mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Mike Ribeiro Työsulkukaudella Ribeiro siirtyi SM-liigaan vahvistamaan Espoon Bluesia. Bluesissa hän pelasi 17 ottelua tehoin 8+9=17. Työsulkukauden jälkeen Ribeiro siirtyi takaisin Montreal Canadiensin joukkueeseen. Siellä hän pelasi yhden kauden, kunnes Dallas Starsin tekemä vaihtoehdotus sai Ribeiron matkaamaan Dallasiin. Vaihdossa Canadiens sai Janne Niinimaan. Ribeiro kaupattiin yhteydessä Starsista Washington Capitalsiin vaihdossa Cody Eakiniin ja toisen kierroksen varausoikeuteen.
Mikael Kurki Kurki on Jokereiden kasvatti. Hän voitti joukkueessa B-nuorten SM-pronssia vuosina 2004 ja 2005. Kurki siirtyi kaudeksi 2005–2006 Espoo Bluesin A-nuoriin, jossa hän teki 23 runkosarjaottelussa tehot 7+14=21. Kurki oli Juhani Kaisjoen kanssa joukkueen tehokkain puolustaja ja he sijoittuivat A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä viidenneksi. Kurki voitti keväällä 2006 A-nuorten SM-pronssia. Samalla kaudella hän debytoi myös Bluesin SM-liigajoukkueessa, jossa Kurki pelasi yhteensä 24 runkosarjaottelua tehoin 0+1=1. Hän sai peliaikaa Thomas Heinrichsin loukkantumisen ja Kari Haakanan lähdön myötä. Kauden aikana Kurki pelasi myös kahdeksan Mestis-ottelua alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa.
Eemeli Heikkinen Elokuussa 2014 Heikkinen siirtyi try-outille Helsingin IFK:n SM-liigajoukkueeseen. Hän sai viisi päivää myöhemmin kolmivuotisen sopimuksen joukkueeseen. Heikkinen pelasi joukkueessa ensimmäisen virallisen sarjaottelunsa Mestarien liigan avauskierroksella 21. elokuuta 2014 vieraissa tanskalaista SønderjyskE Ishockeyta vastaan. SM-liigadebyyttinsä hän teki kauden 2014–2015 avausottelussa 11. syyskuuta 2014 Espoo Bluesia vastaan, jolloin Heikkinen sai jääaikaa 10.04 minuuttia. Kaikkiaan hän pelasi kauden aikana SM-liigassa yhdeksän runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. CHL:ssä Heikkinen pelasi viisi ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Loukkaantumisten vuoksi rikkonaisen kauden pelannut Heikkinen pelasi kauden aikana myös kolme ottelua lainalla Kiekko-Vantaassa.
Kalle Kossila Kossila syntyi Ranskassa, mutta muutti perheineen 2-vuotiaana Suomeen. Hän on Grankulla IFK:n kasvatti. Kossila pelasi juniorina sittemmin myös Jokereissa, jossa hän voitti C-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2009. Kossila siirtyi seuraavaksi kaudeksi 2009–2010 Espoo Bluesin B-nuoriin. Kaudella 2010–2011 hän pelasi sekä seuran A-nuorissa voittaen SM-hopeaa että B-nuorissa voittaen Suomenmestaruuden. Kaudella 2011–2012 Kossila nousi Bluesin A-nuorten varakapteeniksi ja voitti joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 20+37=57, joilla hän sijoittui koko A-nuorten SM-liigan pistepörssissä kolmanneksi.
Espoo Blues Espoon käräjäoikeus asetti seuran taustayhtiön Jääkiekko Espoo Oy:n konkurssiin 21. maaliskuuta 2016. Suurimpia velkojia olivat verottaja ja Keskinäinen Työeläkevakuutusyhtiö Elo, jotka olivat hakeneet Bluesia konkurssiin jo marraskuussa 2015. Huhtikuussa 2016 paljastui seuran kokonaisvelkojen määrä, joka oli lähes 4 miljoonaa euroa. Konkurssipäätöksen jälkeen Blues tiedotti seuran A-junioreiden toiminnan jatkuvan kuluvan kauden loppuun. Bluesin A-nuoret pelasivat Nuorten SM-liigan pudotuspelejä ja joukkue pääsi finaaliin asti. Finaalissa Blues hävisi Ilvekselle.
Niko Piiparinen Piiparinen on HIFK:n oma kasvatti. Hän pelasi juniorina myös Helsingin Jääkiekkoklubissa ja HooCeessa, josta Piiparinen palasi HIFK:hon 17-vuotiaana kaudeksi 2006–2007. Hän voitti joukkueessa A-nuorten SM-hopeaa 2010 ja SM-pronssia 2007. Piiparinen pelasi kaudella 2009–2010 kaksi SM-liigaottelua. Hän teki liigadebyyttinsä 19. marraskuuta 2009 vierasottelussa Espoo Bluesia vastaan. Piiparinen sai ottelussa yhden syöttöpisteen syötettyään myös liigassa debytoineen Teemu Tallbergin tekemän maalin.
Ryan Keller Keller palkattiin loppukesästä 2007 Espoon Bluesiin paikkaamaan aiemmin sopimuksen tehnyttä Kevin Doellia, joka lopulta jäi Pohjois-Amerikkaan. Keller voitti Suomessa heti ensimmäisellä kaudella SM-hopeaa Bluesin riveissä. Hänet valittiin SM-liigan kuukauden pelaajaksi marraskuussa 2008, jolloin hän teki pisteet 7+7, ja oli SM-liigan paras pistemies ja maalintekijä. Yhteensä Keller teki kauden aikana 44 pistettä, ja oli Bluesin paras maalintekijä 22 osumallaan. Toisella kaudellaan Bluesissa Keller teki 55 pistettä. Kauden jälkeen hän teki sopimuksen NHL-seura Ottawa Senatorsin kanssa.
Emil Oksanen Oksanen on Espoon Palloseuran kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Espoo Bluesiin. Oksanen oli kaudella 2012–2013 kahdeksalla osumallaan seuran kakkosjoukkueen paras maalintekijä C-nuorten SM-karsinnoissa. Hän pelasi C-nuorten SM-sarjan runkosarjaa sekä Bluesissa että sen kakkosjoukkueessa. Oksanen oli 17 osumallaan Bluesin paras maalintekijä ja sijoittui yhteensä 30 osumallaan koko sarjan maalipörssissä toiseksi edellään vain Jää-Ahmojen Eemil Laine. Hän voitti Bluesissa kauden päätteeksi C-nuorten SM-hopeaa. Kaudella 2013–2014 Oksanen voitti sekä C-nuorten Suomenmestaruuden että B-nuorten SM-hopeaa.
Filip Lindberg Filip Lindberg (s. 31. tammikuuta 1999 Espoo) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän pelaa kaudella 2018–2019 Yhdysvalloissa Massachusettsin yliopiston joukkueessa. Lindberg kasvattajaseura on Jäähonka. Ennen lähtöään Yhdysvaltoihin Lindberg pelasi yhden kauden Nuorten SM-liigaa TUTO:n joukkueessa ja sitä ennen Bluesin C- ja B-junioreissa.
Juho Tommila Kaudesta 2013–2014 Tommila pelasi noin puolet Lukon SM-liigajoukkueessa ja puolet A-nuorissa. Hän pelasi SM-liigassa 25 runkosarjaottelua tehden kolme syöttöpistettä ja seitsemän playoff-ottelua tehopistein 1+1=2. Tommilan liigauran avausmaali syntyi neljännessä puolivälieräottelussa 26. maaliskuuta 2014 vieraissa Espoo Bluesia vastaan. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Tommila pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kaksi ottelua lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa joulukuussa 2013. Huhtikuussa 2014 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Lukon kanssa.
Petri Matikainen Talvella 2007 Blues kertoi, että Matikainen korvaa Kari Heikkilän joukkueen päävalmentajana kaudella 2007–2008. Blues sijoittui vuonna 2008 runkosarjan toiseksi, eteni pudotuspeleissä loppuotteluihin ja voitti lopulta hopeaa. Matikainen palkittiin SM-liigan päätösgaalassa kauden parhaana valmentajana. Syksyllä 2010 tiedettiin, että alkava neljäs kausi Bluesin peräsimessä jäisi Matikaisen viimeiseksi ja hänen seuraajansa tulisi olemaan kakkosvalmentajana toiminut Lauri Marjamäki. Matikainen päätti valmennusrupeamansa Espoossa hopeamitaleihin tehden samalla SM-liigan historiaa: koskaan aiemmin ei mikään joukkue ollut onnistunut raivaamaan tietään villi kortti -kierrokselta aina liigan loppuotteluihin asti. Hänet palkittiin SM-liigan päätösgaalassa kauden 2010–2011 parhaana valmentajana.
Tobias Salmelainen Tobias Salmelainen (s. 27. maaliskuuta 1985 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan SM-liigassa yhteensä 119 runkosarjaottelua tehopistein 2+15=17 ja keräten 97 jäähyminuuttia sekä kymmenen playoff-ottelua tehden kaksi syöttöpistettä ja keräten 33 jäähyminuuttia. Suurimman osan urastaan Salmelainen pelasi kuitenkin Mestiksessä ja hän pelasi myös yhden kauden Tanskassa. Kaudeksi 2013–2014 Salmelainen liittyi Espoo Bluesin B-nuorten valmennustiimiin. Marraskuussa 2017 Salmelainen nimitettiin HIFK:n urheilutoimenjohtajaksi.
Arto Laatikainen Arto Markus Laatikainen (s. 24. toukokuuta 1980 Espoo) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhossa. Jatkoaika.com -sivuston mukaan Laatikainen on pelityyliltään kiekollinen puolustaja, joka pystyy pelaamaan varsin monipuolisesti. Laatikainen pelasi Espoo Bluesissa yhteensä 614 runkosarjaottelua, mikä on enemmän kuin yksikään toinen Blues-pelaaja seurassa pelasi.
Espoo Blues Maaliskuussa 2016 SM-liigan puheenjohtaja Vesa Puttonen ilmoitti, ettei Blues voinut enää osallistua sarjaan seuran ajauduttua konkurssiin.
Olli Vainio (jääkiekkoilija) Toukokuussa 2015 Vainio teki try-out -sopimuksen Ilveksen SM-liigajoukkueen kanssa. Hän sai kauden 2015–2016 kynnyksellä vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueeseen. Vainio siirtyi kauden alettua lainalle Mestis-joukkue Lempäälän Kisaan. Hän teki Ilveksessä liigadebyyttinsä 23. lokakuuta 2015 vieraissa Espoo Bluesia vastaan. Vainio sai ottelussa jääaikaa 8.05 minuuttia. Hän vakiinnutti paikkansa Ilveksen vakiokokoonpanossa kevätkaudella ja pelasi SM-liigassa kaikkiaan 25 runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Vainio pelasi yhtä monta ottelua LeKissä keräten yhden syöttöpisteen. Ilveksen SM-liigakauden päätyttyä hän siirtyi "yli-ikäisenä" vahvistamaan Ilveksen A-nuoria kevään 2016 pudotuspeleihin. 2. huhtikuuta 2016 toisessa finaaliottelussa vieraissa Espoo Bluesia vastaan Vainio sai syöttöpisteen joukkueelle Suomenmestaruuden ratkaisseeseen 1–2-osumaan, kun Otto Koivula ohjasi hänen laukauksensa maaliin. Maaliskuun 2016 lopulla Vainio solmi Ilveksen kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen.
Mikko Turunen Kausi 2010–2011 alkoi Turusella HC Slovan Bratislava joukkueessa, mutta jo runkosarjan neljännessä ottelussa Zvolenia vastaan hän sai pahan polvivamman. Tämän jälkeen Turunen purki Slovanin sopimuksen ja palasi kotisuomeen kuntouttamaan itseään. Joulukuun alussa mies liittyi Kiekko-Vantaan Mestis-joukkueeseen ja ehti pelata siellä isossa roolissa 13 ottelua tehoin 1+1, kunnes kutsu kävi SM-liigaan ja mies kirjoitti loppuvuoden kattavan sopimuksen Espoon Bluesin kanssa. Bluesissa Turunen oli voittamassa SM-hopeaa.
Eetu Koski Kaudeksi 2012–2013 Koski palasi 1+2-vuotisella sopimuksella Lukkoon, Hän teki SM-liigadebyyttinsä 26. tammikuuta 2013 Espoo Bluesia vastaan, jolloin Koski sai jääaikaa 4.43 minuuttia. Kaikkiaan hän pelasi kauden aikana SM-liigassa kuuden runkosarja- ja kolmen playoff-ottelun verran. Suurimman osan kaudestaan Koski pelasi kuitenkin Lukon A-nuorissa, joiden kapteenina hän toimi. Koski oli tehoilla 20+20=40 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies David Stachin jälkeen. Hän jakoi A-nuorten SM-liigan maalipörssin seitsemännen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Koski voitti kauden päätteeksi A-nuorten SM-pronssia. Toukokuussa 2013 Koski käytti sopimuksessaan olleen option ja teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Lukon kanssa.
Mikael Jämsänen Mikael Jämsänen (s. 24. toukokuuta 1977 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan Espoo Bluesin SM-liigajoukkueessa yhteensä 212 runkosarjaottelua tehopistein 13+12=25 ja keräten 49 jäähyminuuttia sekä 18 playoff-ottelua tehden yhden maalin ja keräten neljä jäähyminuuttia. Jämsänen tunnettiin SM-liigassa lähinnä alempien ketjujen pelaajana, joka taklasi pieneen kokoonsa nähden varsin kovaa. Hän laukoi oikealta. Jämsäsen pelaajaura päättyi kuitenkin loukkaantumiseen kaudella 2003–2004.
Joni Töykkälä Töykkälä oli Espoon Palloseuran kasvatti. Hän pelasi myöhemmät juniorivuotensa kuitenkin Espoo Bluesissa, jossa Töykkälä voitti A-nuorten SM-pronssia vuonna 2003. Kaudeksi 2003–2004 hänet nostettiin Bluesin SM-liigajoukkueen harjoitusrinkiin. Töykkälä nousi loukkaantumisten myötä joukkueeseen ja vakiinnutti paikkaansa Bluesin SM-liigakokoonpanossa. Hän teki liigadebyyttinsä Bluesin kauden avauskierroksella 13. syyskuuta 2003 vieraissa JYPiä vastaan. Töykkälän liigauran avausmaali syntyi 29. lokakuuta 2003 myös JYPiä vastaan, jolloin hänen osumansa jäi Bluesin 3–1-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Töykkälä palkittiin ottelun "Ilta-Sanomien" kolmen tähden tähtipelaajana. Kaikkiaan hänen tulokaskautensa toi 51 runkosarja- ja yhdeksässä playoff-ottelussa tehot 2+1=3. Töykkälä pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kolmen Mestis-ottelun verran alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Maaliskuussa 2004 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Bluesin kanssa.
Victor Westermarck Westermarck aloitti jääkiekkoilun 6-vuotiaana Espoon Palloseurassa. Hän on kuitenkin varsinaisesti Jäähongan kasvatti. Westermarck siirtyi juniorina sittemmin Espoo Bluesiin. Hän vaihtoi omien sanojensa mukaan pelipaikkaansa hyökkääjästä puolustajaksi B-juniori-ikäisenä. Westermarck siirtyi 16-vuotiaana Bluesista Kiekko-Espoon B-nuoriin kaudeksi 2010–2011. Hän voitti koko B-nuorten I-divisioonan puolustajien piste- ja maalipörssin tehoilla 13+16=29. Westermarck voitti kauden päätteeksi sarjan mestaruuden. Kaudella 2011–2012 hän pelasi sekä Bluesin B-nuorissa SM-sarjaa että Bluesin kakkosjoukkueen B-nuorissa SM-karsintoja ja I-divisioonaa. Westermarck voitti ensimmäisenä mainitussa joukkueessa kauden päätteeksi B-nuorten SM-hopeaa ja palkittiin B-nuorten SM-sarjan tehopelaajana Janne Ojanen -palkinnolla sekä valittiin tähdistökentälliseen. Kauden 2012–2013 päätteeksi hän voitti A-nuorten SM-hopeaa.
Ari Ahonen Kaudeksi 2006–2007 Ahonen palasi SM-liigaan Espoo Bluesin kokoonpanoon. Bluesissa Ahosesta kaavailtiin ykkösmaalivahtia, mutta Ahonen jäi loistavasti pelanneen Bernd Brücklerin varjoon. Bluesista Ahonen siirtyi kesken kauden Jokereihin ja piti heti ensimmäisessä ottelussa jokeripaidassa nollapelin torjuen 35 kertaa. Jokereissa Ahonen voitti SM-hopeaa. Kauden jälkeen Ahonen siirtyi kahdeksi kaudeksi Elitserien-seura Frölundaan. Ruotsista Ahonen siirtyi huhtikuussa 2009 kahden vuoden sopimuksella KalPaan. SM-liigakaudella 2009–2010 Ahonen pelasi eniten nollapelejä maalivahdeista (6 nollapeliä) yhdessä Juuso Riksmanin kanssa. Ahonen siirtyi kesken kauden 2011–2012 KalPasta KHL:ään, jossa hän pelasi marraskuusta 2011 kevääseen 2013 Metallurg Magnitogorskissa. Ahonen oli joukkueen ykkösvahti Kaudella 2013–2014 Ahonen edusti KHL:ssä Barys Astanaa ja kaudella 2014–2015 Admiral Vladivostokia.
Olli Ahonen Ahonen jatkoi kaudella 2002–2003 uraansa Espoo Bluesissa, jonka kanssa hän teki 2+1-vuotisen sopimuksen huhtikuussa 2002. Toisella Blues-kaudellaan 2003–2004 Ahonen teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 12+11=23. Hän oli joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä. Ahonen muodosti Bluesissa toimivan kakkosketjun Teemu Elomon ja Ladislav Kohnin kanssa. He lähtivät samalla koostumuksella kauteen 2004–2005, jolloin ketju ei kuitenkaan onnistunut samalla menestyksellä. Koko Blues kuitenkin pelasi heikon kauden ja jäi pudotuspelien ulkopuolelle.
Lenni Killinen Killinen on Espoon Kiekkoseuran kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Espoo Bluesiin. Killinen pelasi kauden 2014–2015 suurimmaksi osaksi Blues Akatemian C-nuorissa. Hän oli C-nuorten SM-karsinnoissa joukkueen paras maalintekijä kymmenellä osumallaan. C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa Killinen oli tehoilla 14+6=20 Bluesin paras maalintekijä ja hän jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Leevi Lembergin kanssa. Killinen nousi pudotuspeleissä Bluesin C-nuorten ykkösjoukkueeseen, jossa hän voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Kauden 2016–2017 päätteeksi Killinen voitti C-nuorten SM-hopeaa. Kaudella 2017–2018 hän oli pudotuspeleissä Bluesin B-nuorten paras maalintekijä neljällä osumallaan. Killinen voitti kauden päätteeksi B-nuorten SM-hopeaa.
Samuli Rasilainen Samuli Rasilainen (s. 21. kesäkuuta 1996 Oulu) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti. Hän pelasi kaudella 2015–2016 kahdessa ottelussa Espoo Bluesin SM-liigajoukkueessa ja kaudella 2016–2017 Rasilainen pelasi Mestistä konkurssiin ajautuneen Bluesin tilalle perustetussa Espoo Unitedissa, kunnes hän joulukuussa 2016 lopetti pelaajauransa vain 20-vuotiaana keskittyäkseen siviilielämäänsä. Rasilainen saavutti juniorina mm. yhden A-nuorten SM-hopean ja -pronssin.
Espoo Bluesin SM-liigakausi 2014–2015 Jääkiekkolehti listasi ennen kauden alkua liigan 50 parasta pelaajaa. Bluesin parhaaksi arvioitiin hyökkääjä Kai Kantola, joka oli listalla sijalla 40. Muita Bluesin pelaajia ei listalle päässyt.
Keijo Säilynoja Säilynoja, pelipaikaltaan laitahyökkääjä, aloitti uransa Jokereissa, jossa hän pelasi kaudet 1988–1998. Ensimmäinen kausi kului I-Divisioonassa ja loput SM-liigassa. Ensimmäisen SM-liigakautensa jälkeen hänet valittiin tulokkaiden tähdistökentälliseen. Kaudella 1991–1992 Säilynoja valittiin liigan herrasmiespelaajaksi sekä toiseen tähdistökentälliseen. Hän pelasi Jokerien jälkeen vielä SaiPassa kaudet 1998–2000 sekä Espoon Bluesissa kauden 2000–2001, jonka jälkeen lopetti uransa. Liigassa hänen saldokseen tuli runkosarjassa 420 ottelussa 142 maalia ja 139 syöttöä eli yhteensä 281 tehopistettä. Pudotuspeleissä vastaavat tehot olivat 53 ottelussa 14 maalia ja 11 syöttöä eli 25 tehopistettä. Hän voitti Jokereissa Suomen mestaruuden neljä kertaa.
Lauri Marjamäki Pelaajana Marjamäki edusti Tampereen Kooveeta ja Ilvestä. Hän lopetti pelaajauransa ollessaan 17-vuotias. Hän aloitti valmentamisen pian peliuransa päättymisen jälkeen. Hän valmensi Tampereen Ilveksen B- ja C -ikäluokan juniorijoukkueita vuosina 1999–2002, jonka jälkeen hän siirtyi Espoo Bluesiin. Hän valmensi Bluesin C-, B- ja A -ikäluokan juniorijoukkueita, ja saavutti Jääkiekon A-nuorten SM-liigassa Bluesin päävalmentajana SM-pronssia vuonna 2006 ja -hopeaa vuonna 2007. Kaudeksi 2007–2008 hän nousi Bluesin SM-liigajoukkueen valmennustiimiin, ja saavutti apuvalmentajana toimiessaan kaksi SM-hopeaa.
Jesse Virtanen (jääkiekkoilija) Virtanen on Rauman Lukon kasvatti. Hän voitti A-nuorten SM-pronssia keväällä 2009. Virtanen pelasi kaudella 2009–2010 ensimmäisen SM-liigaottelunsa. Hän debytoi liigassa 9. maaliskuuta 2010 Espoo Bluesia vastaan ja pelasi ykköspakkiparissa Charlie Cookin kanssa. Virtanen sai ottelussa jääaikaa 12.51 minuuttia. Pääasiassa hänen kautensa kului kuitenkin vielä A-nuorissa. Virtanen teki runkosarjassa 11 pistettä, mutta kevään 2010 pudotuspeleissä hän oli tehoilla 1+5=6 Lukon tehokkain puolustaja.
Espoo Blues Kiekko-Espoon nimi vaihtui Bluesiksi kesällä 1998 ja uudella nimellään joukkue pelasi kauden 1998–1999 alkupuoliskon evakossa Helsingin jäähallissa, sillä uusien vaatimusten takia Matinkylän jäähalli ei enää täyttänyt SM-liigan vaatimuksia. Länsiauto-areena valmistui tammikuussa 1999 Tapiolaan Bluesin uudeksi kotihalliksi. Areenan ensimmäisessä ottelussa HIFK kävi hakemassa 1–3-vierasvoiton. Areenan historian ensimmäisen maalin ampui, myöhemmin myös Bluesia edustanut silloinen HIFK-puolustaja, Jere Karalahti. Bluesin ensimmäisen maalin uudessa kotihallissa teki Christian Ruuttu laukomalla toisessa erässä tasoituksen 1–1:een. Blues selvisi pudotuspeleihin historiansa ensimmäisellä kaudella voittamalla runkosarjan päätöspelissä kotonaan Tapparan maalein 2-1. Bluesin pudotuspeleihin vieneestä voittomaalista vastasi Christian Ruuttu ajassa 50.34.. Pudotuspeleissä tie nousi kuitenkin pystyyn kun vastaan asettunut HIFK oli tälläkin kertaa espoolaisia parempi, lopulta otteluvoitoin 3–1.
Kari Sihvonen Jääkiekkoilun Sihvonen aloitti Haukiputaalla Pohjois-Pohjanmaalla. Haukiputaan Ahmoissa hän pääsi kokeilemaan miesten pelejä jo 15-vuotiaana. Haukiputaalta Sihvonen suuntasi 17-vuotiaana Porin Ässiin, josta matka jatkui edelleen Espoo Bluesiin. Bluesissa Sihvonen pääsi pelaamaan ensimmäiset miesten SM-liiga-ottelunsa kaudella . Bluesista Sihvonen siirtyi Lahden Pelicansiin ja aloitti ottelut A-junioreissa, mutta kaudeksi hän hankki paikan edustusjoukkueesta. Sihvonen pelasi lainasopimuksella Mestis-seura Heinolan Kiekossa kausina 2007–2008 ja 2009–2010.
Jere Seppälä Kemissä syntynyt Seppälä on Espoon Kiekkoseuran kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Espoo Bluesiin kaudeksi 2008–2009, jolloin Seppälä kuului joukkueen C-nuorten kapteenistoon. Hän voitti B-nuorten Suomenmestaruuden keväällä 2011. Kaudella 2012–2013 Seppälä oli Bluesin A-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 6+22=28, joilla hän sijoittui A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä viidenneksi. Seppälä voitti kauden päätteeksi A-nuorten SM-hopeaa.
Steve Kariya Tämän kauden jälkeen Kariya päätti kokeilla taitojaan Suomen SM-liigassa, Tampereen Ilveksessä. Ennen Ilvekseen siirtymistä Kariya oli kokeella Oulun Kärpissä, muttei mahtunut kokoonpanoon. Ilveksessä hän pelasi loistavan kauden tehden 55 ottelussa jopa tehot 24 + 35 = 59 ja voitti runkosarjan pistepörssin. Seuraavaksi kaudeksi Kariya jäi SM-liigaan, mutta vaihtoi seuraa Espoo Bluesiin. Kariya pelasi sielläkin loistavan kauden ollen joukkueensa paras pistemies. Hänet valittiin marraskuussa 2005 kuukauden pelaajaksi. Kesällä 2006 Kariya teki yhden vuoden sopimuksen Ruotsin Elitserienissä pelaavan Frölundan kanssa . Ruotsissa tehopisteet eivät olleet Suomen-kausien tasolla, joten Kariya palasi Suomeen kaudeksi 2008–2009, tällä kertaa Hämeenlinnan Pallokerhon joukkueeseen yhden kauden sopimuksella . Seuraavalla kaudella Kariya pelasi JYPissä ja oli voittamassa SM-pronssia.
Urho Vaakanainen USHL-joukkue Dubuque Fighting Saints varasi Vaakanaisen 303. pelaajana vuonna 2015, mutta kaudella 2015–2016 hän kuitenkin nousi Espoo Bluesin edustusjoukkueeseen. Blues julkisti kevääseen 2018 saakka ulottuvan sopimuksen 13. marraskuuta 2015 ja hän debytoi vielä samana päivänä SM-liigassa vierasottelussa JYPiä vastaan. Vaakanainen sai ottelussa jääaikaa 18.47 minuuttia. Hänestä tuli ensimmäinen 1999-ikäluokan pelaaja SM-liigassa. Vaakanainen teki liigauransa avausmaalin 9. tammikuuta 2016 Turun Palloseuraa vastaan. Sami Nuutinen valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien ykköstähdeksi. Kaikkiaan Vaakanaisen tulokaskausi toi 25 runkosarjaottelussa tehot 1+5=6 ja kahdessa Mestarien liigan ottelussa yhden syöttöpisteen. Hän rikkoi runkosarjassa SM-liigan alle 17-vuotiaiden puolustajien yhden kauden piste-ennätyksen, joka oli Pasi Petriläisen (3+0) hallussa kaudelta 1994–1995. Vaakanainen vahvisti vielä Bluesin SM-liigakauden jälkeen seuran A-nuoria kevään 2016 pudotuspeleissä, jotka päättyivät SM-hopeaan. Vaakanainen kuitenkin jätti Bluesin kauden jälkeen seuran taustayhtiön ajauduttua konkurssiin.
Espoo Blues Kaudelle 2009–2010 Espoo Blues otti käyttöön jälleen uuden logon. Pelillinen menestys jäi kolmen perättäisen mitalipeleihin johtaneen kauden jälkeen laihemmaksi, ja Blues putosi pudotuspelien Villi kortti -kierroksella Kärppiä vastaan otteluvoitoin 1–2.
Kaudella 2010–2011 Espoo Blues teki SM-liigahistoriaa nousemalla Villi kortti-kierrokselta loppuotteluihin pudottaen ensin Kärpät voitoin 2–1, puolivälierissä Ässät voitoin 4–2, ja välierissä runkosarjan voittaneen JYPin otteluvoitoin 4–1. Näin ollen Blues eteni toista kertaa historiassaan liigan loppuotteluihin. Loppuottelusarjassa HIFK oli parempi voitoin 4–0 ja näin Blues voitti seurahistoriansa toisen hopeamitalin.
Espoo Bluesin SM-liigakausi 2009–2010 Espoo Blues lähti kaudelle 2009-2010 uudistuneella ilmeellä, uuden logon kera sekä uudistuneella kapteenistolla. Kauden kapteenisto miehissä Toni Kähkönen (C), Santeri Heiskanen (A) ja Ville Lajunen (A) oli täysin espoolainen. Espoo Bluesin oli tarkoitus osallistua tällä kaudella myös Jääkiekon mestarien liigan karsintakierrokselle mutta kausi 2009-2010 jouduttiin perumaan sponsorien puutteen ja maailmalla vellovan laman johdosta. Suurimpina vahvistuksina joukkueeseen saapuivat SaiPasta keskushyökkääjä Jarkko A. Immonen ja maalivahti Iiro Tarkki.
Samuli Suhonen Samuli Suhonen oli KalPan kasvatti, mutta siirtyi Jokereihin jo juniorina. Ennen tätä Suhonen kävi pelaamassa pari kautta Kiekko-Vantaassa. KalPa hankki Suhosen takaisin Kiekko-Vantaasta kauden 2000–2001 jälkeen. KalPassa Suhonen pelasi Mestistä ja SM-Liigaa kevääseen 2006 asti jonka jälkeen hän siirtyi Espoon Bluesiin, yhden Espoossa pelatun SM-Liigakauden jälkeen tie vei syksyllä 2007 Lahden Pelicansiin jossa Suhonen pelasi tammikuuhun 2010 asti, jolloin Suhonen siirtyi loppukaudeksi Elitserien-seura MODO Hockeyyn. Kaudeksi 2010–2011 hän siirtyi taas KalPaan josta siirtyi kesken kauden Italiaan Bolzanon joukkueeseen.. Kauden 2010–2011 jälkeen hän lopetti jääkiekkouransa.
Pohjajoki Pohjajoki eli Lampinjoki on Karvianjoen vesistöön kuuluva joki Ahlaisissa Porissa Satakunnassa. Se saa alkunsa Ahlaisten Lampinjärvestä. Lampinjärveen laskee osa Isojärven vesistä Salmusojan, Poosjärven ja Poosjoen kautta. Pohjajoen valuma-alue 57,3 km, ja joki laskee Keikveden lahteen Ahlaisissa. Joki virtaa yläjuoksullaan Ahlaisten Lampin kylän kautta ja sen alajuoksu kulkee Ahlaisten Ylikylän Pohjajoen kulmakunnan kautta.
Inhottujärvi Inhottujärvi on bifurkaatiojärvi. Tämä tarkoittaa, että järvellä on kaksi lasku-uomaa. Inhotunjärven lasku-uomia ovat Pomarkunjoki, joka laskee Isojärveen Pomarkun ja Siikaisten rajalla, ja Noormarkunjoki, joka laskee Eteläjoen nimellä mereen Ahlaisissa Porissa. Näistä Noormarkunjoki laskee Inhottujärvestä kahtena haarana: Oravajokena ja Hanhijokena, jotka virtaavat jokien väliin jäävän Oravasaaren kahden puolen. Inhotunjärven ohella myös Pomarkun Isojärvi on bifurkaatiojärvi. Sen vedet päätyvät mereen toisaalta Merikarvianjoen kautta Merikarvialla ja toisaalta Pomarkun Salmusojan, Noormarkun Poosjärven ja Ahlaisissa mereen laskevan Pohjajoen muodostaman vesireitin kautta.
Ahlainen Ahlaisissa on 9 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967):
Ahlainen Ahlaisissa toimii oma urheiluseura, nuorisoseura ja metsästysseura.
Karvianjoki Näin Karvianjoki laskee mereen lopulta kolmena haarana: Merikarvianjokena Merikarvialla sekä Etelä- ja Pohjajokena Ahlaisissa Porissa.
Ahlaisten taistelut Muun Suomen tavoin myös Ahlaisissa vallitsi syksystä 1917 lähtien ankara elintarvikepula, joka oli johtanut jopa suoranaiseen nälänhätään. Vaikka kunnallisen elintarvikelautakunnan ja kauppiaiden varastot olivat tyhjät, paikalliset viljelijät toimittivat silti elintarvikkeita mustan pörssin kauppaan. Marraskuussa eri kyliin perustettiin viisi työväen järjestyskaartia ja samaan aikaan muodostettiin myös suojeluskunta, johon liittyi 20 jäsentä. Lisäksi seudulla majaili venäläisiä sotilaita, joiden kanssa työväen järjestyskaarti ei kuitenkaan ollut tekemisissä. Kolme päivää kestänyt yleislakko käynnistyi Ahlaisissa vasta 17. marraskuuta eli kolme päivää valtakunnallisen lakon alkua myöhemmin. Paikallinen työväenyhdistys nimitti lakkoa varten vallankumouskomitean, jonka johtajaksi valittiin Salu Koivumäki. Vallankumouskomitea suoritti elintarvike- ja asetakavarikoita, jotka kuitenkin sujuivat rauhallisesti.
Karvianjoki Merikarvianjoessa on koski nimeltä Lankoski, jonka ympärillä on Lankosken kylä ja virkistys- ja palvelualue. Pohjajoessa on valtatien 8 varressa Ahlaisissa Lampinkoski.
Juho Vesterlund Vesterlund toimi maatalous-, tukki-, uitto-, lastaus- ja purkaustöissä sekä pienviljelijänä Ahlaisissa. Hänet tuomittiin vankilaan poliittisista syistä 1923.
Ahlainen Kulmakuntia Ahlaisissa ovat Hara, Kankaankulma, Keikvesi, Korkeakoski, Lampinkartano, Mustalahti, Pirttijärvi, Pohjajoki ("Norrland"), Puoda, Ristikallio, Sahakoski, Trikanmäki ja Ämttöö.
Meriporilainen Meriporilaisen julkaisija on "Ulvilan Seutu Oy" ja sen levikkialue käsittää Meri-Porin Reposaaresta Ulasooriin. Kesällä lehti jaetaan myös Vähäraumalla ja Ahlaisissa.
Lanskata Lanskata tai Landskata on Selkämereen työntyvä niemi Porin Ahlaisissa lähellä Merikarvian kunnan rajaa. Osa siitä kuuluu vuonna 2011 perustettuun Selkämeren kansallispuistoon.
Lauri Helariutta Helariutta toimi opettajana Ahlaisissa 1928–1935 ja Punkalaitumella 1936–1967. Hän oli Punkalaitumen Osuuskassan toimitusjohtajana 1946–1955 ja Punkalaitumen Sanomain päätoimittajana 1951–1975
V. Keto-Seppälä Väinö Keto-Seppälä ja Jalmari Niinikoski sekä Kalle Rantasärkkä Ahlaisista osallistuivat satakuntalaisten liikennöitsijöiden edustajina Linja-autoliiton perustamiskokoukseen Helsingissä vuonna 1928.
Ahlaisten kirkonkylä Ahlaisten kirkonkylä (tilastollisena taajamana vuonna 2014 Ahlainen) on kirkonkylä, tilastollinen taajama ja Museoviraston määrittelemä valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö Ahlaisissa Porissa Satakunnassa.
Lampinjärvi Lampinjärvi on Karvianjoen vesistöön kuuluva järvi Ahlaisissa Porissa. Järven pinta-ala on 81,7 hehtaaria, korkeus merenpinnasta 21,2 metriä ja rantaviivan pituus 11,7 kilometriä.
Luettelo Suomen kylistä vuosina 1919–1931 Ahlaisissa on 11 kylää: Alakylä, Antoora, Kellahti, Lampaluoto, Lamppi, Pastuskeri (Bastuskär), Pirttijärvi, Pohjajoen kylä (Pohjajoki), Rankkuu, Tyltty ja Ylikylä.
Mustalahti (Ahlainen) Mustalahti on kluuvijärvi ja entinen merenlahti Ahlaisissa Porissa Satakunnassa. Se on osa Pooskerin saariston Natura 2000 -suojelualuetta. Metsähallituksen hallinnassa olevat osat Natura-alueesta ovat osa Selkämeren kansallispuistoa.
Eteläjoki Eteläjoki on yksi useita jokibifurkaatioita sisältävän Karvianjoen vesistön kolmesta lasku-uomasta. Kaksi muuta ovat Pohjajoki Ahlaisissa ja Merikarvianjoki Merikarvialla. Pohjajoki saa alkunsa Poosjärvestä Noormarkun pohjoisosassa ja Merikarvianjoki Isojärvestä Siikaisissa.
Olof Mört Olof Mört asui Suomeen muutamisensa jälkeen aluksi Turussa ja myöhemmin Ahlaisissa. Vuonna 1695 hän osti tilan silloin Ulvilaan kuuluneesta Kokemäensaaresta, jossa asui syyskuussa 1703 tapahtuneeseen kuolemaansa saakka.
Veli Granö Granö vietti lapsuutensa Ahlaisissa ja Porissa. Hän opiskeli Porin taidekoulussa vuosina 1976–1978 sekä Lahden muotoiluinstituutissa vuosina 1983–1986, jossa hän on toiminut myös visuaalisen suunnittelun, kokeellisen elokuvan ja valokuvauksen opettajana.
Pooskerin saaristo Pooskerin saaristo on Natura 2000 -suojelualue Merikarvialla ja Porin Ahlaisissa. Natura-alueen sisälle jää sekä mantereeseen työntyviä suojaisia lahtia että ulkosaariston puuttomia luotoja. Metsähallituksen hallinnassa olevat osat Natura-alueesta ovat osa Selkämeren kansallispuistoa.
Pori Satakunnan maakuntakivi on hiekkakivi. Satakunnan hiekkakivi on rakennetutkimusten perusteella joensuistosedimentti, jossa aineksen pääasialliset kuljetussuunnat ovat olleet luoteeseen ja pohjoiseen. Porin seuduilla, erityisesti Ahlaisissa on ollut käynnissä malmin etsintää. Tutkimuksissa on löytynyt malmimineraaleja, mutta malmipitoisuus on ollut niin pieni, ettei kaivostoimintaa ole kannattanut aloittaa
Pohjajoki Pohjajoki on yksi useita jokibifurkaatioita sisältävän Karvianjoen vesistön kolmesta lasku-uomasta. Kaksi muuta ovat Eteläjoki eli Ahlaistenjoki eli Noormarkunjoki Ahlaisissa ja Noormarkussa Porissa sekä Merikarvianjoki Merikarvialla ja Siikaisissa. Eteläjoki saa alkunsa Inhottujärvestä Noormarkussa ja Merikarvianjoki Isojärvestä Siikaisissa.
Täällä Pohjantähden alla (vuoden 2009 elokuva) Elokuvan kuvaukset alkoivat Villilän studioilla Nakkilassa keväällä 2008 ja ne kestivät vuoden loppuun asti. Kuvauksia tehtiin Villilän lisäksi myös muun muassa Tampereella, Tammelassa, Porissa, Ahlaisissa, Punkalaitumella, Niinisalossa ja Haapamäellä.
Noormarkku Pomarkunjoki lakee Isojärveen Pomarkussa. Myös se on Inhottujärven tapaan bifurkaatiojärvi, jonka toisena lasku-uomana on Merikarvianjoki Siikaisissa ja Merikarvialla, toisena Noormarkun Poosjärveen laskeva Salmusoja, jonka lasku-uomana on Noormarkusta Ahlaisten suuntaan laskeva Pohjajoki, joka Laskee Keikveden merenlahteen Ahlaisissa Porissa.
Ahlainen Ahlainen (, aiemmin "Hvittisbofjärd") on entinen Suomen kunta Satakunnassa. Kunta liitettiin Porin kaupunkiin vuonna 1972. Naapurikunnat lakkautushetkellä olivat pohjoisessa Merikarvia, idässä Pomarkku ja Noormarkku ja etelässä Pori. Aiemmin kunta oli etelässä myös Porin maalaiskunnan rajanaapuri. Siikaisten kanssa Ahlaisilla oli rajaa yhdessä pisteessä kunnan koilliskulmalla.
Kaarlo Hillilä Hillilä osallistui 15-vuotiaana lukiolaisena yhdessä luokkatoverinsa Aaro Pakaslahden kanssa sisällissodan Oulun taisteluihin helmikuussa 1918. Oulun valtauksen jälkeen Hillilä liittyi Oulun I vapaaehtoisen rintamakomennuskuntaan, jonka mukana hän siirtyi Satakunnan alueelle ja osallistui taisteluihin muun muassa Ahlaisissa, Mannanmäellä, Suodenniemellä, Mouhijärvellä ja Vammalassa.
Noormarkku Noormarkunjoki virtaa Noormarkun kirkonkylän kautta niin Ikään Ahlaisten suuntaan ja laskee mereen Ahlaisten kirkonkylän luona Ahlaisissa Porissa. Noormarkunjoen leventymänä Noormarkun kirkonkylän yläpuolella oli aiemmin Torajärvi, joka kuivatettiin 1900-luvun vesistöjärjestelyissä. Myös se oli bifurkaatiojärvi ja laski Keskisjoen kautta myös Poosjärveen. Vesistöjärjestelyiossä tämä järvibifurkaatio kuitenkin hävisi.
Ilmari Pallari Sisällissodan aikana 1918 Pallari osallistui taistelutoimiin valkoisten riveissä ja haavoittui Ahlaisissa. Pallari kävi kadettikoulun 1920 sekä taistelukoulussa majurikurssin 1931. 1920-luvulla hän toimi erilaisissa nuoremman upseerin tehtävissä ja aliupseerikoulun johtajana. 1930-luvulla hän toimi pataljoonan komentajana sekä Kadettikoulussa kouluttajana. Sotilasohjaajana hän toimi 1938-1939.
Pori Pori jaetaan tilastoinnissa kahdeksaan suurempaan alueeseen, jotka ovat:
Edellisistä Meri-Pori voidaan vielä jakaa alueiksi Meri-Pori I ja Meri-Pori II. Nämä alueet muodostuvat kylistä ja kaupunginosista. Entisen Ahlaisen kunnan alueet kuuluvat Meri-Poriin ja Pohjois-Poriin, entinen Noormarkun kunta puolestaan Pohjois-Poriin.
Ahlaisten taistelut Valkoisten puolella Ahlaisissa taisteli aluksi Kristiinankaupungin ympäristöstä koottuja suojeluskuntalaisia, ja myöhemmin maaliskuun aikana valkoisen armeijan Satakunnan ryhmään kuuluneita osastoja, kuten Pohjois-Pohjanmaan I ja II pataljoonat sekä Porin I ja II pataljoonat. Satakuntalaisten ja pohjalaisten lisäksi taisteluihin osallistui myös Varsinais-Suomen suojeluskuntalaisista koottu Turun komppania.
Merikarvianjoki Joki on osa Karvianjoen vesistöä ja tärkein sen kolmesta lasku-uomasta. Karvianjoen vesistön kaksi muuta lasku-uomaa ovat Noormarkun Inhottujärvestä Porissa alkunsa saava Noormarkunjoki eli Eteläjoki ja Noormarkun Poosjärvestä alkunsa saava Pohjajoki, jotka molemmat laskevat mereen Ahlaisissa Porissa. Merikarvianjokeen laskee pohjoisesta Merikarvian Lauttijärven ja Tuorilan kylien suunnasta Tuorijoki.
Paavo Talvela Tammikuussa 1918 Talvela määrättiin Suupohjan suojeluskuntapiirin johtajaksi. Talvelan johdolla valkoiset valtasivat Kristiinankaupungin 31. tammikuuta. Satakunnan rintamaan kuuluneen rannikkolohkon ratkaisevat taistelut käytiin Ahlaisissa 14. maaliskuuta. Kenraalimajuri Ernst Linderin ryhmään kuuluneessa N:o 8 Porin rykmentin 2. pataljoonan komentajana valkoisten hyökkäyksiä johtanut Talvela ylennettiin kapteeniksi.
Ahlaisten kirkko Ahlaisten kirkko on Ahlaisissa, Porissa sijaitseva puukirkko. Se on Porin nykyisistä kirkoista vanhin. Salomon Köhlström rakensi kirkon kaksilaivaisena. Kirkko valmistui vuonna 1796. Vuonna 1832 valmistui kirkosta erillään oleva kellotapuli, jonka suunnitteli Carl Ludvig Engel. Vuonna 1908 kirkko muunnettiin 720 henkilöä vetäväksi ristikirkoksi arkkitehti Josef Stenbäckin johdolla.
Juho Aromaa Aromaa syntyi torppari Fredrik Erland Norrbackan ja Kaisa Johanna Henrikintyttären perheeseen Ahlaisissa vuonna 1878. Aromaa suoritti kansakoulun, jonka jälkeen hän työskenteli vuoteen 1918 asti posteljoonina. Suomen sisällissodan jälkeen vuonna 1918 hän oli vuoden vangittuna poliittisista syistä. Vapauduttuaan hän työskenteli osuusliikkeen varastonhoitajana Porissa ja myöhemmin Kyläsaaren osuuskaupan johtajana Porin maalaiskunnassa.
Satakylät Vuonna 2009 Satakylät ry alkoi jakaa Vuoden kylätoimija -tunnustusta maakunnan aktiivisille kyläyhdistysihmisille. Silloin palkittiin Regina Wittsberg Ahlaisista ja Pirkko Ketola Euran Mannilasta, vuonna 2011 Timo Sorvali Tykköön seudun kyläyhdistyksestä, vuonna 2013 Reino Leppiniemi Ahlaisten kyläyhdistyksestä, vuonna 2015 Åke Vastavirta Rauman Sorkan kyläyhdistyksestä ja vuonna 2017 Eila Lännistö Rauman Kauklaisten kyläyhdistyksestä.
Emil Teodor Gestrin Ulvilaan hän muutti toukokuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1858 juuri perustettuun virkaan, kolmen kappeliseurakunnan, Ahlaisten, Noormarkun ja Pomarkun apukappalaiseksi ja joutui tässä virassaan myös hoitamaan kansakoulunopettajan tehtävät. Lukuvuoden 1859–60 hän toimi opettajana Noormarkussa, Pomarkussa 1860–61 ja Ahlaisissa 1861–62. 30. marraskuuta 1859 päivnä syntyi Noormarkussa hänen poikansa Carl Axel, joka kuoli vuoden ikäisenä.
Ahlaisten seurakunta Ahlainen perustettiin Ulvilan seurakuntaan kuuluneeksi kappeliseurakunnaksi vuonna 1691. Vuonna 1861 se siirtyi kappeliseurakunnaksi Noormarkun seurakunnan alaisuuteen. Vuonna 1893 Ahlaisista tuli itsenäinen seurakunta. Vuonna 1972 Ahlaisten kunta liitettiin Porin kaupunkiin, mutta seurakunta jatkoi edelleen toimintaansa yhtenä Porin seurakunnista. Vuonna 2015 Ahlaisten seurakunta yhdistyi yhdessä Pihlavan seurakunnan ja Reposaaren seurakunnan kanssa uudeksi Meri-Porin seurakunnaksi.
Pori Kallioperä tulee näkyviin meren rannikon ja luotojen silokallioina ja paikoitellen jopa mäkien harjanteina. Paljastunut kallioperä on joissakin paikoissa rapautunut suuriksi lohkareröykkiöiksi. Tällaista näkee esimerkiksi Ahlaisissa. Kokemäenjokilaakson sekä sen etelä- ja lounaispuolen kallioperä on hiekkakiveä. Hiekkakivikerroksen läpi tunkeutuvat Luvialla ja Nakkilan lounaisosissa diabaasikalliot. Kokemäenjoen pohjois- ja koillispuolella kallioperä on pääasiassa erilaisia dioriitteja. Kallioperäjuonteet noudattavat usein Kokemäenjoen suuntaa eli ovat luode–kaakko-suunnassa.
Ahlaisten taistelut Ahlaisten taistelut käytiin Suomen sisällissodan aikana helmi–huhtikuussa 1918 Ahlaisissa ja Merikarvialla. Ne muodostivat Satakunnan rintaman Pohjanlahden rannikolta Noormarkun Harjankaalle ulottuneen rannikkolohkon läntisimmän siiven. Punaisten tarkoituksena oli edetä Ahlaisten kautta Merikarvialle ja sieltä edelleen kohti valkoisten vahvinta tukialuetta Etelä-Pohjanmaata. Ahlaisten ohella taisteluja käytiin helmikuussa myös Merikarvian kunnan eteläosissa, jonka jälkeen ne keskittyivät Ahlaisten kirkonkylän tuntumaan.
Ahlaisten taistelut Sotatapahtumien aikainen terrori vaati Merikarvialla ja Ahlaisissa ainakin kymmenkunta uhria. Tunnetuimmat tapaukset ovat 17. helmikuuta Lankoskella sattunut tapaus, jolloin viisi valkoista surmasi työmies F. V. Österlundin hänen torpallaan Viisarinmäessä. Punaiset puolestaan surmasivat 22. helmikuuta Pirttijärvellä kolme maanviljelijää. Lisäksi punaiset teloittivat kaksi omaa miestään Reposaaressa 13. maaliskuuta kurinpidollisista syistä. Merikarvialla ammuttiin myös ainakin viisi punaista taistelujen ulkopuolella.
Ahlaisten taistelut Sisällissodan alettua Ahlaisissa perustettiin punakaarti 28. tammikuuta. Sen päälliköksi valittiin yleislakon aikaisen vallankumomouskomitean puheenjohtaja Salu Koivumäki. Kolme päivää myöhemmin Ahlaisiin saapui tieto kapinan käynnistymisestä myös Porissa, jonka jälkeen punakaarti aloitti elintarvikkeiden jakelun ja takavarikoi tilallisilta siemenviljan sekä eläinten rehuksi tarkoitetun viljan. Takavarikointi herätti vastarintaa, mutta sujui kuitenkin ilman välikohtauksia. Suurlakon aikana takavarikoidut aseet olivat kuitenkin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön hallussa, eikä niitä annettu punakaartin käyttöön.
Anja Eerikäinen Anja Vuorremaa syntyi työläisperheeseen Ulvilassa. Perheen isä oli kotoisin Luvialta ja äiti Ahlaisista, ja Anja oli heidän kolmesta tyttärestään nuorin. Lapset menettivät molemmat vanhempansa jo varhain. Kansakoulun jälkeen Anja Vuorremaa aloitti työuransa Ulvilassa puhelinkeskuksen hoitajana, josta hän siirtyi Poriin kemikaliokaupan myyjäksi. Hän työskenteli myös Tukholmassa Ruotsissa erään lääkäriperheen kotiapulaisena. Solmittuaan avioliiton peltiseppä Aulis Eerikäisen kanssa vuonna 1955 hän muutti asumaan Turkuun. Perheeseen syntyi kaksi poikaa.
Pori Porin reuna-alueiden maaperä on etenkin Viasveden ja Kuuminaistenniemen suunnassa moreenia, joka koostuu kaikenkokoisista kiviaineksista. Tavallisesti moreenimaat ovat kuusimetsän peitossa. Ahlaisissa ja Ruosniemessä moreeniselänteitä puhkovat kalliopaljastumat ja painanteissa on savea ja turvemaata. Harjuainesta on etenkin Yyterinniemellä. Harjuista on paikoitellen otettu hiekkaa ja soraa eri tarkoituksiin, joten jäljelle on jäänyt vain suuria kuoppia. Hiekka rannikolla on joissakin kohdissa kasaantunut hiekkadyyneiksi. Alavien tasankojen ja jokitörmien yleisimpiä maalajeja ovat savi, hiesu ja hieno hieta.
Aleksander Winter Winter oli ehkä kulkukauppias tai Ahlaisissa asunut työmies, jota on luonnehdittu myös ”joutomieheksi”. Hän kierteli 1800–1900-lukujen vaihteessa eri puolilla Satakunnan maaseutua, josta keräsi sinä aikana noin 4 000 eri ikäistä esinettä, jotka toimitettiin Satakunnan Museon kokoelmiin. Osa Winterin esineistöstä on mahdollisesti siirretty Kansallismuseoon. Erityisen kiinnostunut hän oli kivikauden muinaisesineistä, joita Winter hankki Satakunnan Museolle kaikkiaan 1 160 kappaletta. Hän teki keräysmatkojaan pääosin yksin, mutta toimi myös yhteistyössä Satakunnan Museon perustajiin kuuluneen Matti Kauppisen kanssa.
Juho Henrik Uoti Kolmen vuoden kuluttua Uoti myi maatilan ja muutti perheineen Piikkiöön. Hän oli hieman aikaisemmin aloittanut teologian opinnot Helsingin yliopistossa, jossa Uoti vuonna 1905 suoritti teologian erotutkinnon. Papiksi hänet vihittiin 1906. Tämän jälkeen Uoti toimi kirkkoherran apulaisena sekä virkaatekevänä kappalaisena ja kirkkoherrana Koivulahdella (1906), Ilmajoella (1906–1908), Ahlaisissa (1908) ja Askaisissa (1909). Vuonna 1910 hänet olisi siirretty papiksi syrjäiseen Velkuan saaristoseurakuntaan, vaikka hän itse anoi siirtoa Porvooseen. Siihen ei kuitenkaan suostuttu ja Uoti päätti erota papin virasta. Eroon vaikutti myös se, että viransijaisuuksista saadut tulot olivat riittämättömät hänen kasvavalle perheelleen.
Ahlaisten taistelut 30. maaliskuuta valkoiset hyökkäsivät Noormarkkuun ja Harjakankaalle tarkoituksenaan sitoa punaisten joukkoja rannikkolohkolle, jottei niitä pystyttäisi lähettämään apuvoimiksi Tampereen valtaukseen liittyviin taisteluihin Karkkuun. Luutnantti Severi Kanervan johtama komppania iski yöllä Ahlaisten kirkonkylän eteläpuolella Kellahdessa olleita neljää punakaartin komppaniaa vastaan. Tämän hyökkäyksen tarkoituksena oli estää punaisia lähettämästä lisävoimia Noormarkkuun, jonne Paavo Talvelan johtama varsinainen hyökkäys alkoi aamulla. Ahlaisissa ollut Talvelan osasto eteni Noormarkkuun Poikeljärven kylän kautta, jossa oli Noormarkun läntisin puolustusasema. Valkoiset palasivat Ahlaisiin iltapäivän kestäneen taistelun jälkeen.
Keikyä Keikyä kuului jo keskiajalla Suur-Huittisten pitäjään, josta erotettiin myöhemmin myös Kauvatsa, Punkalaidun ja Vampula. Keikyäläisillä oli aikanaan erämaaomistuksia ja kalavesiä Pohjanlahden rannikolla, mistä muistuttaa Ahlaisissa sijaitseva Keikvesi-niminen merenlahti. Vuoden 1571 hopeaveroluettelon mukaan Keikyän alueella oli 14 kylää, joissa oli 45 veroa maksanutta taloa. Keikyäläiset saivat Turun tuomiokapitulilta luvan oman saarnahuonekunnan perustamiseen 1600-luvun lopulla ja saarnahuone valmistui vuonna 1684 tai 1687. Ensimmäinen varsinainen puukirkko valmistui vuonna 1830. Suomen senaatti teki päätöksen Keikyän seurakunnan perustamisesta vuonna 1908, mutta päätöksen toimeenpano ja ero Huittisista venyi vuoteen 1919.
Pori Laivanvarustus ja kauppalaivasto hiipuivat 1800-luvun puolivaiheessa. Laivanrakennus jatkui vilkkaana rannikolla mm. Luvialla, Reposaaressa ja Ahlaisissa. Osa kaupungin vasta perustetuista tehtaista päätyi konkurssiin, mutta Pori oli kuitenkin muuttunut teollisuuskaupungiksi. Saha-, metalli- ja tekstiiliteollisuus olivat suurimpia työllistäjiä. Vuonna 1852 perustettiin Rosenlew ja vuonna 1900 Porin puuvillatehdas. Teollinen toiminta synnytti Poriin äveriään yläluokan, joka valtasi nopeasti Etelärannan rantakorttelit ja niistä muodostuikin varakkaan väen asuinalue. Samalla kuitenkin syntyi entistä köyhempi työväenluokka. Rikkaiden ja köyhien välinen kuilu aiheutti kapinointia, ja 1900-luvun alussa työväestö alkoikin vaatia parempaa kohtelua.
Isojärvi (Pomarkku) Isojärveen laskee kaakosta Pomarkun puolella Inhottujärvestä alkunsa saava Pomarkunjoki. Järven pohjoisosassa siihen laskevat Siikaisten puolella pienemmät Otamonjoki ja Leväsjoki. Järven lasku-uomina ovat järven pohjoisosasta Siikaisissa alkunsa saava Merikarvianjoki, joka on lasku-uomista suurempi, sekä järven eteläpäästä Pomarkussa alkava pienempi Salmusoja. Näistä Merikarvianjoki laskee mereen Merikarvian kirkonkylän luona ja Salmusoja purkaa vetensä Noormarkun Poosjärveen, mistä vedet edelleen laskevat mereen Pohjajokea pitkin Ahlaisissa. Kaksi lasku-uomaa omaavana järvenä Isojärvi on hydrologisilta ominaisuuksiltaan bifurkaatiojärvi, kuten myös siihen laskeva Inhottujärvi, jolla samoin on myös toinen lasku-uoma mereen Noormarkunjoen kautta.
Ahlaisten taistelut Helmikuun alkupäivinä Ahlaisten rannikolle saapui vartiointitehtäviin määrättyjä Reposaaren punakaartilaisia, joihin seuraavalla viikolla liittyi myös paikallinen Kellahden punakaarti. Ahlaisten parikymmentä suojeluskuntaista olivat jo joulun aikoihin siirtyneet Kankaanpäähän, jonne Satakunnan valkoiset perustivat päämajansa. Kapinan puhkeamisen jälkeen Ahlaisista lähti vielä muutamia talollisia, mutta suurin osa jäi paikoilleen odottaamaan tilanteen kehittymistä. 13. helmikuuta Ahlaisten kirkonkylään ilmestyi yllättäen joukko suojeluskuntalaisia, jotka vangitsivat Salu Koivumäen ja toimittivat hänet Vaasan vankileirille. Muut punaiset pakenivat Poriin tai Reposaareen, mutta tilanne säilyi muutoin rauhallisena vielä viikon ajan punaisten käynnistämään hyökkäykseen saakka.
Ahlaisten taistelut Punaisiksi epäiltyjen kuulustelut aloitettiin välittömästi punakaartin perääntymisen jälkeen. Aluksi vangittiin noin 30 henkeä, jotka kuljetettiin vankileirille Merikarvialle. He pääsivät palaamaan koteihinsa, kun rintama oli siirtynyt Tampereen ympäristöstä kauemmaksi. Järjetyksenpidosta vastasi Ahlaisten suojeluskunta, jonka päälliköksi nimitettiin Kalle Lindholm. Jälkiselvittelyjen aikana Ahlaisissa teloitettiin kirkkoherra Frans Artur Fröbergin merkintöjen mukaan kahdeksan punaista, mutta SDP:n laatima terroritilasto mainitsee 21 teloitettua. Punaiset surmasivat taistelujen aikana kolme paikallista maanviljelijää. Ahlaisten punakaartilaisten sijasta vastuussa olivat kuitenkin helsinkiläiset. Ahlaisten punakaartiin kuului kaikkiaan 240 miestä, joista 72 kuoli myöhemmin vankileireillä. Merikarvialla teloitettiin jälkiselvittelyjen aikana ainakin kaksi punaista.
Ahlaisten taistelut Sotatilanteen muututtua tappiolliseksi punaisten pääesikunnassa laadittiin jo 31. maaliskuuta suunnitelma joukkojen vetämisestä rannikolta osaksi Tampereen puolustusta Karkun ja Lempäälän rintamille. Tuolloin uskottiin vielä olevan mahdollista murtaa Tampereen piiritys, mutta kaupungin menettämisen jälkeen Porin seudun joukot määrättiin lopulta 13. huhtikuuta vetäytymään kohti Itä-Suomea. Viimeiset punaiset poistuivat Kellahdelta samana päivänä, jonka jälkeen Ahlaisten taistelut olivat ohitse. Valkoiset saivat Porin haltuunsa vielä samana päivänä ilman taisteluita. Ainoa vakava yhteenotto oli Ahlaisista perääntyviä punaisia vastaan Porin maalaiskunnassa käyty Ruosniemen taistelu. Seudulla olleet punakaartilaiset vetäytyivät lopulta Lahteen, jossa he huhtikuun lopussa jäivät saksalaisten vangeiksi.
Albert Penttilä Penttilä astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 ensin vannottuaan sotilasvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen armeijalle. Hänet ylennettiin tässä tilaisuudessa jefreitteriksi. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Vaasasta hänet määrättiin aluksi Suomen valkoiseen armeijaan Jääkäritykistön 1. patteriin, josta hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1918 Porin rykmentin II pataljoonan 1. komppaniaan. Hän toimi komppaniassa muun muassa hiihto- ja tiedusteluosaston päällikkönä ja otti osaa taisteluihin Ahlaisissa, Noormarkussa ja Harjakankaalla sekä Porissa. Hänen ansioikseen lasketaan sisällissodassa yölliset partioretket joihin hän oli erikoistunut ja niistä hän sai myös urheudesta kaksi Vapaudenristiä. Hän haavoittui Harjakankaalla 30. maaliskuuta 1918. Taistelutoimien hiljennyttyä hän koulutti Porissa kahden viikon ajan paikallista pioneeriosastoa.
Noormarkun–Harjakankaan taistelut Varsinaisen hyökkäyksen alkaessa kolmesta komppaniasta koostunut 450 miehen vahvuinen osasto eteni Ahlaisista noin yhdeksän kilometrin päässä sijaitsevaan Kaapolaan, jossa oli punaisten läntisin Noormarkun suunnan puolustusasema. Valkoiset eivät kuitenkaan kohdanneet vastarintaa, vaan punaiset olivat ilmeisesti vetäytyneet kohti kuuden kilometrin päässä sijaitsevaa kirkonkylää. Ensimmäinen kosketus viholliseen saatiin noin 1,5 kilometriä Kaapolan ja Poikeljärven tienhaaran jälkeen. Valkoiset onnistuivat aamuseitsemältä etenemään noin kilometrin päähän Noormarkun kirkosta, jossa he saivat vastaansa punaisten tykistötulen. Pääjoukkoja seuranneeseen kuljetuskolonnaan ammuttu keskitys sai aikaan pakokauhun, jolloin osa hevosmiehistä kääntyi takaisin Ahlaisten suuntaan. Valkoisten joukoissa taistellut Yrjö Pennanen kertoi muistelmissaan Paavo Talvelan tokaisseen, ettei hän ollut edes Saksan rintamilla kokenut yhtä kovaa tykistökeskitystä.