitä saman sukellusveneen laukaisema torpedo upotti "HMS Holcomben". Alus upotti 13. joulukuuta "U-593":n yhdessä "USS Wainwrightin" kanssa ().
HMS Farndale Alus läpäisi 27. syyskuuta saattueen mukana Sisilian kapeikon ja se saapui seuraavana päivänä Maltalle, josta alus lähti suojausosaston mukana paluumatkalle vielä samana päivänä. Force X kohtasi 29. syyskuuta Sisilian kapeikon länsipuolella Force H:n, jonka kanssa se palasi Gibraltarille.
HMS Battler Se erkani saattueesta Xk9, kun uusi suojue saapui. Aluksen lentolaivueet siirtyivät maihin ja se määrättiin Salernon maihinnousuun. Alus aloitti valmistautumisen uuteen tehtäväänsä Clydessä. Sille siirtyivät elokuussa 807. ja 808. laivueiden Seafiret henkilöstöineen. 1. syyskuuta "HMS Battler" lähti Välimerelle, jossa se liittyi Force V:hen aloittaen harjoittelun maihinnousuun. Osaston muut alukset olivat "HMS Euryalus", "HMS Charybdis", "HMS Scylla", "HMS Unicorn", "HMS Attacker", "HMS Hunter", "HMS Stalker", "HMS Cleveland", "HMS Holcombe", "HMS Atherstone", "HMS Liddesdale", "HMS Farndale", "HMS Calpe", "HMS Haydock", Puolan merivoimien "ORP Slazak" ja "ORP Krakowiak".
HMS Farndale "HMS Farndale" suojasi vuoden 1942 alun laivueen mukana Pohjois-Afrikan rannikon saattueita sekä partioi itäisellä Välimerellä, kunnes siihen osui 9. helmikuuta Mersa Matruhin länsipuolella ilmahyökkäyksessä pommi. Aluksen kattilahuone täyttyi vedellä ja korvetti "HMS Gloxinia" hinasi 11. helmikuuta pahoin vaurioituneen aluksen Mersa Matruhiin.
HMS Farndale Alus määrättiin kesäkuussa Sisilian maihinnousuun, mihin liittyen sen sijoituspaikaksi määrättiin Alger. Alus liittyi heinäkuussa maihinnousun itäisen tukiosaston saattajaryhmä S:ään. Se liittyi 5. heinäkuuta saattueeseen KMS18 suojatakseen sen matkan sillanpäähän. Alus erkani 8. heinäkuuta saattueesta tankatakseen, minkä jälkeen se palasi saattueeseen. Alus erkani 10. heinäkuuta saattueesta saavuttuaan maihinnousualue Bark Westiin, minkä jälkeen se toimi ilmatorjunnan tukena, tulitukiosastossa sekä esti akselivaltojen alusten pääsyn maihinnousualueelle.
HMS Farndale Aluksen vapauduttua operaatiosta se palasi Välimeren laivaston alaisuuteen suojaamaan laivueen mukana saattueita. Se siirrettiin syyskuussa itäiselle Välimerelle tukemaan Aegeanmeren saarten miehitystä. Alus pyrki 24. syyskuuta estämään saksalaisten joukkojensiirrot alueella.
HMS James Watt Alus tilattiin 25. huhtikuuta 1847 Pembroken telakalta Cressy-luokan 84-tykkisenä toisen luokan linjalaivana nimellä HMS "Audacious". Se nimettiin 18. marraskuuta 1847 HMS "James Wattiksi". Alus tilattiin 14. kesäkuuta 1849 uudelleen Agamemnon-luokan aluksensa, ja se luokiteltiin 26. maaliskuuta 1851 91-tykkiseksi toisen luokan linjalaivaksi. Alukselle asennettiin Boulton and Wattin höyrykone, joka oli ollut HMS "Vulcanilla".
HMS Hunter (D80) Alus liittyi 17. elokuuta Clydessä saattueeseen KMF22/WS33 matkalla Gibraltarille, jossa se liitettiin maihinnousun lentotukialusosastoon Force V:hen. Alus liittyi osastoonsa 5. syyskuuta aloittaen sen mukana maihinnousuharjoittelun. Osaston muut alukset olivat "Euryalus", "Charybdis", "Scylla", "Unicorn", "Battler", "Attacker", "Stalker", "Cleveland", "Holcombe", "Atherstone", "Liddesdale", "Farndale", "Calpe", "Haydon" sekä Puolan laivaston "Ślązak" ja "Krakowiak". "Hunter" oli seuraavana päivänä osaston mukana Maltalla.
HMS Princess Amelia (1757) Alus tilattiin 25. huhtikuuta 1751 Woolwichin telakalta nimellä HMS "Norfolk". Alus nimettiin 1. marraskuuta 1755 HMS "Princess Ameliaksi," ja se laskettiin vesille 7. maaliskuuta 1757.
Invincible-luokka (lentotukialus) Ensimmäinen luokan aluksista "HMS Invincible" tilattiin 17. huhtikuuta 1973 Vickers Shipbuilding and Engineering yhtiöltä (VSEL) Barrow-in-Furnessin telakalta. Seuraava alus tilattiin 14. toukokuuta 1976. Luokan kolmas ja viimeinen alus tilattiin joulukuussa 1978.
HMS Stickleback Alus tilattiin syyskuussa 1951 Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista. Valmistus eteni hitaasti, ja alus laskettiin vesille vasta 1. lokakuuta 1954 nimellä "X51." Alus nimettiin joulukuussa 1954 "HMS Sticklebackiksi".
HMS Södermanland (Söd) HMS Södermanland (tunnus Söd) on Ruotsin laivaston sukellusvene. Alus tilattiin osana Västergötland-luokkaa, mutta muutostöiden jälkeen se luokiteltiin Södermanland-luokan alukseksi. Alus on edelleen palveluksessa vuonna 2015.
HMS Östergötland (Ögd) HMS Östergötland (tunnus Ögd) on Ruotsin laivaston sukellusvene. Alus tilattiin osana Västergötland-luokkaa, mutta muutostöiden jälkeen se luokiteltiin Södermanland-luokan alukseksi. Alus on edelleen palveluksessa vuonna 2015.
HMS Acasta (1797) HMS Acasta oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Acasta-luokan 40-tykkinen viidennen luokan alus, fregatti. Alus tilattiin 30. huhtikuuta 1795 John Randall and Companyltä Rotherhithestä.
HMS Aphis Alus tilattiin Ailsa Shipbuilding Companyltä, ja se laskettiin vesille 15. syyskuuta 1915 Britannian kuninkaallisen laivaston ensimmäisenä HMS "Aphikseksi" nimettynä aluksena. Alus valmistui vielä saman vuoden marraskuussa.
HMS Dragon (D46) Alus tilattiin syyskuussa 1916 Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista. Sen köli laskettiin 24. tammikuuta 1917 ja alus laskettiin vesille 29. joulukuuta. Alus valmistui 16. elokuuta 1918.
"HMS Dragon" liitettiin palvelukseen otettaessa 5. Kevyt risteilijäviirikköön Harwichiin. Ensimmäisen maailmansodan loputtua alus liitettiin 1919 osaksi Itämerelle lähetettyä laivasto-osastoa. Itämereltä alus palasi Énglantiin tammikuussa 1920. Alus palveli seuraavat viisi vuotta Atlantin laivaston 1. Kevyt risteilijäviirikössä, jossa palvellessaan se saattoi marraskuussa 1923 kolmen muun Danae-luokan risteilijän kanssa "HMS Hoodia" ja "HMS Repulsea" maailmanympäripurjehduksella.
HMS Howe (1860) Alus tilattiin 3. huhtikuuta 1854 Pembroken telakalta ja Amiraliteetti nimesi aluksen 5. tammikuuta 1855. Köli laskettiin 10. maaliskuuta 1856 ja alus laskettiin vesille 7. maaliskuuta 1860. Alus valmistui 16. elokuuta 1860 Devonportin telakalla.
Alus nimettiin 3. joulukuuta 1885 "HMS Bulwarkiksi" ja edelleen 27. syyskuuta 1886 "HMS Impregnableksi". Aluksen nimi palautettiin "Bulwarkiksi" joulukuussa 1919 ja se myytiin romutettavaksi 18. helmikuuta 1921.
HMS Achilles (1757) HMS Achilles oli Britannian kuninkaallisen laivaston Dunkirk-luokan 60-tykkinen neljännen luokan alus, jonka rakensi Barnard and Turner Harwichissa vuonna 1745 annettujen suunnitelmien mukaan. Alus tilattiin marraskuussa 1755.
HMS Eagle (1804) Alus tilattiin 4. helmikuuta 1800 Northfleetistä Thomas Pitcheriltä. Sen köli laskettiin elokuussa 1800 ja alus laskettiin vesille 27. helmikuuta 1804. Alus valmistui ja se varustettiin 3. toukokuuta Woolwichissä.
Alus muutettiin vuonna 1830 50-tykkiseksi ja siitä tehtiin 1860 koululaiva. Alus nimettiin 1919 "HMS Eagletiksi", kun se liitettiin osaksi Luoteis-Englannin reservin koulutuskeskusta. Alus tuhoutui tulipalossa vuonna 1926.
HMS Cassandra (R62) Alus tilattiin 16. helmikuuta 1942 Yarrow and Companyltä Scotstounista nimellä "HMS Tourmaline" osana 11. hätälaivuetta (). Aluksen nimi vaihdettiin marraskuussa 1942, kun amiraliteetin päätti nimetä perustettavana olleen laivueen alukset Ca-alkuisin nimin. Sen köli laskettiin 30. tammikuuta 1943 ja alus laskettiin vesille 29. marraskuuta 1943 "HMS Cassandrana". Alus valmistui 28. heinäkuuta 1944.
HMS Wale Alus tilattiin Kockums Mekaniska Verkstad AB:lta Malmöstä ja se muistutti John I. Thornycroft and Companyn valmistamaa "HMS Magnea". Alus laskettiin vesille 21. syyskuuta 1907 ja se liitettiin laivastoon 14. huhtikuuta 1908.
HMS Norrköping (T131) Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 16. marraskuuta 1972. Alus liitettiin laivastoon 11. toukokuuta 1973.
HMS Capella (T123) Alus tilattiin Götaverken AB:lta. Alus laskettiin vesille 26. huhtikuuta 1966. Alus liitettiin laivastoon 10. maaliskuuta 1967.
HMS Castor (T124) Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 25. lokakuuta 1965. Alus liitettiin laivastoon 7. heinäkuuta 1967.
HMS Vega (T125) Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 12. maaliskuuta 1966. Alus liitettiin laivastoon 17. marraskuuta 1967.
HMS Virgo (T126) Alus tilattiin Karlskronan laivastontelakalta. Alus laskettiin vesille 10. syyskuuta 1966. Alus liitettiin laivastoon 22. maaliskuuta 1968.
HMS Plejad (T102) Alus tilattiin Saksasta Lürsseniltä. Alus laskettiin vesille 21. marraskuuta 1953. Alus liitettiin laivastoon 21. toukokuuta 1954.
HMS Aldebaran (T107) Alus tilattiin Saksasta Lürsseniltä. Alus laskettiin vesille 16. elokuuta 1954. Alus liitettiin laivastoon 27. tammikuuta 1955.
HMS Altair (T108) Alus tilattiin Saksasta Lürsseniltä. Alus laskettiin vesille 24. toukokuuta 1956. Alus liitettiin laivastoon 7. joulukuuta 1957.
Edwin Linkomies Edwin Johan Hildegard Linkomies (vuoteen 1928 Flinck; 22. joulukuuta 1894 Viipuri – 8. syyskuuta 1963 Helsinki) oli Helsingin yliopiston Rooman kirjallisuuden professori, rehtori ja kansleri sekä suomalainen poliitikko ja pääministeri. Linkomiehen vaikutus sekä suomalaiseen tiedepolitiikkaan että valtakunnanpolitiikkaan on ollut merkittävä.
Edwin Linkomies Edwin Linkomies toimi pääministerinä jatkosodan aikana 1943–1944. Linkomiehen muodostama hallitus Tyko Reinikkaa (ml.) lukuun ottamatta kannatti rauhanpolitiikkaa ja se tiedustelikin Neuvostoliiton ehtoja useaan otteeseen. Hallitus totesi kuitenkin Neuvostoliiton ehdot liian koviksi, jotta niihin olisi voitu suostua silloisessa tilanteessa Suomen asevoimien ollessa edelleen Neuvostoliiton alueella, Karjalankannaksella ja Syvärillä saakka. Ainoastaan valtiovarainministeri Väinö Tanner (sd.) kannatti silloisten ehtojen hyväksymistä.
Sinikka Linkomies-Pohjala Sinikka Linkomies-Pohjalan isä oli pääministerinäkin toiminut Helsingin yliopiston rehtori ja kansleri Edwin Linkomies. Hän oli vuosina 1952–1979 naimisissa Kai Karhuvaaran kanssa. Perheen pojista Lauri ja Pekka Karhuvaara ovat tunnettuja toimittajia. Vuodesta 1983 kuolemaansa saakka Linkomies-Pohjala oli aviossa kansanedustaja Toivo T. Pohjalan kanssa.
Pekka Karhuvaara Pekka Karhuvaara on toimittaja-juontaja Lauri Karhuvaaran veli. Hänen äitinsä oli kansanedustaja Sinikka Karhuvaara (myöh. Linkomies-Pohjala) ja isoisänsä entinen pääministeri Edwin Linkomies.
Lauri Karhuvaara Lauri Karhuvaaran äiti oli kansanedustaja Sinikka Karhuvaara (myöh. Linkomies-Pohjala) ja isoisä entinen pääministeri Edwin Linkomies. Pekka Karhuvaara on hänen veljensä. Karhuvaara asui vuonna 2015 Helsingin Sörnäisissä.
Fagerholmin I hallitus Fagerholmin hallituksen kaudella päästettiin ehdonalaiseen vapauteen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomitut entiset pääministerit Edwin Linkomies ja Jukka Rangell, entinen valtiovarainministeri Väinö Tanner sekä Suomen entinen Berliinin-lähettiläs Toivo Kivimäki heidän kärsittyään puolet saamistaan vankeustuomioista. Tasavallan presidentin esittelyssä toukokuussa 1949 armahdettiin presidentti Risto Ryti hänen vaikean sairautensa vuoksi sekä vapautettiin Linkomies, Rangell, Tanner ja Kivimäki tuomioiden jäljellä olleesta osasta.
Edwin Linkomies Edwin Linkomies kuoli Helsingissä syksyllä 1963, 68-vuotiaana. Kuollessaan hän oli ollut professorinvirassaan neljäkymmentä vuotta (tiettävästi Suomen ennätys). Hän määräsi vankilassa kirjoittamansa muistelmat salaisiksi vuoteen 1970 asti, jolloin ne julkaistiin Eino E. Suolahden toimittamina nimellä "Vaikea aika".
Edwin Linkomies Neuvostoliiton aloitettua Viipurin-Petroskoin offensiivin ja tasavallan presidentti Risto Rytin solmittua kesäkuussa 1944 henkilökohtaisen Ribbentrop-sopimuksen, Ryti ilmoitti erostaan 1. elokuuta jättäen samalla presidentin tehtävien hoidon. Koska ylipäällikkö Gustaf Mannerheimistä tuli presidentti 4. elokuuta, Linkomies oli tasavallan presidentin tehtäviä hoitava pääministeri kolmen päivän ajan.
Edwin Linkomies Edwin Linkomies oli kannattanut koulupoikana Nuorsuomalaista Puoluetta, mutta hallitusmuototaistelun yhteydessä hän liittyi monarkismia kannattaneeseen Kansalliseen Kokoomuspuolueeseen ja liukui sen oikeistosiipeen kannattaen yhteistyötä Isänmaallisen kansanliikkeen kanssa. Linkomies toimi myös Suomalais-Saksalaisen seuran puheenjohtajana. Eduskuntaan hänet valittiin 1933 ja hän istui sen varapuhemiehenä 1939–1943. Kokoomuspuolueen puheenjohtajana Linkomies oli 1943–1945. Talvisodan loppuvaiheessa Linkomies kannatti Neuvostoliiton kanssa tehtävää rauhaa kovillakin ehdoilla. Talvi- ja jatkosodan välisen rauhan aikana hän kannatti aktiivisesti saksalaissuuntausta.
V. J. Sukselainen Talvisotaan Sukselainen osallistui Taipaleen lohkolla ja jatkosotaan Aunuksessa, kunnes hänet syksyllä 1941 määrättiin pääministeri Jukka Rangellin sihteeriksi. Sukselainen toimi pääministerin sihteerinä vuoteen 1945 saakka esimiehinään Rangellin jälkeen Edwin Linkomies, Antti Hackzell, Urho Castrén ja J. K. Paasikivi.
Tasavallan presidentin uudenvuodenpuhe Tasavallan presidentin uudenvuodenpuheen kirjoittaa ja pitää yleensä presidentti itse, mutta muutamia poikkeuksia on ollut: 1942 eduskunnan puhemies Väinö Hakkila, 1944 pääministeri Edwin Linkomies, 1945 kansliaministeri Mauno Pekkala ja 1993 pääministeri Esko Aho – lisäksi presidentti Gustaf Mannerheimin sijaan puheen piti vuonna 1946 tasavallan presidentin tehtäviä hoitanut pääministeri J. K. Paasikivi ja vastaavasti Kekkosen sijaan Mauno Koivisto 1982. K. J. Ståhlberg, Lauri Kristian Relander ja Gustaf Mannerheim eivät kertaakaan pitäneet uudenvuodenpuhetta.
Kolmenkymmenenkolmen kirjelmä Kirjelmän teksti julkaistiin kuitenkin ruotsalaisessa Dagens Nyheter-lehdessä ja se aiheutti suuren kohun. Zilliacusta tai Meinanderia epäiltiin tästä uutisvuodosta ja pääministeri Edvin Linkomies erotti Meinanderin Valtion tiedotuslaitoksen apulaispäällikön virasta. Todellisuudessa kirjelmän oli Ruotsin lehdille toimittanut Laurin Zilliacus. Kirjelmän julkistamisen seurauksena pääministeri Linkomies piti 3. syyskuuta 1943 ulkopolitiikkaa käsitelleen puheen eduskunnan salaisessa istunnossa. Tässä puheessa jonka sisältö vuoti pian julkisuuteen Linkomies sanoi että Suomella on oikeus lopettaa sota oman harkintansa mukaan.
Uno Harva Nimitystä puolsi voimakkaasti myös tuleva professori ja pääministeri Edwin Flinck (myöhemmin Linkomies). Nimitys kaatui kuitenkin yliopistollisen byrokratian rattaisiin. Oli nimittäin tehty jo aiemmin periaatepäätös Johan Edvin Reinin nimittämiseksi sinä vuonna kreikkalaisen ja bysanttilaisen filologian professuurinkaan, minkä myötä professorinvirasta kilpailleet Harva ja Gunnar Landtman eivät kumpikaan saaneet virkaa.
Edwin Linkomies Vapauduttuaan sotasyyllisyysvankeudesta 1948 Edwin Linkomies jätti politiikan ja siirtyi pysyvästi tieteen pariin. Hän palasi paitsi Rooman kirjallisuuden professorin virkaansa myös moniin muihin sotaa edeltäneisiin tehtäviinsä. Satakuntalainen Osakunta valitsi hänet uudelleen inspehtorikseen 1950, mitä virkaa hän hoiti vuoteen 1956. Aikakauslehti "Valvojan" päätoimittajana hän toimi uudelleen vuodet 1955–1963. Helsingin yliopiston rehtoriksi hänet valittiin vuonna 1956 ja kansleriksi vuonna 1961.
Edwin Linkomies Linkomies joutui muun jatkosodan aikaisen valtiojohdon kanssa sotasyyllisyysoikeudenkäyntiin saaden viiden ja puolen vuoden vankeusrangaistuksen 1946. Hän vapautui ehdonalaiseen 1948 suoritettuaan tuomiosta puolet eli kaksi vuotta ja yhdeksän kuukautta. Lopuksi presidentti J. K. Paasikivi armahti hänet ja neljä muuta jäljellä ollutta syyllisenä tuomittua 1949. Vankilavuosinaan Linkomies kirjoitti muistelmateoksen "Vaikea aika", joka julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Linkomies ei enää palannut varsinaiseen päivänpolitiikkaan, vaan keskittyi yliopistouraansa. Hänen suhteensa sotasyyllisyysoikeudenkäynnin aikaiseen oikeusministeri Urho Kekkoseen normalisoituivat tämän ensimmäisen presidenttikauden aikana ja Linkomies tuki Kekkosta presidentinvaalissa 1962.
Ryti–Ribbentrop-sopimus Sopimus takasi Saksan toimitukset Suomeen, mutta samalla sitoi Suomen Saksaan poliittisesti ja sotilaallisesti. Saksan häviö oli tuolloin jo varma. Presidentti Ryti ei halunnut tehdä poliittista itsemurhaa, vaan olisi halunnut viedä sopimuksen eduskuntaan. Puolustusvoimain ylipäällikkö, Suomen marsalkka Gustaf Mannerheim ja pääministeri Edwin Linkomies tiesivät kuitenkin Rytin tavoin, ettei sopimus olisi mennyt eduskunnassa lävitse ja painostivat Rytin antamaan tuon lupauksen kirjeen muodossa omissa nimissään, minkä Ryti muutamia tunteja pohdittuaan tekikin. Hallituksen istunnossa, missä Ryti esitteli kirjeensä, oli mukana myös lakimies, joka varmensi Rytin esittämän tulkinnan, että Suomi vapautuisi kirjeen lupauksista Rytin erotessa toimestaan.
Edwin Linkomies Akateemisella urallaan Linkomies oli monessa suhteessa ennätyksellinen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Rauman lyseosta jo 16-vuotiaana, hypättyään yli monta luokkaa. Helsingin yliopistossa, jossa hänen pääaineenaan oli latinan kieli, hän valmistui filosofian kandidaatiksi 19-vuotiaana ja tohtoriksi 25-vuotispäivänään 1919. Toimittuaan roomalaisen filologian dosenttina 1921–1923 Linkomies nimitettiin Rooman kirjallisuuden professoriksi 29-vuotiaana.
Satakunta-sarja Maakunnan historiasta, luonnonoloista ja tapakulttuurista on sarjassa julkaistu artikkeleita lähes 10 000 sivun verran. Kirjoittajiin lukeutuu useita merkittäviä suomalaisia tutkijoita, kuten esimerkiksi Mauno Jokipii, Jalmari Jaakkola sekä Unto Salo. Muita tunnettuja kirjoittajia ovat olleet muun muassa akateemikko Kustaa Vilkuna, entinen pääministeri Edwin Linkomies, kirjailija Panu Rajala ja piispa Ilkka Kantola.
Edwin Linkomies Linkomies toimi historiallis-kielitieteellisen osaston (nykyinen humanistinen tiedekunta) dekaanina 1931–1932 ja yliopiston vararehtorina 1932–1943. Satakuntalainen Osakunta valitsi Linkomiehen 1934 inspehtorikseen, mitä virkaa hän hoiti vuoteen 1944.
Edwin Linkomies Linkomies oli yksi 1950- ja 1960-lukujen merkittävimmistä tiedepoliittisista vaikuttajista ja toimi useiden yliopistolaitoksen toimintaa merkittävällä tavalla linjanneiden komiteoiden jäsenenä. Helsingin yliopisto promovoi Linkomiehen vuonna 1963 oikeustieteen kunniatohtoriksi.
Päivö Oksala Oksala toimi vuodesta 1944 Helsingin yliopiston klassillisen filologian vt. assistenttina. Vuonna 1953 hän väitteli filosofian tohtoriksi, minkä jälkeen virkanimike muutettiin apulaisprofessoriksi. Hän hoiti 1956–1966 Helsingin yliopiston Rooman kirjallisuuden professorin virkaa, jonka vakituinen haltija Edwin Linkomies oli yliopiston rehtorina ja kanslerina. Linkomies kuoli 1963, ja Oksala haki häneltä vapautunutta professuuria. Siihen nimitettiin kuitenkin Iiro Kajanto vuonna 1966.
Antti Kukkonen Neuvostoliiton hallituksen äänenkannattaja Izvestija julkaisi joulukuussa 1945 Suomen sotasyyllisyysoikeudenkäyntiä käsitelleen kirjoituksen, jossa pääsyylliseksi nimettiin Väinö Tanner ja hänen "merkittävimmiksi rikostovereikseen" Risto Ryti, Jukka Rangell ja Tyko Reinikka. Edwin Linkomies, Toivo Kivimäki ja Henrik Ramsay olivat lehden mukaan olleet edellisten "välikappaleita", kun taas Kukkonen näytti olleen niin vähäpätöinen, että hänen nimeään ei mainittu kirjoituksessa lainkaan.
Oma maa (kirjasarja) Samalla nimellä on julkaistu täysin uudistettu mutta samalla periaattella laadittu kuusiosainen kirjasarja vielä vuosina 1958–1959. Sen päätoimittajana toimi Edwin Linkomies.
Leo Ekberg Talvi- ja Jatkosodan ajan Leo Ekberg toimi Päämajassa viestikomentajana. Hänen viestikomentajuutensa eräs episodi sattui, kun silloinen pääministeri Edwin Linkomies vaati ministereille oikeutta komentajapuheluihin päämajaan. Linkomiehen vaatimuksiin myönnyttiin puolustusministeri Rudolf Waldenin taitavan suostuttelun jälkeen. Se oli ensimmäinen kerta kun hallitus teki sotien aikana suoranaisen vaatimuksen päämajan suuntaa. Tässä sotkussa Ekberg oli kahden tulen välissä ja joutui nöyrtymään hallituksen pyyntöön komentajapuheluissa, tosin koskien vain pää- ja ulkoministeriä. Linkomiehen voitonriemua laansi se, että ylipäällikkö Mannerheim ylensi Ekbergin kenraalimajuriksi samana päivänä, jona uudet ohjeet päämajapuheluista tulivat voimaan.
T. M. Kivimäki Kivimäki päätyi venäläisten vaatimuksesta syytetyksi sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, vaikka hän ei muodollisesti ollutkaan sota-aikana harjoitetusta politiikasta vastuunalainen poliitikko vaan pelkkä virkamies. Kivimäen väitettiin kuitenkin aktiivisesti juonitelleen saksalaisten hyväksi ja välittäneen Suomen hallitukselle väärää tietoa edistääkseen maiden liittoutumista. Monissa hänen raporteistaan oli jälkeenpäin arvioiden ollutkin yksipuolisuutta. Sotasyyllisyysoikeus aikoi alkujaan vapauttaa Kivimäen, mikä oli keskeisiä syitä siihen, että pääministeri Paasikivi joutui viime hetkellä – valvontakomission vaatimuksesta – painostamaan oikeutta tiukempiin tuomioihin. Lopulta Kivimäki tuomittiin helmikuussa 1946 viideksi vuodeksi vankeuteen, josta hän pääsi ehdonalaiseen vapauteen istuttuaan puolet tuomiostaan elokuussa 1948. Ehdonalaisvalvojaksi tuli hänen vanha ystävänsä Eino Tulenheimo. Helsingin yliopisto toivoi Kivimäen ja Edwin Linkomiehen täydellistä armahtamista, sillä heitä pidettiin professoreina korvaamattomina ja kansalaisluottamuksen menetys esti valtion virassa toimimisen. Presidentti Paasikivi armahti kaikki sotasyylliset lopullisesti toukokuussa 1949, jolloin Kivimäki ja Linkomies saattoivat palata virkoihinsa.