mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Grímr Karvaposken saaga "Grímr Karvaposken saaga" (isl. "Gríms saga loðinkinna") on keskiaikainen islantilainen saaga. Saaga sijoittuu aikaan ennen Islannin asuttamista ja luetaan siksi niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Se on yksi neljästä ”Hrafnistan miehistä” kertovasta saagasta (isl. "Hrafnistumannasögur"), joihin luetaan myös "Ketill Kojamon saaga", "Nuoli-Oddrin saaga" sekä "Án Jousentaivuttajan saaga". Kyseiset saagat kertovat Norjan Hrafnistasta (nyk. Nærøyn kuntaan kuuluva Ramsta Pohjois-Trøndelagin läänissä) keskiaikaisesta Hálogalandista lähtöisin olevan suvun neljän sukupolven miehistä. "Grímr Karvaposken saaga" kertoo Ketill Kojamon pojan Grímrin matkasta kauas pohjoiseen tämän kotiseutua vaivaavan nälänhädän seurauksena, ja miten tämä samalla matkalla löytää kadonneen morsiamensa, Lopthænan, joka on joutunut ilkeän äitipuolensa noituuden kohteeksi. Saaga on kirjoitettu 1300-luvulla, mutta sen varhaisimmat säilyneet käsikirjoitukset ovat 1400-luvulta. "Grímr Karvaposken saagan" osalta on tuotu esille myös sen mahdollinen yhteys toiseen muinaissaagaan "Hálfdan Branankasvatin saaga" ("Hálfdanar saga Brönufóstra"); näiden kahden saagan on katsottu juontuvan yhteisestä mutta nyt jo kadonneesta kirjallisesta lähteestä. "Grímr Karvaposken saaga" on ilmestynyt suomeksi muinaissaagojen kokoelmassa "Egill Yksikätinen" (Helsinki: Finn Lectura 2013).
Ketill Kojamon saaga Ketill Kojamon saaga (isl. "Ketils saga hængs") on keskiaikainen islantilainen saaga. Saaga sijoittuu aikaan ennen Islannin asuttamista ja luetaan siksi niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Se on yksi neljästä ”Hrafnistan miehistä” kertovasta saagasta (isl. "Hrafnistumannasögur"), jotka kertovat Norjan Hrafnistasta (nyk. Nærøyn kuntaan kuuluva Ramsta Pohjois-Trøndelagin läänissä) keskiaikaisesta Hálogalandista lähtöisin olevan suvun neljän sukupolven miehistä ja joihin luetaan myös "Grímr Karvaposken saaga", "Nuoli-Oddrin saaga" sekä "Án Jousentaivuttajan saaga". "Ketill Kojamon saaga" kertoo Grímr Karvaposken isästä Ketillistä ja tämän monista voimannäytteistä ja urotöistä, kuten lohikäärmeen, peikkojen ja jättiläisten surmaamisesta, ja Ketillin matkoista pohjoiseen, missä hän kohtaa myös Finnmarkin asukkaita. Saaga on kirjoitettu todennäköisesti 1200-luvulla, mutta sen säilyneet pääkäsikirjoitukset ovat 1400-luvulta (AM 343a 4to, AM 471 4to). "Ketill Kojamon saaga" sisältää useita edda-mittaisia runoja ja runomuodossa olevaa dialogia. "Ketill Kojamon saagaa" ei ole suomennettu.
Nuoli-Oddrin saaga Nuoli-Oddrin saaga (isl. "Örvar-Odds saga") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. "Nuoli-Oddrin saaga" on yksi neljästä ”Hrafnistan miehistä” kertovasta saagasta (isl. "Hrafnistumannasögur"), joihin luetaan myös "Ketill Kojamon saaga", "Grímr Karvaposken saaga" sekä "Án Jousentaivuttajan saaga". Kyseiset saagat kertovat Norjan Hrafnistasta (nyk. Nærøyn kuntaan kuuluva Ramsta Pohjois-Trøndelagin läänissä) keskiaikaisesta Hálogalandista lähtöisin olevan suvun neljän sukupolven miehistä. "Nuoli-Oddrin saaga" on näistä kaikkein laajin. Se kertoo Grímr Karvaposken pojasta Oddrista, joka saa nuorena kuulla ennustuksen omasta kuolemastaan, toimii sen toteutumisen estämiseksi ja lähtee satoja vuosia kestäville viikinkiretkille kunnes palaa takaisin vanhaan kotipaikkaansa 300-vuotiaana ja kuolee siellä ennustuksen mukaisesti. Saaga sisältää myös runsaasti runoutta ja päättyy Oddrin kuolinlauluun, jossa Oddr käy monologissaan läpi elämänsä tapahtumia (isl. "ævikviða"). "Nuoli-Oddrin saagaa" ei ole suomennettu.
Grímr Karvaposken saaga "Grímr Karvaposken saaga" luetaan yleensä niin sanottuihin seikkailusaagoihin (saks. "Abenteuersagas"), jotka on katsottu muinaissaagoista nuorimmiksi. Pidetään kuitenkin todennäköisenä, että nuoremmasta iästään huolimatta "Grímr Karvaposken saaga" on pohjautunut ainakin osittain suulliselle perinteelle. Tarinat Grímr Karvaposkesta on keskiajan Islannissa todennäköisesti koettu tärkeiksi kertomuksiksi Islannin asuttaneiden sukujen esi-isistä. 1200-luvulta säilyneen mutta varhaisemmalle materiaalille perustuneen, Islannin asuttajista kertovan "Landnámabókin" mukaan monet merkittävät islantilaiset suvut katsoivat polveutuvansa Grímrin edustamista Hrafnistan miehistä. Myös "Grímr Karvaposken saaga" luettelee saagan lopussa Grímrin Islantiin suunnanneita ja siellä syntyneitä jälkeläisiä.
Án Jousentaivuttajan saaga Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat herättivät kiinnostusta 1600–1700-luvun Ruotsissa, koska niitä pidettiin Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä kertovina lähteinä. Tilanteessa, jossa muita lähteitä kyseisestä ajasta oli hyvin vähän, muinaissaagoja käytettiin usein ilman asianmukaista lähdekritiikkiä ja myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa. "Án Jousentaivuttajan saaga" kuului niihin muinaissaagoihin, jotka herättivät suurvalta-ajan Ruotsissa mielenkiintoa. Ruotsalaiset eivät kuitenkaan tuolloin enää ymmärtäneet saagojen kieltä, muinaisislantia, minkä vuoksi "Án Jousentaivuttajan saaga" ilmestyi ruotsiksi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa "Nordiska kämpa dater" vuonna 1737 (Stockholm). 
"Nordiska kämpa dater " -kokoelma sisältää saagoja, joiden jollain tapaa voitiin katsoa liittyvän Ruotsiin, esimerkiksi niin, että niissä liikuttiin Ruotsin tai sen vaikutuspiiriin kuuluvilla alueilla tai kerrottiin muinaisiksi ruotsalaisiksi kuninkaiksi tulkituista hahmoista. "Án Jousentaivuttajan saagan" tapahtumat sijoittuvat kuitenkin pelkästään Norjan alueelle, eikä saagasta löydy yhtymäkohtia Ruotsiin. Onkin oletettu, että Björner sisällytti saagan kokoelmaansa, koska se oli yksi Hrafnistan miehistä kertovista saagoista. Olof Rudbeck oli nähnyt kyseiset saagat merkittäviksi, ja oli jo vuonna 1697 sisällyttänyt "Ketill Kojamon saagan", "Grímr Karvaposken saagan" ja "Nuoli-Oddrin saagan" teokseensa "Ketilli Hængii et Grimonis Hirsutigenæ patris et filii historia " (Upsala). Björner on todennäköisesti myös ollut tietoinen siitä, että Ánin tarina oli varhaista alkuperää, koska se kerrottiin myös Saxon teoksessa.
Grímr Karvaposken saaga Muinaissaagoille tyypilliseen tapaan "Grímr Karvaposken saaga" sisältää kuitenkin myös selkeästi fiktiivisinä pidettyjä elementtejä ja kansansatumaisia piirteitä. Ruotsin suurvalta-aikana "Grímr Karvaposken saagaa" pidettiin näistä piirteistä huolimatta potentiaalisena lähteenä Ruotsin muinaisesta menneisyydestä. Monien islantilaisten muinaissaagojen katsottiin kuvaavan Ruotsin loisteliasta muinaista menneisyyttä, ja saagojen sisältöä saatettiin käyttää myös suurvaltaideologian vahvistamiseen ja propagandatarkoituksessa. "Grímr Karvaposken saagasta" kiinnostuttiin siitäkin huolimatta, että sen tapahtumat sijoittuvat pääosin Norjan länsiosiin. Osa saagan tapahtumista sijoittuu kuitenkin seuduille, joiden katsottiin olevan myös ruotsalaisten vaikutuspiirissä (Finnmark, "Gandvík"). Saagan viimeisessä luvussa mainitaan myös Grímr Karvaposken tyttären jälkeläisen muuttamisesta Keski-Ruotsiin Jämtlantiin (isl. "Jamtaland"). Ruotsalaiset eivät kuitenkaan enää ymmärtäneet saagojen kieltä, muinaisislantia, joten useita muinaissaagoja käännettiin. "Grímr Karvaposken saagan" latinankielinen käännös ilmestyi Ruotsissa vuonna 1697 teoksessa "Ketilli Hængii et Grimonis Hirsutigenæ patris et filii historia" (Upsala).
Grímr Karvaposken saaga Rantaan on ajautunut valas, jota Grímr miehineen ryhtyy paloittelemaan. Paikalle tulee toinen mies, joka vaatii valasta itselleen, minkä seurauksena miesten välille syntyy taistelu. Vain Grímr säilyy kaikista miehistä hengissä, mutta hänkin on pahasti haavoittunut. Paikalle tulee karmeannäköinen peikkoämmä, joka lupaa pelastaa ja parantaa Grímrin. Grímr joutuu kuitenkin sitä ennen suutelemaan hirvittävää peikkoämmää ja makaamaan tämän kanssa.
Aamulla Grímr löytää kuitenkin vierestään kauniin, Lopthænan näköisen naisen ja sängynpäädystä peikkoämmän nahan, jonka Grímr polttaa. Tämän jälkeen Lopthæna virkoaa; Grímr on vapauttanut Lopthænan siitä kirouksesta, jonka tämän äitipuoli on asettanut. Grímr lastaa nyt aluksensa täyteen saalista ja matkaa Lopthænan kanssa takaisin tämän isän luokse, missä äitipuoli vangitaan ja kivitetään.
Lopthæna ja Grímr menevät naimisiin. Saaga kertoo heillä olevan tyttären, Brynhildrin, ja pojan, Nuoli-Oddrin. Brynhildriä kosii eräs mies, jolle Brynhildr ei tahdo puolisoksi. Mies haastaa Grímrin kaksintaisteluun, mutta taistelussa Grímr seuralaisineen surmaa miehen ja tämän mukana olleet berserkit.
Saagan lopuksi kerrotaan Grímrin sisaren Hrafnhildrin ja tyttären Brynhildrin jälkeläisistä, joista osa lähtee myös Islantiin. Useita islantilaisia merkkimiehiä mainitaan heidän jälkeläisikseen.
Saaga Muinaissaagoiksi luokitelluista teksteistä on ilmestynyt suomeksi "Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saaga", "Bósin saaga", "Norjan löytäminen", "Uplannin kuninkaat", "Grímr Karvaposken saaga", "Saaga Illugista Gríðrin kasvattipojasta", "Thorsteinn Talonvoiman tarina", "Sörlin tarina tai Heðinnin ja Högnin saaga" sekä "Yngvarr Kaukomatkaajan saaga" kokoelmassa "Egill Yksikätinen: Muinaissaagoja pohjolasta" (Helsinki: Finn Lectura 2013).
Grímr Karvaposken saaga "Grímr Karvaposken saagassa" mainittu Finnmark vastasi alueellisesti nykyistä Norjan Finnmarkin lääniä tai historiallista Ruijan maakuntaa. Saagoissa Finnmarkilla viitataan niin kutsuttujen Finnien asuinsijoihin. Finnit (isl. "Finnar") taas tarkoittavat saagoissa yleensä saamelaisia. Gandvíkin, jonne Grímr matkaa, on katsottu viittaavan Vienanmereen. Joissain yhteyksissä on myös esitetty, että sillä olisi voitu tarkoittaa Pohjanlahtea tai Jäämerta, mutta nämä tulkinnat eivät ole saaneet juurikaan kannatusta. Kirjaimellisesti nimi Gandvík tarkoittaa taika-, noita- tai hirviölahtea ja viitannee skandinaavien parissa mahdollisesti olleisiin uskomuksiin alueella elelleistä hirviöistä. Keskiajan islantilaisille Vienanmeri oli todennäköisesti kaukainen ja tuntematon paikka, mikä on saattanut vahvistaa mielikuvaa.
Grímr Karvaposken saaga Saagan alussa kerrotaan, että Grímr on saanut lisänimensä karvatuposta, joka oli kasvanut hänen toisessa poskessaan syntymästä saakka. Grímrin kihlattu on Lopthæna, joka kuitenkin katoaa juuri ennen sovittua hääpäivää. Samassa yhteydessä kerrotaan Lopthænan pahansuovasta äitipuolesta. Pian tämän jälkeen Hálogalandiin saapuu myös nälänhätä ja Grímr lähtee etsimää pyydettävää pohjoisesta. Hän suuntaa lautallaan kumppaniensa kanssa ensin Finnmarkiin ja sitten Gandvíkiin, mistä löytyy pyydettävää. Lahdella nousee kuitenkin kova myrsky ja miesten saalis katoaa.
Yöllä Grímr herää ja kohtaa kaksi peikkoämmää, jotka ovat särkemässä miesten alusta. Grímr ampuu toista peikoista isältään saamalla taikanuolella ja iskee toista kirveellä, mutta tämä pääsee vielä palaamaan kotiluolaan, missä peikkojen vanhemmat ovat. Ennen kuin surmaa nämäkin Grímr ehtii kuulla, että Lopthæna olisi jossain lähettyvillä.
Ketill Kojamon saaga Ketill matkaa mantereelle ja lähtee sitten hiihtäen halki laaksojen ja metsien Jämtlantiin (isl. Jamtaland), sitten itäänpäin metsien kautta Helsingjalandiin ja Gestrekalandiin. Perillä Böðmóðr tarjoaa Ketillille vieraanvaraisuuttaan ja lupautuu lähtemään Ketillin seuraksi kaksintaisteluun. Taistelun alettua Dragvendill-miekka ei näytä lainkaan purevan Framarriin. Miekka puree vasta sitten, kun Ketill on kääntänyt sen ja iskenyt Framarria terän toisella puolella. Framarr kuolee, mutta Böðmóðr saa Hrafnhildrin puolisokseen. Ketill pitää Hrafnistaa hallussaan kuolemaansa saakka, jolloin hänen poikasta Grímr Karvaposki ottaa sen haltuunsa.
Hálfdan Branankasvatin saaga Hálfdan Branankasvatin saaga (isl. "Hálfdanar saga Brönufóstra ") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga kertoo tanskanmaalaisesta kuninkaanpojasta Hálfdanista, joka joutuu lapsena pakenemaan isänsä surmanneita viikinkejä Bjarmien maahan (isl. "Bjarmaland") ja päätyy viikinkiretkillään myös "Hellulandiksi" kutsutulle alueelle, missä tapaa itselleen suureksi avuksi olevan peikkonaisen, Branan. "Hálfdan Branankasvatin saaga" on todennäköisesti kirjoitettu vuoden 1300 tietämillä. Saagassa on runsaasti kansansatumaisia piirteitä, minkä vuoksi se on yleensä kategorisoitu seikkailusaagaksi (saks. "Abenteuersaga"), jotka tyylillisesti ja teemallisesti muistuttavat usein kotoperäisiä ritarisaagoja. "Hálfdan Branankasvatin saaga" ei sisällä lainkaan runoutta. Saagasta on säilynyt lukuisia keskiajan jälkeisiä käsikirjoituksia, mikä osoittaa saagan olleen hyvin suositun. Sen osalta on tuotu esille myös saagan yhteydet toiseen muinaissaagaan, "Grímr Karvaposken saagaan" sekä "Sörli Vahvan saagaan", jonka kirjoittaja on todennäköisesti tuntenut "Hálfdan Branankasvatin saagan ". "Hálfdan Branankasvatin saagaa" ei ole suomennettu.
Hrómundr Griprinpojan saaga Hrómundr Griprinpojan saaga (isl. "Hrómundar saga Gripssonar") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga kertoo merikuningas Óláfr Soturikuninkaan (isl. "liðsmannakonungr") joukkoihin kuuluvasta Hrómundrista ja tämän uroteoista. Nykypäivään säilynyt "Hrómundr Griprinpojan saaga" on mahdollisesti kirjoitettu vasta 1600-luvulla (pääkäsikirjoitus AM 601 b, 4to, 1600-l.), mutta se on proosaversio eräästä vuoden 1400 paikkeilla laaditusta "rímur"-runosta. Kyseinen runo, joka tunnetaan nimellä "Griplur" tai "Hrómundar rímur", taas pohjautuu nyt jo kadonneelle *"Hrómundar sagalle". Vaikka ei ollakaan varmoja siitä, että tämä kadonnut *"Hrómundar saga" olisi saatettu kirjalliseen muotoon jo 1200-luvulla, tiedetään, että saaga on kuitenkin tunnettu 1200-luvun Islannissa. Se mainitaan 1200-luvulla kirjoitetussa aikalaissaagassa "Þorgils saga ok Hafliða", sen sisältämän vuoteen 1119 ajoittuvan hääjuhlakuvauksen yhteydessä. Samassa yhteydessä mainitaan kyseisen saagan sisältäneen myös monia runoja, ja mainitaan saagan kuvaamista tapahtumista, jotka vastaavat sisällöllisesti "Griplurin" ensimmäistä puoliskoa. Nykypäivään säilynyt "Hrómundr Griprinpojan saaga" ei kuitenkaan sisällä runoutta. Alkuperäinen *"Hrómundar saga" on ollut tuttu myös useille muinaissaagojen kirjoittajille, sillä viitteitä saagan olemassaolosta on myös "Grímr Karvaposken saagassa", "Hálfdan Eysteinninpojan saagassa" sekä "Kävelijä-Hrólfrin saagassa". "Hrómundr Griprinpojan saagaa " ei ole suomennettu.
Finnbogi Vahvan saaga Saagan sankari Finnbogi mainitaan myös muissa aikalaislähteissä, kuten Islannin asuttamisesta kertovassa "Landnámabókissa", islantilaissaagojen sankareita listaavassa "Íslendingadrápa"-runossa (1100-l.) ja "Vesilaaksolaisten saagassa" (n. 1260-1280). Viimeksi mainitussa kuvataan Finnbogin vihanpitoa Ingimundrinpoikina tunnettujen veljesten kanssa, jotka "Vesilaaksolaisten saaga" esittää myönteisessä valossa. On pidetty mahdollisena, että Finnbogista kertova saaga on kirjoitettu vastauksena "Vesilaaksolaisten saagan" puolueelliselle kerronnalle, tai että se edustaa saman tarinan toista versiota, joka on tunnettu suullisessa perinteessä. 
On kuitenkin katsottu, että "Finnbogi Vahvan saagan" kuvauksella Finnbogin elämästä ja teoista ei ole historiallista perustaa, vaikka Finnbogi historiallisena henkilönä onkin mahdollisesti ollut olemassa. Saagan nykypäivään säilynyt versio sisältää paljon muinaissaagoille ja kotoperäisille ritarisaagoille tyypillisiä fantasiamaisia ja fiktiivisinä pidettyjä elementtejä ja tarinamotiiveja.
Ketill Kojamon saaga Ketill on nyt kotona kolmen vuoden ajan. Hrafnhildr Brúnintytär saapuu Hrafnistaan, mutta Hallbjörn suhtautuu tähän vihamielisesti. Hrafnhildr jättää Ketillin kanssa saamansa pojan, Grímr Karvaposken, Ketillin luokse. Hallbjörn tahtoo Ketillin unohtavan Hrafnhildrin ja hankkii tälle vaimon, Sigríðrin. Nämä saavat tyttären, Hrafnhildrin. Sattuu niin, että eräs mies, Áli Uppdalakappi, tahtoo Hrafnhildrin puolisokseen, mutta Ketill kieltäytyy naittamasta tytärtään vastoin tämän tahtoa. Áli haastaa Ketillin kaksintaisteluun. Ketill suostuu ja surmaa Álin tässä taistelussa.
Hagiografiset saagat Varhaisimmat hagiografiset saagat pohjautuivat apokryfisille teksteille ja Raamattuun. Näitä olivat esimerkiksi Neitsyt Mariasta kertova "Maríu saga" ja apostoleista kertovat saagat (isl. "postola sögur") sekä saagat Raamatusta tunnetuista henkilöistä, kuten arkkienkeli Mikaelista kertova "Michaels saga" ja "Marthe saga ok Marie Magdalene" (suom. ”Martan ja Maria Magdalenan saaga”). Saagoja kirjoitettiin myös kirkkoisistä ja näiden aikaisista tapahtumista, kuten tuolloin vaikuttaneista piispoista, paaveista, erakkomunkeista ja marttyyrikuoleman kokeneista pyhistä (esim. pyhästä Augustinuksesta kertova "Augustinus saga", "Páls saga eremíta", "Barbare saaga" eli ”pyhän Barbaran saaga”).
Gautrekrin saaga Gautrekrin saaga (isl. "Gautreks saga") on keskiaikainen islantilainen saaga. Se sijoittuu aikaan ennen Islannin asuttamista ja luetaan siksi niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. "Gautrekrin saaga" koostuu kolmesta toisiinsa liittyvästä tarinasta: saaga alussa kerrotaan Gautrekrin isästä kuningas Gautistä ja Gautrekrin syntymästä, toisessa osiossa legendaarisesta Starkaðr-nimisestä sankarista (lat. Starcaterus), joka surmaa Víkarr-nimisen kuninkaan, ja lopuksi Lahja-Refr (Gjáfa-Refr) nimisestä talollisen pojasta, joka lopulta saa kuningas Gautrekrin tyttären puolisokseen. Saaga on kirjoitettu 1200-luvulla ja siitä on säilynyt kaksi versiota, joista vain pitempi sisältää myös Víkarrin tarinana (isl. "Víkars þáttr") tunnetun Starkaðrista kertovan osan. Saagan vanhimmat säilyneet käsikirjoitukset ovat 1400-luvulta. Useissa käsikirjoituksista "Gautrekrin saaga" esiintyy yhdessä kuningas Gautrekrin pojasta kertovan saagan, "Hrólfr Gautrekrinpojan saagan", kanssa. On epäilty, että viimeksi mainittu saaga olisi vanhempi ja että "Gautrekrin saaga" olisi laadittu sen johdannoksi. Osa tutkijoista taas on katsonut "Gautrekrin saagan" olevan Hrólfr Gautrekrinpojasta kertovaa saagaa vanhempi.
Hálfdan Eysteinninpojan saaga Kolmen vuoden kuluttua Bálagarðrin rannikolla (isl. "Bálagarðssíða") katoaa kauppalaiva ja kaikki olettavat, että se on joutunut kovaan myrskyyn. Myöhemmin syksyllä kuningas Eysteinnin hoviin saapuu kaksi pitkää muukalaista. Näillä on pitkä huppu päässään, niin etteivät kasvot näy kunnolla, ja kumpikin kertoo olevansa nimeltään Grímr ja olevansa venäläistä sukua ("ættaðir utan af Rússía"). He kertovat menettäneensä kaiken haaksirikossa ja pyytävät saada jäädä talven yli. Vanhempi Grímr osoittautuu talven mittaan vahvaksi ja taitavaksi erilaisissa kisailuissa, ja nuorempi Grímr on taidokas jousiammunnassa ja lautapelissä. Ihmiset pitävät kummastakin Grímristä. Hálfdan pitää kumpaakin Grímriä tarkasti silmällä.
Tappaja-Glumrin saaga Tappaja-Glúmrin saaga (islanniksi Víga-Glúms saga) on yksi islantilaisista saagoista. Sen tapahtumat sijoittuvat ilmeisesti 900-luvun puoliväliin ja loppuun. Päähenkilönä on Glúmr, päällikkö, joka surmaa useita miehiä, onnistuen useimmiten kuitenkin välttämään rangaistuksen teoistaan. Saagan on kääntänyt suomeksi Antti Tuuri kirjaan "Gunnlaugr Käärmeenkielen saaga ja muita lyhytsaagoja" (2006).
Án Jousentaivuttajan saaga "Án Jousentaivuttajan saaga" on muinaissaagoista nuorimpia. Nykypäivään säilynyt saaga on todennäköisesti kirjoitettu vasta 1400-luvulla, ja myös sen varhaisin tunnettu käsikirjoitus on samalta vuosisadalta (AM 343a 4to). Verrattuna muihin nuorempiin muinaissaagoihin, jotka sisältävät runsaasti fantasiakirjallisuudelle tyypillisiä piirteitä, "Án Jousentaivuttajan saaga" on luonteeltaan realistisempi ja muistuttaa siinä suhteessa enemmän islantilaissaagoja. "Án Jousentaivuttajan saaga" poikkeaa kuitenkin islantilaissaagoista saagan tapahtumapaikkojen ja -ajankohdan osalta: Ánin saaga sijoittuu Islannin ulkopuolelle ja aikakaudelle, jolloin Islantia ei vielä ollut asutettu. 
Saagan pohjana ollut tarinamateriaali onkin vanhempaa kuin "Án Jousentaivuttajan saaga" sellaisena kuin se nykypäivänä tunnetaan. Ánin tarina on tunnettu Skandinaviassa jo ainakin 1200-luvulla, sillä "Ano sagittariuksesta" kerrotaan jo tanskalaisen Saxo Grammaticuksen vuoden 1200 paikkeilla laatimassa latinankielisessä teoksessa "Gesta Danorum" (kirja 6:4). Ánin tarinaan liittyen on säilynyt myös rímur-runoutta, "Áns rímur bogsveigis", joka pohjautuu jollekin varhaisemmalle, nyt jo kadonneelle versiolle. Kyseinen versio on ollut nykyään tunnettua saagaa laajempi. Ánista kertova rímur-runo on laadittu mahdollisesti jo 1400-luvun alkupuolella.
Veriveljien saaga Veriveljekset Þorgeirr ja Þormóðr esiintyvät pienessä osassa myös "Grettir Väkevän saagassa". Lisäksi Snorri Sturluson seuraa omassa pyhästä Olavista kertovassa saagassaan "Veriveljien saagassa" esiintyvää kuvausta Þormóðrin kuolemasta. "Veriveljien saaga" on ilmestynyt suomeksi vuonna 1971 Jyrki Mäntylän kääntämänä teoksissa "Veriveljien saaga ja Viinimaan saaga" (Helsinki: Otava, 1971) sekä "Saagat" (Helsinki: Otava, 1987).
Samson Kauniin saaga "Samson Kauniin saagan" päähenkilön, Samsonin, kerrotaan saagassa olevan kuningas Arthurin poika. Erityisesti saagan alkuosa muistuttaa tyyliltään arturiaanisia eli kuningas Arthurista kertovia ritariromansseja, joita käännettiin kansankielelle Norjan kuninkaan hovissa 1200-luvun alkupuolella. Se on mahdollisesti muotoiltu jonkin ritari Lancelotista kertoneen romanssin pohjalta, vaikkakaan ritari Lancelotista kertovan teoksen keskiaikaista käännöstä ei Skandinaviasta tunneta. Kirjoittaja on tuntenut myös muita käännettyjä ritarisaagoja, esimerkiksi bretonilaisia "lais"-laulurunoja, kuten Marie de Francen "Guigemar" ja "Graelent", jotka oli käännetty teoksessa "Strengleikar", sekä erityisesti kuningas Arthurin hovissa olleesta maagisesta viitasta kertovan "Möttuls sagan", johon saagassa viitataan nimellä "Skikkju saga" ("Viitan saaga"). "Samson Kauniin saaga" pyrkiikin kuvaamaan sitä, miten viitta alkujaan päätyi kuninkaan hoviin. Yhdessä episodissa, jossa on havaittu yhteneväisyyttä "Beowulfin" Grendel-episodin ja Grettir Väkevän saagan peikkotaistelujen kanssa, Samson joutuu taistelemaan vesiputouksen takana Kvintalinin äitiä vastaan.
Islanti Keskiaikaisen kertomakirjallisuuden keskeisen osan muodostavat saagat. Joskus myös sukusaagoiksi kutsutut islantilaissaagat kertovat Islannin asuttaneista suvuista, niiden jälkeläisistä ja heidän vaiheistaan. Arvostetuimpia sukusaagoista ovat "Poltetun Njállin saaga" ja "Lohilaaksolaisten saaga". Muita ovat esimerkiksi "Grönlantilaisten saaga" ja "Viinimaan saaga", jotka kertovat Grönlannin ja Vinlandin (Newfoundland) asuttamisesta. Parhailla saagoilla on suuri kirjallinen maine. Niiden kerronta on toteavaa, vuoropuhelut lyhyitä ja ytimekkyydessään vaikuttavia. Saagojen karuus ja dramaattisuus ovat antaneet aineksia Islannin uudemmalle kirjallisuudelle.
Grettir Väkevän saaga Grettir Väkevän saaga ("Grettis saga") on islantilainen saaga. Se kertoo islantilaisen lainsuojattoman Grettir Ásmundarsonin elämästä. Se on yksi tunnetuimmista keskiaikaisista islantilaissaagoista (Íslendingasögur), jotka kertovat Islannin asuttaneista suvuista ja heidän jälkeläisistään vuosina 870–1030. "Grettis saga" on kirjoitettu vuosien 1320‒1330 välisenä aikana, mutta sen säilyneet pääkäsikirjoitukset ovat 1400-luvulta.
Sturlaugr Ahkeran saaga "Sturlaugr Ahkeran saagaa" ei voida pitää lähteenä siitä ajasta ja niistä henkilöistä, joita se kuvaa. Suurvalta-ajan Ruotsissa kyseistä saagaa käsiteltiin kuitenkin historiallisena lähteenä, ja sen oletettiin olevan yksi vanhimmista muinaisesta skandinaavisesta menneisyydestä kertovista saagoista. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi "Sturlaugr Ahkeran saaga" Guðmundur Ólafssonin ruotsiksi kääntämänä teoksessa "Sagann af Sturlauge hinum Starfsama Eller Stúrlög den Arbetsammes Historia" vuonna 1694 (Upsala).
Oddr Snorrason Toinen Oddrin nimiin luettu teos, sveanmaalaisen Yngvarrin kauas itään suuntautuneesta matkasta kertova "Yngvarr Kaukomatkaajan saaga", on kirjoitettu 1100-luvun loppupuolella. Se kategorisoidaan nykytutkimuksessa yleensä muinaissaagaksi. Siinä on kuitenkin myös kuningassaagoille ja pyhimyselämäkerroille tyypillisiä piirteitä. Siitä, onko Oddr alkujaan kirjoittanut latinankielisen "Yngvarrin saagan", joka käännettiin kansankielelle jo ennen vuotta 1200, on esitetty erilaisia näkemyksiä. "Yngvarrin saagan" lopussa mainitaan, että se perustuisi munkki Oddrin keräämille tiedoille ja hänen kirjoituttamilleen lähteille:
Yngvarr Kaukomatkaajan saaga "Yngvarr Kaukomatkaajan saagassa" mainitaan historiallisesti tunnettujen alueiden lisäksi myös tarunomaisia paikkoja ja olentoja sekä muinaissaagoille tyypillisiä kansansatumaisia ja epärealistisia elementtejä, joihin on ajoittain yhdistetty myös kristillistä symboliikkaa. Muiden keskiaikaisten, tuntemattomaan itään suuntautuneita matkoja kuvaavien matkakirjojen tavoin Yngvarr ja hänen poikansa Sveinn miehineen tapaavat matkallaan monenlaisia olioita, esimerkiksi jättiläisiä, lohikäärmeitä, linnunnokkaisia ihmisiä ja kyklooppeja. Maailman ääressä Siggeumissa yksi Yngvarrin miehistä kohtaa yöllä paholaisen. Saagassa tehdään kuitenkin raja sen ihmisten maailman välillä, johon myös saagan yleisö kuului, ja siitä poikkeavan maailman välillä, jossa Yngvarr liikkui matkallaan tuntemattomassa idässä jatkaessaan matkaansa eteenpäin kuningas Jarisleifrin luota.
Þorsteinn Viikinginpojan saaga Þorsteinn Viikinginpojan saaga (isl. "Þorsteins saga Víkingssonar") on keskiaikainen islantilainen saaga. Sen kirjoittajaa ei tunneta. Saaga luetaan luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga kertoo ensin nimihenkilönsä Þorsteinnin isän Víkingrin (suom. ”Viikinki”) ja tämän veriveljen Njörfin seikkailuista ja siirtyy sitten seuraamaan veriveljien poikien, joita kummallakin on yhdeksän, keskinäistä verikoston kierrettä. Saaga on kirjoitettu noin vuoden 1300 paikkeilla, mutta saagan alussa olevaa, myyttisistä Pohjolan kuninkaista kertovaa osiota on pidetty myöhempänä lisäyksenä. On pidetty mahdollisena, että "Þorsteinn Viikinginpojan saaga" on laadittu "Friðþjófr Uljaan saagan" johdannoksi, sillä Þorsteinn esitetään nimikkosaagassaan viimeksi mainitun saagan päähahmon isänä. Saaga kuuluu niihin muinaissaagoihin, jotka eivät sisällä lainkaan runoutta. "Þorsteinn Viikinginpojan saagaa" ei ole suomennettu.
Gautrekrin saaga Muinaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset saagat alkoivat 1600-1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. "Gautrekrin saagan" merkittävyyttä ruotsalaisten kannalta korosti se, että kyseisen saagan katsottiin kertovan göötanmaalaisesta kuninkaasta. Saagaa saatettiin tulkita kertomuksena Ruotsin muinaisesta ja loistokkaana pidetystä menneisyydestä. Ajalle oli myös tyypillistä se, että muinaissaagalähteitä käytettiin suurvaltaideologian pönkittämiseen ja propagandatarkoituksessa. Koska ruotsalaiset eivät tuohon aikaan enää ymmärtäneet saagojen kieltä, muinaisislantia, useita muinaissaagoja käännettiin Ruotsissa 1600–1700-lukujen aikana. "Gautrekrin saaga" oli "Hrólfr Gautrekrinpojan saagan" ohella ensimmäinen käännettynä ilmestynyt muinaissaaga. Kumpikin ilmestyi vuonna 1664 latinakielisillä kommenteilla varustettuna teoksessa "Gothrici & Rolfi Westrogothiae regum historia lingua antiqua Gothica conscripta".
Hervörin saaga Hervörin saaga tai Hervörin ja kuningas Heiðrekrin saaga (isl. "Hervarar saga ok Heiðreks konungs") on keskiaikainen islantilainen saaga, joka luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga on kirjoitettu vuoden 1250 tietämillä, ja sen katsotaan olevan yksi vanhimmista muinaissaagoista. "Hervörin saagan" kirjoittajaa ei tunneta. Saaga kertoo neljän eri sukupolven sotureista – Angantýristä, tämän tyttärestä Hervöristä, Hervörin pojasta kuningas Heiðrekristä sekä tämän kahdesta pojasta, Angantýristä ja Hlöðristä – sekä sukupolvelta toiselle periytyvästä miekasta nimeltä Tyrfingr, joka antaa aina voiton käyttäjälleen mutta joka on jonkun miehen surma joka kerta kun se vedetään huotrastaan. Saaga sisältää useita edda-mittaisia runoja, joista esimerkiksi Hunnien taistelulauluna tunnettu "Hlöðskvida" ("Hlöðrin laulu" ) edustaa todennäköisesti vanhimpia sankarirunouden kerrostumia. On katsottu, että osa saagan pohjana olleesta tarinaperinteestä on voinut juontua jopa kansainvaellusten ajalta saakka. "Hervörin saagaa" ei ole suomennettu.
Hrólfr Gautrekrinpojan saaga Vaikka "Hrólfr Gautrekrinpojan saaga" luokitellaan muinaissaagaksi, sen juoni seuraa monille kotoperäisille ritarisaagoille tyypillistä morsiamen etsintä -teemaa. Saagassa kuvataan neljää eri kosiomatkaa ja niiden aikana koettuja seikkailuja. Saagan alussa kerrotaan, miten Hrólfrin isä Gautrekr kosii nuorta norjalaista prinsessa Ingibjörgiä, ja Hrólfr on heidän jälkeläisensä. Hrólfr taas tekee kosiomatkan Sveanmaalle (isl. "Svíþjóð") ja hänen veljensä Ketill Kiovan Venäjälle (isl. "Garðaríki"). Hrólfrin veriveli Ásmundr taas suuntaa kosiomatkalle Irlantiin (isl. "Írland"). "Hrólfr Gautrektinpojan saaga" onkin usein luettu niin kutsuttuihin seikkailusaagoihin (saks. "Abenteuersagas"), jotka yleensä ovat muinaissaagoista nuorimpia ja muistuttavat kotoperäisiä ritarisaagoja. Esimerkiksi "Hrólfr Gautrekrinpojan saagaan" on yhdistetty morsiamen etsinnän lisäksi muitakin kotoperäisille ritarisaagoille tyypillisiä elementtejä, kuten neitsythallitsija-motiivi. Saagassa on myös kansansaduille tyypillisiä piirteitä, kuten taikamiekka.
Yngvarr Kaukomatkaajan saaga Historian saatossa "Yngvarr Kaukomatkaajan saagan" arvo oletettuna historiantutkimuksen lähteenä on vaihdellut. Keskiajan Islannissa kyseisen saaga kirjoitettiin ja sitä luettiin todennäköisesti historiankirjoituksena. Gööttiläisen historiankirjoituksen myötä esimerkiksi 1600-luvun Ruotsissa kiinnostus "Yngvarrin saagaa" kohtaan kasvoi, koska saagan katsottiin kuvaavan oletettua ruotsalaista historian henkilöä. Koska saagan katsottiin kertovan Ruotsin muinaisesta menneisyydestä, se sopi hyvin suurvaltaideologian tarpeisiin. Koska ruotsalaiset eivät 1600-luvulla enää kyenneet ymmärtämään muinaisislannin kieltä, vuonna 1762 saagasta ilmestyi N. R. Brocmanin ruotsinkielinen käännös "Sagan om Ingwar Widtfarne och hans Son Swen". Jo 1600-luvulla osa tutkijoista suhtautui kuitenkin varauksella muinaisesta menneisyydestä kertoviin saagoihin ja korosti tarpeellisuutta erotella todelliset historiat vääristä. Halua käyttää "Yngvarr Kaukomatkaajan saagaa" historianlähteenä lisäsi kuitenkin tieto ”Yngvarrinkivien” olemassaolosta.
Hálfdan Eysteinninpojan saaga Muiden muinaissaagojen tapaan "Hálfdan Eysteinninpojan saaga" pohjautuu todennäköisesti vanhalle skandinaaviselle tarinaperinteelle, mutta yhdistää kerrontaansa myös kansansatumaisia elementtejä ja kirjallisuudesta saatuja vaikutteita. Saagan tuntemattomaksi jäänyt kirjoittaja on tuntenut keskiajan islantilaista historiankirjoitusta, kuten Islannin asuttamista ja asuttajia kuvaavan "Landnámabókin" sekä myyttisistä ja muinaisista Ynglingien kuninkaista kertovan "Ynglinga sagan", joka on Snorri Sturlusonin kuningassaagojen kokoelman Heimskringla aloittava saaga. Useat käännettyyn kirjallisuuteen viittaavat lainat osoittavat, että saagan kirjoittaja on ollut hyvin lukenut henkilö. Lisäksi saagan kirjoittaja on tuntenut muita muinaissaagoja, kuten "Ragnarr Karvahousun saagan", "Kävelijä-Hrólfrin saagan" ja "Völsungain saagan" ja mahdollisesti myös "Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saagan".
Färsaarelaisten saaga Färsaarelaisten saaga (, ) on Färsaarten varhaisvaiheista kertova saaga, jonka kirjoitti 1200-luvun alussa tuntematon islantilainen kirjoittaja. Sitä ei ole säilynyt kokonaisena.
Ketill Kojamon saaga Ketillin isän kerrotaan olevan nimeltään Hallbjörn. Hallbjörnin tila on Hrafnistassa, Hálogalandissa. Hänen lisänimensä sanotaan olleen ”Puoli-peikko” (isl. "hálftröll"). Saaga kertoo, miten Ketill istuskelee pikkupoikana mieluusti tulen ääressä, mitä ei pidetä miehekkäänä, ja Ketillin välit äitiin ovat lämpimämmät kuin isään. Jo nelivuotiaana Ketill tekee kuitenkin huomattavaa kyvykkyyttä osoittavia tekoja, ja Hallbjörn katsoo tämän jo olevan valmis ottamaan maatilasta vastuun. Ketill kuitenkin kieltäytyy.
Kävelijä-Hrólfrin saaga "Kävelijä-Hrólfrin saagan" kirjoittaja on ollut oppinut henkilö, joka on tuntenut runsaasti muita saagoja, kuten "Yngvarr Kaukomatkaajan saagan" sekä "Hrómundr Griprinpojan saagan". "Kävelijä-Hrólfrin saaga" sisältää yhtymäkohtia myös muihin muinaissaagoihin: Hrólfrin vanhemmista kerrotaan "Sturlaugr Ahkeran saagassa" ja Ingigerðrin isä Hreggviðr mainitaan "Hálfdan Eysteinninpojan saagassa" Álaborgin hallitsijan jälkeläiseksi. Saagan loppuosan kuvaus Englantiin suuntautuneesta sotaretkestä on peräisin kuningassaagoihin luetusta "Knýtlinga sagasta". Saagassa on havaittavissa myös latinankielisen kirjallisuuden vaikutusta. Esimerkiksi Aleksanteri Suuresta kertovassa, Gautier de Châtillonin teokselle "Alexandreis" pohjautuvassa käännöksessä "Alexanders saga" esiintyvä Aleksanterin hevonen Bukefalos on mahdollisesti toiminut inspiraation lähteenä Hrólfrin hevoselle Dulcifalille.
Hávarðr Jäävuonolaisen saaga Monesta muusta islantilaissaagasta poiketen "Hávarðr Jäävuonolaisen saagaa" on pidetty suuressa määrin fiktiivisenä tekstinä, huolimatta siitä, että saagan päähahmo, vanha Hávarðr-niminen mies, ja tämän vaimo Bjargey mainitaan myös Islannin asuttajista kertovassa "Landnámabókissa". Syynä tähän on ollut esimerkiksi se, että "Hávarðr Jäävuonolaisen saagaa" on pidetty tyyliltään liioittelevana ja henkilöhahmojensa suhteen epätarkkana. Kirjoittajan on katsottu sekoittaneen kuningas Olavi Tryggvenpojan ja Pyhän Olavin keskenään, ja joidenkin hahmojen osalta saagassa esitetyt tiedot eroavat siitä, mitä näistä kerrotaan "Landnámabókissa". Säilyneen saagan kirjoittaja ei myöskään näytä tunteneen saagan tapahtumapaikkoja Länsivuonojen alueella kovinkaan hyvin. Tutkijoiden parissa saaga on herättänyt melko vähän kiinnostusta.
Vesilaaksolaisten saaga "Vesilaaksolaisten saaga" on todennäköisesti kirjoitettu vuoden 1260 jälkeen mutta ennen vuotta 1280 eli usea vuosisata siinä kuvattujen tapahtumien jälkeen. Tähän ajoitukseen on päädytty parin huomion perusteella. Ensinnäkin Sturla Þórðarson mainitsee "Vesilaaksolaisten saagan" omassa versiossaan Islannin asuttamisesta kertovassa "Landnámabókissa" (ns. "Sturlubók"), jonka Sturla laati joskus vuosien 1275 ja 1280 välisenä aikana. Vuoteen 1260 varhaisimpana mahdollisena kirjoittamisajankohtana taas viittaa se, että saagan laatija on selvästi tuntenut "Nuoli-Oddrin saagan" (1200-l. jälkipuolelta), "Lohilaaksolaisten saagan" (n. 1250) sekä "Hallfreðr Hankalanrunoilijan saagan" (n. 1220).
Hrólfr Gautrekrinpojan saaga Hrólfr Gautrekrinpojan saaga (isl. "Hrólfs saga Gautrekssonar") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. "Hrólfr Gautrekrinpojan saaga" kertoo Göötanmaan kuninkaaksi kutsutun Hrólfrin viikinkiretkistä ja tämän sekä muutaman muun viikingin vaimonhankinta-matkoista. Saaga on sisällöllisesti suorassa yhteydessä Hrólfrin isästä kertovaan "Gautrekrin saagaan". Monesta muusta muinaissaagasta poiketen "Hrólfr Gautrekrinpojan saaga" ei sisällä lainkaan runoutta. Saaga on todennäköisesti alkujaan kirjoitettu 1200-luvun loppupuolella. Siitä on säilynyt lukuisia käsikirjoituksia, jotka edustavat kahta eri versiota. Saagan lyhyempää versiota (esim. SKB 7 4to, 1300-l. alkupuolelta) pidetään alkuperäisempänä. Pidemmän, nuorempana pidetyn version pääkäsikirjoituksia ovat AM 152 fol 1 (1500-l. alku) ja AM 590 b–c 4to (1600-luvulta). "Hrólfr Gautrekrinpojan saagaa" ei ole suomennettu.
Eyrin asukkaiden saaga "Eyrin asukkaiden saaga" sisältää useita kuvauksia pakanallisiksi tulkituista riiteistä, taikuudesta ja uskomuksista, kuten elävistä kuolleista ja muista kummituksista. Saagan kirjoittajan on katsottu olleen hyvin kiinnostunut paitsi menneisyyden ihmisistä, myös näiden tavoista ja uskomuksista. Pitkään esimerkiksi saagan kuvauksia pakanallisista rituaaleista pidettiin aitoina, mutta myöhemmin on havaittu, että kirjoittaja on lainannut osan kuvauksia muista lähteistä, esimerkiksi Snorri Sturlusonin nimiin luetusta Hákon Hyvän saagasta (isl. "Hákonar saga góða"). Sen lisäksi "Eyrin asukkaiden saagan" kirjoittaja on tuntenut hyvin myös monia muita islantilaissaagoja, esimerkiksi "Lohilaaksolaisten saagan" (isl. "Laxdæla saga"). Saagassa kuvatut pakanalliseen menneisyyteen kuuluneet tavat ja uskomukset kertovat ennen kaikkea siitä, millainen näkemys saagan kirjoittajalla noista menneistä tavoista ja uskomuksista oli.
Flóilaisten saaga "Flóilaisten saagan" kirjoittaja on todennäköisesti tuntenut muita islantilaissaagoja ja Islannin asuttamisesta kertovia tekstejä. Esimerkiksi saagan alkuosa (luvut 1-10 ja 18), jossa kuvataan Etelä-Islannissa sijaitsevan Flóin alueen asukkaita, seuraa monilta osin "Landnámabókin" Sturlubók-versiota. Sen lähteenä ei kuitenkaan todennäköisesti ole ollut Sturlubók, vaan joku siitä juontuva mutta ei identtinen käsikirjoitus, jonka kautta Sturlubókin tiedot ovat siirtyneet "Flóilaisten saagan" kirjoittajalle ja "Landnámabókin" Hauksbók-versioon. Tyylillisesti "Flóilaisten saagan" on katsottu saaneen vaikutteita myös ritarisaagoista. Osio, jossa kuvataan Þorgilsin pyrkimyksiä saada Norjassa haltuunsa esi-isiensä perintö, taas muistuttaa toista islantilaissaagaa, "Egillin, Kalju-Grímrinpojan saaga".  
"Flóilaisten saagassa" Grönlantiin sijoittuva episodi, jossa haaksirikkoutuneen Þorgilsin matkalla mukana olleet miehet ja naiset alkavat vähitellen sairastua, kuolevat ja muuttuvat sen jälkeen elävien kuolleiden joukoksi, sisältää yhtymäkohtia pariin islantilaissaagaan. Vastaavia, tautiin kuolemisen jälkeen alkavaa kummittelua ja useista elävistä kuolleista muodostuvia kummitusjoukkoja kuvataan Grönlantiin sijoittuvissa saagoissa "Eiríkr Punaisen saaga" (isl. "Eiríks saga rauða", suom. "Viinimaan saaga") ja "Grönlantilaisten saaga" (isl. "Grænlendinga saga") sekä "Eyrin asukkaiden saagassa", jonka tapahtumat sijoittuvat Islantiin. Saagan viikinkiepisodit ja Norjaan sijoittuvat elävä kuollut -episodit ovat saaneet vaikutteita muinaissaagoista (esim. "Nuoli-Oddrin saaga", "Friðþjófr Uljaan saaga") sekä toisista islantilaissaagoista, kuten "Hávarðr Jäävuonolaisen saagasta", "Tappaja-Glúmrin saagasta" sekä "Savulaaksolaisten saagasta". Näiden lisäksi "Flóilaisten saagan" kirjoittaja on todennäköisesti tuntenut "Grettir Väkevän saagan".
Eyrin asukkaiden saaga "Eyrin asukkaiden saagassa" on myös vaikutteita kelttiläisestä kertomusperinteestä. Vaikutteet ovat saattaneet välittyä esimerkiksi suullisina kertomuksina Brittein saarilta tulleiden asuttajien ja näiden perheenjäsenten tai orjien kautta. Esimerkiksi saagassa esiintyvä hylje-teema on todennäköisesti sukua Britteinsaarten pohjoisosissa tunnetulle "Selkie"-perinteelle. Tässä perinteessä hylkeet voivat kulkea ja esiintyä maalla riisuttuaan hylkeennahkansa, mutta niiden ottaminen puolisoksi ei tuo onnea, koska Selkie palaa lopulta takaisin mereen. "Eyrin asukkaiden saagassa" hylje liitetään tapahtumiin, jotka ovat seurausta Snorrin sisaren kielletystä suhteesta, kun taas Selkie-perinteessä tarina voi symboloida rakkautta ja solmittua liittoa (ihmis)yhteisön ulkopuolelta tulleeseen tahoon. "Eyrin asukkaiden saagassa" esiintyvä sonni, joka syntyy lehmän nuolemasta Þórólfr Kampurajalan tuhkasta, sisältää yhtymäkohtia irlantilaisen kertomusperinteen kahteen härkään, joita kutsutaan nimillä Finnbhennach ja Donn Cuailnge. Nämä olivat tarinan mukaan alkujaan miehiä, mutta muuttavat taistelun aikana muotonsa madoiksi. Sen seurauksena kaksi lehmää syövät ne, ja kumpikin nauta synnyttää myöhemmin sonnivasikan.
Sörli Vahvan saaga "Sörli Vahvan saaga" luetaan mielikuvituksellisten tarina-aihelmiensa ja eksoottisten seikkailujensa vuoksi seikkailusaagoihin (saks. "Abenteuersagas"). Saagalla on yhtymäkohtia toiseen muinaissaagaan, "Sörlin tarinaan", jossa "Sörli Vahvan saagassa" kuvatuista tapahtumista kerrotaan lyhyesti luvuissa 3–4. "Sörli Vahvan saagan" kirjoittajan päämääränä ei kuitenkaan näytä olleen vanhalle tarinamateriaalille uskollisen version välittäminen eikä saaga siksi todennäköisesti sisällä juurikaan jäänteitä mistään vanhasta perinteestä. Sen sijaan "Sörli Vahvan saaga" on pikemminkin yhdistelmä mitä mielikuvituksellisimpia seikkailuja. Monelle kotoperäiselle ritarisaagalle tyypilliseen tapaan kirjoittajan mielenkiinto on keskittynyt eksoottisiin tapahtumapaikkoihin ja taisteluihin. Vaikka onkin esitetty (Lukman 1977), että saaga perustuisi irlantilaisten annaalien tietoihin skandinaavien toiminnasta Irlannissa vuosina 851–873, on katsottu, että annaaleissa mainittujen henkilöiden roolit ja tapahtumapaikat on "Sörli Vahvan saagassa" järjestetty suuressa määrin uudelleen.
Mielikuvituksellisista tapahtumistaan ja seikkailuistaan huolimatta kaukaiseen menneisyyteen sijoittuvat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. 
"Sörli Vahvan saagan" tapahtumat sijoittuvat pääosin Pohjolan länsiosiin ja Norjaan, minkä lisäksi mainitaan monia muita eksoottisempia tapahtumapaikkoja (esim. "Afríka"). Suurvalta-ajan Ruotsissa saaga herätti mielenkiintoa, koska saagan alussa sen tapahtumat ajoitetaan ”siihen aikaan, kun kuningas Hálfdan Branankasvatti hallitsi Sveanmaata” ("í Þann tíma, sem Hálfdan konungr Brönufóstri stýrði Svíþjóð"). Paitsi että saagassa on henkilöhahmojen osalta yhtäläisyyksiä edellä mainittuun "Sörlin tarinaan", kritiikittömästi tarkasteltuna "Sörli Vahvan saaga" näytti kertovan ihmisistä ja tapahtumista, jotka sijoittuivat sille samalle aikakaudelle, jota toisen Ruotsin muinaiseen historiaan liitetyn saagan, "Hálfdan Branankasvatin saagan", uskottiin myös kuvaavan. Molempien saagojen hahmot voitiin myös liittää suurvalta-ajan Ruotsissa laadittuihin (pseudo)historiallisiin sukupuihin. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi "Sörli Vahvan saaga" ruotsiksi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa "Nordiska kämpa dater" vuonna 1737 (Stockholm).
Ynglingien saaga "Ynglingien saagaa" on yleensä käsitelty kuningassaagojen yhteydessä, vaikka sen myyttistä menneisyyttä kuvaava sisältö on, *"Skjöldunga sagan" tavoin, lähempänä muinaissaagojen kerrontaa. Muiden kuningassaagojen tavoin "Ynglingien saaga" kuitenkin keskittyy kertomaan nimenomaan kuninkaista, vaikkakin se eroaa muista "Heimskringlan" saagoista siinä, että se kertoo useista kuninkaista kun muut kertovat vain yhdestä. Osa tutkijoista katsoo, että "Ynglingien saaga" toimi "Heimskringlassa" eräänlaisena johdantona. Kansojen ja kuninkaiden juurien ulottaminen myyttiseen menneisyyteen oli tavallista myös eurooppalaisessa kronikkojen ja historiankirjoituksen perinteessä. Toisaalta myös Islannin asuttamisesta kertovat islantilaissaagat kuvasivat aluksi saagan päähahmojen sukupuut useiden menneiden sukupolvien ajalta, tarkoituksenaan legitimoida saagahahmojen 1200-luvulla eläneiden jälkeläisten valtaa.
Eirekr Kaukomatkaajan saaga "Eirekr Kaukomatkaajan saaga" on todennäköisesti saanut keskiajalla toisistaan hieman poikkeavia tulkintoja esimerkiksi sen mukaan, millaisten saagalajien kanssa se on eri käsikirjoituksissa esiintynyt. Myös "Eirekrin saagan" luokittelua tiettyyn saagalajiin, kuten muinaissaagoihin, on pohdittu näiden käsikirjoituskontekstien valossa. Esimerkiksi Flateyjarbókissa saaga esiintyy yhdessä pyhimyksellisistä Norjan kuninkaista kertovien kuningassaagojen ja islantilaissaagojen sekä -tarinoiden kanssa. Elizabeth Ashman Rowe (2005) on esittänyt, että Flateyjarbókissa "Eirekrin saaga" on moraaliseen opetukseen tähtäävä "exemplum"-kertomus. Toisissa käsikirjoituksissa "Eirekr Kaukomatkaajan saaga" taas esiintyy pyhimyselämäkertojen yhteydessä, toisissa taas yhdessä viihdyttävämpien ritarisaagojen tai muinaissaagojen kanssa.
Vesilaaksolaisten saaga "Vesilaaksolaisten saaga" kuvaa Ingimundrin poikien kiistoja mm. "Finnbogi Vahvan saagan" päähenkilön Finnbogin kanssa. "Vesilaaksolaisten saaga" esittää Ingimundrin pojat myönteisessä valossa. "Finnbogi Vahvan saagaa" onkin pidetty vastauksena "Vesilaaksolaisen saagan" kerronnalle, sillä Finnbogiin keskittyvä saaga kertoo samasta tarinasta hieman erilaisen, Ingimundrin pojille vähemmän myönteisen version. 
"Vesilaaksolaisten saagan" keskiössä ei kuitenkaan ole monelle islantilaissaagalle tyypillinen verikostojen kierre. Sen sijaan saagassa kuvatut konfliktit keskittyvät usein erilaisiin yhteisön tasapainoa ja rauhaa järkyttäviin tekijöihin, kuten noitiin, ryöstäjiin ja varkaisiin, jotka Ingimundrin suvun jäsenet aina Ingimundrin isästä Þorsteinnista alkaen joko ajavat pois tai tuhoavat. Þorsteinnin Norjassa tekemiin urotöihin liittyvä kuvaus on tarunomaista ja muistuttaa siltä osin kansansatuja ja muinaissaagoja.
Hálfdan Eysteinninpojan saaga Vaikka saagan päähenkilö Hálfdan olikin syntyisin Norjasta eivätkä saagan tapahtumat sijoittuneet Ruotsin alueelle, saagasta kiinnostuttiin myöhemmin suurvalta-ajan Ruotsissa gööttiläisen historiankirjoituksen myötä. Saagassa kuvattiin kuitenkin tapahtumia ”Idäntiellä” ("Austrvegr"), kuten Aldeigjuborgissa, Kirjálabotnissa, Bjarmien maassa ja Garðaríkissä, joiden kaikkien voitiin katsoa kuuluvan suurvallan vaikutuspiiriin. "Hálfdan Eysteinninpojan saagan" pää- ja sivuhenkilöinä mainittiin myös sellaisia henkilöhahmoja, jotka tunnettiin ruotsalaisessa muinaisuudentutkimuksessa jo ennestään, minkä seurauksena kansansatumaisia piirteitä sisältävä seikkailusaaga hyväksyttiin kritiikittömästi osaksi muinaisesta menneisyydestä kertovia lähteitä. "Hálfdan Eysteinninpojan saaga" ilmestyi Ruotsissa vuonna 1737 Eric Julius Björnerin kääntämänä kokoelmassa "Nordiska kämpa dater" (Stockholm, 1737).
Hagiografiset saagat Vanhin säilyneistä pyhimyselämäkertoja sisältävistä käsikirjoituksista (AM 645 4to) on 1200-luvun alusta. Se sisältää esimerkiksi apostoli Paavalista, Pietarista, Jaakobista ja Matteuksesta kertovat saagat. Sen lisäksi on kuitenkin säilynyt myös fragmentteja vanhemmista, 1100-luvulla laadituista käsikirjoituksista, kuten AM 655 IX 4to, joka sisältää osan apostoli Matteuksesta kertovaa saagaa ("Matheus saga postola") ja on oletettavasti laadittu ennen vuotta 1150.
Veriveljien saaga Monimutkaisen välittymishistoriansa vuoksi saaga on vaihtelevasti ajoitettu 1100-luvun loppuun tai 1200-luvun alkuun tai sen lopulle. Hauksbók-version on esimerkiksi epäilty perustuvan ennen vuotta 1200 laaditulle alkuperäistekstille, kun taas edellä mainittuja lisäyksiä on pidetty kopioitsijoiden myöhemmin tekeminä merkintöinä. Toiset taas ovat pitäneet Möðruvallabókin ja Flateyjarbókin versiota varhaisempana, vuoden 1200 tienoilla laadittuna tekstinä, tai alkuperäisempänä mutta vasta 1200-luvun lopulla kirjoitettuna tekstinä. Saagan yhtenä lähteenä pidetään skaldi Þormóðrin runouden lisäksi vanhinta, vain muutamina käsikirjoitusfragmentteina säilynyttä pyhän Olavin legendaa eli pyhimyskuninkaasta kertovaa hagiografista tekstiä, joka on kirjoitettu 1100-luvun loppupuolella. Tätä yhteyttä on pidetty perusteena sille, että "Veriveljien saaga" on varhaista alkuperää. Monet nykytutkijoista ovatkin sitä mieltä, että "Veriveljien saaga" on yksi vanhimmista islantilaissaagoista ja kirjoitettu mahdollisesti 1200-luvun alussa, siis noin 200 vuotta siinä kuvattujen tapahtumien jälkeen.