mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Laukon torpparihäädöt 1907 Koska vuokrasopimukset eli "kontrahtit" olivat valtaosin suullisia, oli niihin kartanon puolelta jälkeenpäin lisätty päivätöitä, postinkuljetuspäiviä ja "laasopäiviä" (kartanon puiston lakaisua). Päivätyöt olivatkin raskain osa vuokrasta. Tätä rasitusta lisäsi se, että useimmat torpat olivat melko kaukana Laukon kartanosta, jonne päivätyöt täytyi mennä suorittamaan. Aikaisemmin nämä päivätyöt oli tehty lähempänä olleessa Tottijärven kartanossa. Urakka- eli tinkitöissä käytettiin myös vain kartanon omien hevosten tekemiä työsuorituksia mittapuuna myös torppareilta vaadittaville työsuorituksille. Kartanon hevoset olivat kuitenkin paremmin ruokittuja ja hoidettuja kuin torpparien omat hevoset.
Laukon kartano Kurkien aikana Laukkoa hallitsivat niin uskonmiehet, miekkasankarit, tuomarit kuin ryöstöparonina tunnettu Jöns Knutsson Kurkikin. Sukua rikastuttivat avioliitot sekä sukuyhteyksillä saavutetut valta-asemat ja virat. 1600-luvulla Laukon kartanoa hallitsi Suomen mahtavin mies, Jöns Kurki. Hän toimi käskynhaltijana ensin Turun linnassa ja sen jälkeen Viipurin linnassa, sekä teki merkittävän uran Turun hovioikeudessa, jossa presidentti Kurkea ylistettiin viisaaksi ja loisteliaaksi mieheksi.
Laukon torpparihäädöt 1907 Suurimmalla osalla Laukon torpista oli vain suulliset vuokrasopimukset. Tyypillinen torpan vuosivuokra saattoi olla seuraavanlainen (esimerkkinä Laukon kartanon Murron torppa):
Laukon kartano Laukko siirtyi Johan Agapetus Törngrenin kuoltua vuonna 1859 Adolf Törngrenille, ja tuore isäntä päätti sijoittaa isänsä vaalimat perintörahat uuden maailman teollisuushankkeisiin. Hän onnistui hankkeissaan ja alun saivat muun muassa Tampella, Tako ja Hietalahden telakka. 1850-luvulla Törngren innostui ruukinpatruuna Wasastjernan kanssa suunnittelemaan höyrylaivaliikennettä Pyhäjärvelle ja Näsijärvelle, jotta tehtaiden raaka-aineiden kuljetus helpottuisi. Erityisesti kartanon isännän toiveissa oli parantaa kulkuyhteyksiä Laukon ja Tampereen välillä. Tampereella oli tuolloin pulaa elintarvikkeista ja Laukosta niitä saataisiin kätevästi myyntiin kaupunkiin vesiyhteyden kautta.
Laukon kartano Laukon ensimmäinen tunnettu isäntä Klaus Kurki syntyi mitä luultavimmin 1420-luvun lopulla. Synkän "Elinan surma" -runon hahmona tunnettu kartanonherra eli todellisuudessa rauhallista elämää rikkaan ja jalosukuisen vaimonsa Elin Stenbockin kanssa ja toimi muun muassa Turun linnan voutina ja tuomarina Ylisen Satakunnan kihlakunnassa. Stenbockin myötä kasvavaa Laukkoa siunattiin suurella omaisuudella ja ylhäisillä sukuyhteyksillä, jotka turvasivat kartanon sekä sen isäntäväen aseman ja talouden. Elinin ja Klausin kuoltua Laukkoon asettui asumaan tytär Elin miehensä Knut Erikssonin kanssa. Arkeologisten löydösten perusteella on voitu todentaa, että heidän elinaikanaan, 1500-luvun taitteessa, Laukkoon rakennettiin poikkeuksellisen näyttävä kivinen, tornimainen päärakennus, jollaista ei aiemmin Suomessa oltu nähty.
Laukon kartano Vuonna 1892 taidehistoriallinen retkikunta saapui Laukkoon arvioimaan historiallisia maisemia ja muistomerkkejä, ja vuonna 1911 valokuvaaja Signe Brander ikuisti Laukon Muinaistieteellisen toimikunnan toimeksiannosta.
Laukon kartano Vuonna 2015 kartanon mailta löytyi laaja rauta-aikainen hauta-alue sattumalta siellä kuvatun "Menneisyyden metsästäjät" -tv-ohjelman kuvauksissa metallinpaljastimella. Löydöt ovat merkittäviä ja kesällä 2018 avatussa "Laukon ritarit ja muinaiset sankarit" -näyttelyssä esitellään niitä.
Tottijärvi 1700-luvulta alkaen Tottijärven ja Laukon kartanot perustivat Tottijärven alueelle kymmeniä torppia. Useat torpista olivat normaalin maatilan kokoisia ja tulivat hyvin toimeen. 1900-luvun alussa kartanoiden työväestön asema kuitenkin heikkeni, mistä räikeimpänä esimerkkinä oli Laukon luteita ja rottia vilisevä taksvärkkipirtti. Torpparit aloittivat lakon 1906, mutta Laukon Herman Sigfrid Standertskjöld-Nordenstam päätti häätää lakkoilijat seuraavana keväänä. Lakkoja ja häätöjä käsiteltiin senaatissa ja kymmenissä julkaisuissa.
Laukon torpparihäädöt 1907 Laukon torpparilakko ja sitä seuranneet torpparihäädöt tapahtuivat vuosina 1906–1907 Laukon kartanon mailla Vesilahdessa ja Tottijärvellä. Laukon torpparien häädöt saivat aikanaan paljon julkisuutta, koska ne tapahtuivat vuoden 1907 eduskuntavaalien aattona. Häädöillä oli myös vaikutusta myöhempään maanvuokrausta koskevaan lainsäädäntöön.
Houston Laukko Kilpailu-urallaan Houston Laukko oli Laukon Nmky -nimisen suuren omistajaryhmän omistuksessa. Hevonen siirtyi siitokseen Laukon kartanoon vuonna 1997 ja sen suurin ikäluokka 72 hevosta syntyi 2003. Houston Laukon viimeinen ikäluokka syntyi vuonna 2007. Houston Laukon jälkeläisistä yli 100 000 euroa ovat ansainneet Kriterium-voittaja Hot Looking, Even Steven ja Bart Hip. Even Steven on jälkeläisistä nopein, sen autolähtöennätys on 12,0.
Laukon torpparihäädöt 1907 Kartanon metsien käyttö aiheutti myös kitkaa. Aiemmin Laukon metsiä oli myyty hyvin runsaasti, ja sen jälkeen oli jouduttu tekemään laajoja metsänistutustöitä. Nämä metsänistutukset rajoittivat torppareiden mahdollisuuksia käyttää kartanon metsiä laiduntamiseen. Myös hirsien saanti kartanon metsistä rakennusten korjaamista varten oli tiukasti säännelty. Jokainen hirsi täytyi anoa erikseen, ja se täytyi käyttää heti sille tarkoitetussa kohteessa, sillä "paroni ei voinut katsella hirsiläjiä".
Laukon torpparihäädöt 1907 Kartanoon tuleville päivätyöläisille ja heidän hevosilleen oli varattu majapaikaksi taksvärkkipirtti ja hevostalli. Laukon kartanossa nämä molemmat olivat kuitenkin heikkokuntoisia, eikä niitä siivottu kartanon puolesta. Taksvärkkipirtti oli päivälläkin hämärä, sillä siinä oli vain yksi 9-ruutuinen ikkuna, jonka alimmat ruudut oli peitetty laudoilla. Pirtin makuulaverit, joilla pitkän matkan takaa tulleet joutuivat yöpymään, olivat piintyneet mustiksi liasta ja vanhuuttaan. Samoin lavereilla olevat makuuoljet olivat pehkuuntuneet. Pirtin lattiaa ei myöskään oltu pesty vuosikausiin.
Hovimäen kartano Kartanon rakennutti viipurilainen kauppahuone T. Tiehanoff vuonna 1854. Veljessarjan vanhin, kauppaneuvos Michael Tiehanoff, oli noihin aikoihin Enonkoskella paikallinen suurmies joka omisti sahan ja lasitehtaan sekä rakennutti Enonkosken kirkon. Kartanossa asuttiin sekä majoitettiin ja ruokittiin vieraita. Kartanossa sijaitsivat myös toimistotilat, missä tehtiin puutavarakauppoja.
Tottijärvi Tottijärven kartanoa ei enää ole, mutta se oli 1400-luvulta lähtien vuoteen 1918 asti merkittävä rinnakkaiskartano Laukolle. Tottijärven varhaisimpia omistajia 1400-luvulla olivat Johannes Anundinpoika ja Jeppe Kurki. Jeppe Kurjella oli Tottijärven ja Karkun rajalla juoksevassa Lanajoessa kuuluisa Hummerkosken mylly, Jepen mylly. Klaus Kurjen sisko Karin till Totkijärvi asui kartanossa Juho Olavinpojan kanssa 1510-luvulla. Kuuluisa sotapäällikkö Akseli Kurki asui kartanossa 1500-luvun lopulla. Kurjille kartano kuului vuoteen 1817 asti, jolloin se Laukon omistuksen myötä siirtyi arkkiatri Johan Agapetus Törngrenin perheelle.
Laukon kartano Muutettuaan Laukkoon Juhani Lagerstam innostui myös antiikista. Historiallinen miljöö herätti isäntäparissa halun sisustaa myös päärakennus aidoksi antiikkikodiksi ja he päättivät olla ostamatta kartanolle mitään uutta. Koska Juhani Lagerstam ei pitänyt erityisemmin tyylihuonekaluista, siirtyivät kartanokaupan mukana tulleet Haarlan ajan huonekalut hiljalleen varastoon sopivien antiikkiesineiden löydyttyä.
Louhisaaren kartano Vuonna 1655 valmistunut kartanon päärakennus on yksi Suomen harvoista italialaisesta palladiolaisesta arkkitehtuurista vaikutteita saaneista linnoista. Suurvalta-ajalta on Suomessa vain kaksi ylhäisaatelin arkkitehtuurioppien mukaan rakennettua kartanoa: Louhisaari ja sitä hieman nuorempi Suur-Sarvilahden kartano, joka on tyylillisesti hollantilaista klassismia. Louhisaaren päärakennuksen ja sivurakennukset rakennutti Herman Klaunpoika Fleming. Samaan aikaan Fleming rakennutti myös Askaisten kirkon kartanon kappelikirkoksi.
Laukon kartano Haarlojen Laukko tunnetaan ehkä kaikista parhaiten valkohäntäpeuroista: Suomen valkohäntäpeurakanta sai alkunsa Laukossa 1930-luvulla, kun Rafael Haarla tarjosi tiluksiaan kodiksi Virginian punapeuroille. Amerikansuomalaiset metsämiehet olivat suunnitelleet lajin siirtämistä Suomeen riistaeläimeksi ja kuullessaan tästä Laukon isäntä innostui hankkeesta. Elokuussa 1934 seitsemän peuraa lähettiin matkaan kohti Suomea, mutta kaksi urosta menehtyi Itämerellä puhjenneen myrskyn seurauksena. Loput peuranvasat saapuivat turvallisesti perille Laukkoon 8. syyskuuta.
Laukon kartano Juhani Lagerstam otti aktiivisesti kantaa lihakarjan kasvatukseen liittyviin kysymyksiin ja toimi muun muassa lihakarjayhdistyksen varapuheenjohtajana. Vuonna 1977 Laukon pihamaalla järjestettiin myös Suomen ensimmäinen lihakarjan erikoisnäyttely, jonka yhteydessä olivat myös suuret, kansainväliset ratsastuskilpailut.
Laukko tunnetaan erityisesti ratsu- ja ravihevosista, sillä 1900-luvun loppu puolella kartano lukeutui Suomen johtaviin ravihevoskasvattajiin. Aluksi 1970-luvulla Laukon toiminnassa olivat mukana ratsut ja kun maan tunnetuin ratsastaja Christopher Wegelius aloitti yhteistyön Juhani Lagerstamin kanssa, alkoivat miehet suunnittelemaan lajin kehittämistä Suomessa kansainväliselle huipputasolle. Suuren voiton Wegelius ja Trigger Hill saavuttivat vuonna 1977 Pariisissa, kun parivaljakko sijoittui Pariisin voittajien Grand Prix'hissä toiseksi. Finaalin sijoitus säilyi pitkään suomalaisen esteratsastuksen parhaana saavutuksena.
Laukon torpparihäädöt 1907 Lopullisesti Laukon kartano siirtyi pois Standertskiöld-Nordenstam-suvulta, kun se myytiin 1929 tamperelaiselle kauppaneuvos Rafael Haarlalle.
Laukon Kurki-suku Kurki-suku (1570-luvulta lähtien nimeltään Kurck) hallitsi Laukon kartanoa ainakin 1400-luvulta vuoteen 1817.
Laukon kartano Vuonna 1859 vesireitti vihdoin otettiin käyttöön ja ensimmäinen höyrylaiva "Laukko" aloitti matkansa kohti Tamperetta. Vaikka ensimmäinen matka päättyi epäonnisesti höyrylaivan tehojen loputtua Sotkanvirrassa, muodostui nopeasti Tampereen ja Laukon välille säännöllinen vesiyhteys, jonka seurauksena Tampereen alarantaan syntynyttä toria alettiin kutsua Laukontoriksi.
Wiurilan kartano Vanhimmat maininnat Wiurilan kartanosta ovat 1400-luvulta, jolloin sen omistajaksi mainitaan Magnus Johansson till Wiorela 1400-luvulla. Kartanon peri hänen tyttärensä Elseby, ja kartano periytyi äidiltä tyttärelle vuoteen 1787 saakka. Tuolloin kartanon osti vapaaherra, kenraalimajuri Magnus Wilhelm Armfelt. Hänen nuorempi poikansa August Philip peri Wiurilan ja Vuorentaan kartanot ja rakennutti Wiurilaan uuden päärakennuksen. Seuraava kartanonherra oli August Philipin poika Magnus Reinhold, joka rakennutti kartanon talouskeskuksen. Wiurilassa on ollut 1800-luvulla oma saha ja tiilitehdas ja kartanossa on toiminut 1800-luvun loppupuolelle saakka olutpanimo sekä viinatehdas. Kartano oli lähes täysin omavarainen. Magnus Reinholdin pojan August Armfeltin aikana Wiurilan kartanoon kuului noin 48 000 hehtaaria maata, tosin osa siitä Karjalassa Hiitolan pitäjässä.
Torpparilakot Syksyn 1905 suurlakon innoittamana pidettiin Tampereella seuraavan vuoden huhtikuussa ensimmäinen yleinen torpparikokous, jonka jälkeen käynnistyi lukuisia torpparilakkoja eri puolilla maata. Niiden valvomista ja ohjaamista varten oli Tampereella perustettu erityinen Torpparien keskustoimikunta, joka muodostui torpparikokouksen ja SDP:n puoluehallinnon asettamista jäsenistä. Ensimmäisenä puhkesi Mäntsälässa Sälinkään kartanon lakko, jonka jälkeen lakkoiltiin myös useilla muilla paikkakunnilla, kuten Antrean Kavantsaaren kartanossa sekä uudelleen Jokioisten ja Kartanonkylän kartanoissa. Tunnetuin lakko nähtiin Vesilahdella Laukon kartanossa. Se johti talven ja kevään 1907 kuuluisiin torpparihäätöihin, jolloin parooni Herman Standertskjöld-Nordenstam hääti aluksi tammikuussa 20 perhettä kodeistaan. Eduskuntavaalien jälkeen huhti–toukokuussa Laukosta ja Tottijärveltä häädettiin vielä 76 perhettä, joista osa oli luvatta kotiinsa palanneita.
Laukon Kurki-suku Kansantarinoiden mukaan vanhimman Kurki-suvun kantaisiin kuului 1200-luvun pirkkalaispäällikkö Matti Kurki, joka olisi saanut Laukon haltuunsa urotöistään. Tarinoiden paikannus sinänsä täsmää, sillä Laukon kartanon maat kuuluivat muinaiseen Pirkkalaan, joka on myös Matti Kurki -tarinoiden vahvinta esiintymisaluetta. Yhteyttä on kuitenkin pidettävä kyseenalaisena, koska Matti Kurjen ja ensimmäisen asiakirjoihin merkityn Kurjen (Jaakko, Jaakob, tai Jeppe Kurki, 1300-luvun loppu), Kanta-Hämeessa sijainneen Niemenpään kartanon omistajan ja Suomen alilaamannin, välissä on kokonainen vuosisata, paikkakunta ja maakunta ovat erilliset, eikä Kurki-nimi liene ollut harvinainen. Lisäksi Matti Kurki saattaa olla täysin kuvitteellinen hahmo.
Keskiajalla, ennen 1500-luvun kirkkoreduktiota, kuninkaat harvoin antoivat maata perinnöllisinä lahjoituksina muuten kuin kirkolle. Lahjoitukset eli donaatiot yleistyivät vasta 1500-luvulla. Kansantarun tämä yksityiskohta lienee siis myöhäinen, tai sitten se viittaa Laukolle myönnettyyn rälssiin.
Elinan surma (elokuva) "Elinan surman" ulkokuvaukset tehtiin pääasiassa Kuitian kartanossa, vaikka tapahtumapaikkoihin lukeutui muun muassa Laukon kartano, Vääksyn kartano, Vesilahden kirkko ja Hämeenlinna. Sisäkuvaukset tehtiin puolestaan Jäger-Filmin studiossa Helsingin Haagassa.
Johan Agapetus Törngren Törngren omisti vuodesta 1817 Laukon kartanon Vesilahdella, missä hän myös asui perheineen. Törngren omisti myös Pirkkalassa sijainneet Nokian ja Haapaniemen kartanot, Nuutajärven kartanon lasitehtaineen Urjalassa sekä useita maatiloja eri puolella Suomea.
Laukon kartano Patruuna Haarla tunnettiin tiukkana, mutta vastuullisena isäntänä, jolle ahkerien ja uskollisten työntekijöiden hyvinvointi oli sydämenasia. Laukon uusi isäntä uskoi, että työolosuhteiden parantaminen ja virikkeellisen ympäristön luominen myös houkuttelisi ahkeria ja päteviä työntekijöitä.
Harvialan kartano Perimätiedon mukaan kylän paikalle syntyi kartano Ruotsin vallan aikana. Kartanon ensimmäinen omistaja olisi ollut Birger-jaarlin poika Pentti (1254–1291), myöhempi Suomen herttua ja Linköpingin piispa. Harviala oli Vanajan pitäjän suurin yhtenäinen rälssiomistus. Kartano periytyy siis jo keskiajalta, jolloin se oli mm. Kurki-suvun omistuksessa. Näin se kilpailee Laukon kartanon kanssa Kurki-suvun synnyinsijana.
Laukon kartano Vaikka Laukko on mainittu kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1416, ulottuu alueen historia ainakin tuhat vuotta taaksepäin. Laukon mailta on löydetty runsaasti hauta- ja uhripaikkoja sekä esimerkiksi kaupantekoon viittaavaa esineistöä, mikä viittaa siihen, että paikalla on sijainnut vilkas kauppakylä jo ennen ensimmäisen vuosituhannen vaihdetta. Kokemäenjoen vesistö tarjosi hedelmällisen maaperän ja käytännöllisen sijainnin kattavan sisämaan vesireitin varrella.
Herman Standertskjöld-Nordenstam Standertskjöld-Nordenstam omisti muun muassa Laukon kartanon Vesilahdella vuosina 1885-1923 sekä Kumpulan kartanon silloisessa Helsingin maalaiskunnassa vuoteen 1893.
Laukon kartano Vuorineuvos Haarlan kuoltua 1960-luvulla perikunta ei ollut enää pitkällä tähtäimellä kiinnostunut maa- tai karjataloudesta. Lopulta Haarla-yhtymän taloudellisen tilanteen heikennyttyä kartano myytiin turkulaiselle maanviljelijälle Juhani Lagerstamille, joka oli vastikään myynyt omistamansa Kärsämäen kartanon Turun kaupungille.
Laukon torpparihäädöt 1907 Lakko alkoi 21. toukokuuta. Siinä oli alussa mukana 115 Laukon ja Tottijärven kartanoiden torpparia, ja vain 4 torpparia jäi sen ulkopuolelle. Lakon johtajina toimivat torpparit Telkkä, Yli-Pihnala, Siuvo ja Joenperä. Lakkolaiset asettivat aluksi lakkovahdit kartanon päivätyöläispirttiin, mutta 23. toukokuuta Hämeenlinnasta saapunut maaherran lähettämä poliisikomennuskunta karkotti vahdit. Samassa yhteydessä annettiin lakkolaisille paronin haasteet käräjille. Paroni ei suostunut keskustelemaan torppareiden keskustoimikunnan lähettämän edustajan "J. Märisen" kanssa, vaan sanoi neuvottelevansa vain työhön palanneiden alustalaisten kanssa.
Harviala (kylä) Perimätiedon mukaan kylän paikalle syntyi kartano Ruotsin vallan aikana. Kartanon ensimmäinen omistaja olisi ollut Birger-jaarlin poika Pentti (1254–1291), myöhempi Suomen herttua ja Linköpingin piispa. Harviala oli Vanajan pitäjän suurin yhtenäinen rälssiomistus. Kartano periytyy siis jo keskiajalta, jolloin se oli mm. Kurki-suvun omistuksessa. Näin se kilpailee Laukon kartanon kanssa Kurki-suvun synnyinsijana.
Carl August Standertskjöld (s. 1814) Standertskjöld keräsi Tulan asetehtaan vuokraajana toimiessaan huomattavan omaisuuden, jonka hän sijoitti suomalaiseen maaomaisuuteen sekä teollisuuteen. Hän osti 1853 Kirstulan kartanon Hämeenlinnan pitäjästä, 1871 Laukon ja Tottijärven kartanot Vesilahdelta sekä 1880-luvulla Koiskalan kartanon Nastolasta, Häihän ja Pirklahden kartanot Porvoon maalaiskunnasta sekä Hausjärveltä Ryttylän maatilan. Hän omisti myös useita maatiloja Venäjällä.
Hjalmar Linder Linder rakennutti 1907 sähkörautatien Lohjan aseman ja omistamansa selluloosatehtaan välille. Hän rakennutti myös kapearaiteisen rautatien Kytäjän kartanon ja Hyvinkään välille. Rautatie valmistui 1907 ja sitä jatkettiin 1911 Karkkilaan saakka. Vuonna 1917 Linder omisti selluloosatehtaan lisäksi muun muassa Kytäjän ja Mustion kartanot, kaksi puuhiomoa, Högforsin tehtaat Karkkilassa, Rautakosken ruukin sekä useita sahoja. Tuolloin hänellä oli oman kertomansa mukaan 5 000 työntekijää ja 64 000 hehtaaria maata. Mustiolle hän rakennutti kolmannen omistamansa rautatien, Mustion sähköradan.
Nuutajärven lasitehdas Furuhjelmien suku joutui taloudellisista syistä luopumaan sekä kartanosta että lasitehtaasta vuonna 1843. Ostaja oli Laukon kartanon omistaja Johan Agapetus Törngren. Lasitehtailijaksi ei hänelläkään ollut aikomusta ryhtyä, vaan hän vuokrasi pruukin kolmelle lasinpuhaltajalle.
Suitian kartano Kartanon harmaakivisen päärakennuksen rakennutti valtaneuvos Erik Fleming 1540-luvulla. Rakennustöitä johti vuodesta 1541 tallinnalainen kivenhakkaaja Tomas Tomasson, joka toteutti muun muassa kalkkikiviset ikkunankehykset, avotakan ja vesialtaan. Rakennuksessa on kaksi kerrosta korkean kellarikerroksen päällä. Kiviseinät tehtiin yli metrin paksuisiksi puolustustarkoituksia varten. Rakennuksessa oli myös neljä tuohon aikaan hyvin harvinaista lasi-ikkunaa. Kartanon omistanut Esbjörn Reuterholm rakennutti toisen kerroksen uudelleen 1760-luvun alussa. Sen suunnitteli muurarimestari Samuel Berner.
Tammenpään kartano Tammenpään kartano on kartano entisen Angelniemen kunnan Kokkilan kylässä Halikossa. Halikon lukuisista kartanoista Tammenpää on uusin.
Päärakennuksen rakennutti Aleksei Matvejev 1862–1868, ja se noudattelee uusklassista tyyliä. Sitä on laajennettu kahteen otteeseen 1900-luvulla.
Pablo Escobar Escobarin kartelli tienasi miljardeja, ja hän alkoi myös kuluttaa rahaa suurellisesti. Hän rakennutti 1979 ylellisen kartanon noin 30 neliökilometrin laajuiselle tilalle. Escobar kutsui tilaansa nimellä Hacienda Nápoles, ja pelkästään kartanon maat maksoivat 63 miljoonaa dollaria. Hän rakennutti sinne myös eläintarhan, jonne hän lennätti satoja eläimiä norsuista strutseihin.
Håkansbölen kartano Kartanon entisöinti valmistui 2011. Puiston entistämisessä oli mallina 1900-luvun alun tyyli. Kartanon pihalla on "mutteritalo", kaksikerroksinen huvimaja. Kartanon 1700-luvulla omistanut kauppias Johan Sederholm rakennutti sen kuningas Kustaa III:n vierailun kunniaksi.
Kytäjän kartano Arkkitehti Väinö Vähäkallio osti kartanon vuonna 1928 yhdessä professori Kaarlo Kairan kanssa. Vähäkallio osti Kairan osuuden itselleen vuonna 1932. Hän hoiti kartanon loistokuntoon, rakennutti piirtämiään rakennuksia sekä kyläkirkon kartanon maille. Sotien aikana kartano toimi hoitokotina. Vähäkallion aikana kartanossa vieraili useaan otteeseen presidentti P. E. Svinhufvud metsästysretkillään.
Laukon torpparihäädöt 1907 Vesilahden ja Tottijärven kunnat esittivät senaatille, että valtio ostaisi Laukon kartanon ja jakaisi ja myisi sen maat kaikille halukkaille ostajille kuoletuslainoja vastaan. Tähän ei senaatti kuitenkaan suostunut, koska pelättiin sitä tulkittavan lakkolaisten voitoksi. Samoin se olisi ollut ennakkotapaus muille vastaaville häädöille. Senaatti yritti kyllä välittää asiassa, mutta paroni kieltäytyi yhteistyöstä.
Saaren kartano (Ulvila) Kartanon kaksikerroksinen päärakennus on vuodelta 1805, ja sitä ympäröi laaja puisto ja puutarha. Päärakennuksen rakennutti everstiluutnantti Carl Johan Stjernvall, hänen tyttärensä Aurora Karamzin on syntynyt kartanossa vuonna 1808.
Kytäjän kartano Vähäkallion läheinen ystävä, taidemaalari Kaapo Wirtanen, rakennutti itselleen kesähuvilan kartanon maille. Nykyisin kartanon omistavat pohjoiskarjalaiset Laakkoset, autokauppias Yrjö Laakkonen ja hänen lapsensa Jyrki Laakkonen ja Reetta Laakkonen.
Ahvenkosken kartano Ahvenkosken kartano on kartano Pyhtäällä Kymenlaakson maakunnassa. Kartano on alkujaan rakennettu jo 1500-luvulla, mutta sen vanha päärakennus tuhoutui tulipalossa vuonna 1859. Nykyisen Ahvenkosken kartanon päärakennuksen rakennutti kenraalimajuri Juhana Henrik Clayhills vuosien 1892–1895 aikana ja sitä korjattiin nykyisen kaltaiseksi vuonna 1911. Kartano on ympäristöineen suojeltu kulttuurihistoriallisesti arvokkaana rakennuksena vuonna 1981 säädetyn lain perusteella.
Christoffer Johan Rappe Rappe omisti vuodesta 1758 kuolemaansa asti Pukkilan kartanoa Piikkiössä ja rakennutti myös kartanon nykyisen päärakennuksen. Vuodesta 1763 kuolemaansa asti hän oli myös Perttelissä sijaitsevan Haalin kartanon omistaja.
Pekkalan kartano Kauppaneuvos Petter Parviainen rakennutti kartanon vuonna 1881 kesähuvilaksi. Vuonna 1914 Cederbergit ostivat kartanon. Vuonna 1920 se muuttui Oy Kaukas Ab:n konttoriksi. Joensuun kaupunki hankki alueen omistukseensa 1977.
Maidlan kartano Kartanon barokkityylisen päärakennuksen rakennutti vuosina 1764–1767 Georg Ludwig von Wrangel. Vuodesta 1925 siinä on toiminut koulu. Varsinkin kesäisin kartano tarjoaa myös palveluita: tiloja vuokrataan konsertteja, kokouksia ja muita tilaisuuksia varten.
Nuutajärven kartano Vuonna 1792 Jakob Wilhelm de Pont perusti kartanon yhteyteen Nuutajärven lasitehtaan. 1700-luvun loppuvuosina de Pont myi kartanon yhtiökumppanilleen Johan Furuhjelmille, joka rakennutti järven rannalle nykyisen päärakennuksen, navetan ja puutarhan.
Harvialan kartano Harvialan kantatila on entinen rälssisäteri, johon on yhdistetty Niemenpään yksinäinen (ainoa talo kylässä) rälssisäteri, joka oli keskiaikainen asumiseen tarkoitettu kartano. Se on vuodesta 1600 lähtien kuulunut samalle omistajalle Harvialan kanssa, joka on todennäköisesti ollut päätila. Niemenpää on nykyisen tulkinnan mukaan Laukon asemesta todettu vanhemman Kurki-suvun kantatilaksi.
Sälinkään kartano Vuodesta 1805 kartano kuului Linnaisten kartanon omistaneelle Hans Henrik Stjernvallille joka myi kartanon edelleen 1810 Henrik Johan Sohlbergille. Sohlberg rakennutti luultavasti 1830-luvulla kartanon nykyisen päärakennuksen. Kartano oli sitten eri omistajien hallussa. Emil Penzin omisti sen 1891-1903 ja Feodor Arsenjevits Terichoff 1903-1909. Terichoffin aikana kartanossa oli vuonna 1906 torpparilakko, joka johti useisiin torppareiden häätöihin. Nämä häädöt kumottiin kuitenkin syksyllä 1909 hovioikeuden päätöksellä. Terichoff myi kartanon puutavarayhtiö Aug. Eklöfille.
Saksalan kartano Kartanon omisti 1600-luvun lopulla Robert Charpentier. Useiden omistajavaihdosten jälkeen kartanon ja siihen rajautuneen Mikkolan tilan omistajaksi tuli vuonna 1826 kapteeni Georg Magnus von Fieandt. Fieandt rakennutti kartanoon 1826 uuden empiretyylisen yksikerroksisen puisen päärakennuksen sekä kiviterassit päärakennuksen länsi- ja itäpuolelle. Lääninagronomi Robert Mauritz von Fieandt perusti 1850-luvulla kartanon puiston ja kartanoon pohjoisesta ja lännestä peltojen halki johtavat lehtikuusi- ja koivukujanteet. Fieandt-suku omisti kartanon 1940-luvulle saakka.
Sannäsin kartano Nykyisen, Carl Ludvig Engelin piirtämän päärakennuksen rakennutti vuosina 1836-1837 kartanon uusi omistaja, vapaaherra Axel Gustaf Mellin. Kartanon uuden puiston suunnitteli Paul Olsson, jonka kädenjälkeä ovat myös Esplanadinpuisto Helsingissä ja Kultarannan puisto Naantalissa.
Hirvihaaran kartano Hirvihaaran kartano sijaitsee Mäntsälässä Mustijoen varrella puolen tunnin ajomatkan päässä Kehä III Lahteen päin. Kartanon rakennutti vuonna 1918 Hirvihaaran tulitikkutehtaan omistaja, insinööri Herman Holmberg (1874-1926). Kartanon päätalo on arkkitehti Jarl Eklundin (1876-1962) suunnittelema. Puistoalueen puutarha-arkkitehtinä toimi Paul Olsson (1890-1973).Vuodesta 1992 lähtien hotelli Hirvihaaran Kartano on toiminut mm. kokouksien ja juhlatilaisuuksien pitopaikkana. Kartanossa toimii myös ravintola.
Lielahden kartanon rata Lielahden kartanon rata oli vuosina 1892–1907 käytössä ollut 750mm kapearaiteinen rautatie joka johti Tampere–Pori-radan varrella olevalta kuormauspistoraiteelta Lielahden kartanoon. Radan pituus oli noin 7 kilometriä ja vetokalustona oli vuonna 1892 Saksasta hankittu höyryveturi. Radan rakennutti Lielahden kartanon omistanut Wilhelm Fredrik von Nottbeck (1850–1928).
Elinan surma Elinan surma (myös "Elinan surmaruno" tai "Elinan surmavirsi") on tunnettu 1400- tai 1500-luvulta peräisin oleva kalevalamittainen suomalainen balladi. Se sijoittuu Vesilahdelle Laukon kartanoon ja sivuaa Kurki-sukua. Runon alkuperäinen luoja lienee ollut varsin oppinut ja tuntenut mm. eurooppalaista balladiperinnettä. Joidenkin mielestä näin mutkikas balladi ei ole voinut säilyä satoja vuosia suullisena perinteenä, vaan siihen on vaadittu kirjallista muistiinmerkintää. Varhaisimmat löydetyt kirjalliset lähteet ovat kuitenkin vasta 1700-luvulta. Elias Lönnrot toimi 1800-luvun alussa Laukon kartanossa kotiopettajana ja kokosi runon Vesilahdelta keräämistään suullisista toisinnoista ja 1700-luvulla tehdyistä kirjallisista muistiinmerkinnöistä. Se julkaistiin "Kantelettaressa" 1840. Runosta on tehty useita näytelmäsovituksia, oopperoita ja elokuva.
Korholan kartano Korholan Kartano eli Korholan hovi on Rautalammilla sijaitseva kartano, joka on nykyisin matkailukäytössä. Tilan maat olivat laajimmillaan 1900-luvun alussa, jolloin sen koko oli 2 061 hehtaaria. Kartanon oli perustanut Birger Westzynthius (k. 1877) nimellä Korholan hovi. Hän kehitti tilaa voimakkaasti ja rakennutti rakennukset 1870. Vuonna 1891 kartanon osti Adolf Peura, ja 1906 tila siirtyi hänen pojalleen Heikki Peuralle.
Hirvihaaran kartano Tulitikkutehtailija Herman Holmberg rakennutti nykyisen päärakennuksen vuonna 1918. Vuonna 1928 kartanon omistus siirtyi Holmbergin kuoltua vuodeksi Mäntsälän kunnalle.
Carl Tersmeden Tersmeden asui omistamassaan Albergan kartanossa vuosina 1752–1765. Espoon Leppävaarassa sijaitsevaan kartanoon hän rakennutti muun muassa uuden päärakennuksen sekä barokkityylisen puutarhan. Tersmedenin aikana kartanosta tuli Helsingin seudun aateliskulttuurin keskus, jossa Suomenlinnan upseerit vieraineen usein kokoontuivat.
Kiiskilän kartano Kartano oli 1800-luvun alussa Sesemann-suvun hallussa. Kartanon osti vuonna 1818 Friedrich Dannenberg, joka Sesemannien tapaa kuului Viipurin saksankielisiin kauppiassukuihin. Hän puratutti kartanon vanhat rakennukset ja rakennutti nykyisen päärakennuksen. Hänen tyttärensä "Julie Dannenberg" (1818–1889) nai 16-vuotiaana pietarilaisen panimonomistajan pojan Leopold Wilhelm Krohnin (1806–1890).
Niemen kartano (Kalvola) Niemen kartanon omistaja Bertil Lönnholtz rakennutti vuosina 1927-1931 puutavaran kuljetuksia varten kapearaiteisen rautatien joka oli käytössä vuoteen 1943 saakka.
Lanajoki Varhaisia tietoja myllyistä voidaan lukea 1670-luvulta, kun Laukon kartanon isäntä halusi purkauttaa Lanajoessa olleen jalkamyllyn.
Kalvin kartano Kartano mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1485, kun se oli Lode-suvun hallussa. Vuonna 1512 kartanon sai omistuksensa Dietrich Kalff, jonka sukunimestä tulee paikan nykyinen nimi. Alun perin kartanon paikalla oli kaksikerroksinen vasallilinnoitus. 1700-luvulla rakennettiin osittain sen raunioille kartanon päärakennus, joka kuitenkin tuhoutui tulipalossa vuonna 1910. Nikolai Stackelberg rakennutti uuden kartanon lähemmäksi merenrantaa 1910-1913. Englantilaisen Tudor-tyylin rakennetun päärakennuksen ulkoseinien tummat laatat eivät ole graniittia, vaan sitä imitoivia värillisiä sementtilaattoja.
Laukon kartano Innovatiivisena isäntänä Rafael Haarla lähti myös oitis kehittämään kartanon maa- ja metsätaloutta: muun muassa köyhtyneille pelloille tehtiin nykyaikainen viljelyssuunnitelma, metsittyneitä heinänurmia avattiin pelloiksi ja koivumetsiä raivattiin karjalaitumiksi. Heti alkutekijöissä tilanhoitajaksi pestattiin kokenut Olavi Solla, joka vastasi itsenäisesti kartanotaloudesta seuraavien kolmenkymmenen vuoden ajan.
Herman Standertskjöld-Nordenstam Tunnetuin Standertsköld-Nordenstam on Laukon kartanon omistajana. Hänen aikanaan kartanon alueella olleiden torppien lukumäärä kasvoi noin 150:een. Kun kartanon torpparit vaativat taksvärkkipäivien lyhentämistä eikä pehtoori August Vikström siihen suostunut, torpparit ryhtyivät 20. toukokuuta 1906 lakkoon. Tällöin Standertskjöld-Nordenstam vaati oikeusteitse lakkoa lopetettavaksi, mihin osa torppareista suostuikin, mutta 41 torpparia häädettiin seuraavan vuoden alussa. Tapaus herätti erittäin suurta huomiota ja sitä käsiteltiin senaatissakin.
Jacob Wilhelm Hisinger Hisinger omisti Königstedtin kartanon Helsingin maalaiskunnassa. Hän rakennutti vuonna 1816 kartanon kaksikerroksisen empiretyylisen päärakennuksen jonka suunnitteli tiettävästi arkkitehti Carl Ludvig Engel.
Imatra-yhdistys Syyskuulla 1907 Imatra-yhdistys ryhtyy keräämään varoja Laukon kartanon torppareille Suomeen, “jotka uloshäädön kautta ovat joutuneet avuttomaan tilaan.”
Pakkala Pakkala on saanut nimensä Backaksen kartanosta, joka perustettiin 1600-luvulla. Ruotsin vallan aikana kartano oli säteri eli ratsutila, jolla oli velvollisuus varustaa ratsumies kuninkaan joukkoihin ja joka sai vastapalvelukseksi nauttia verovapaudesta. Tämän vuoksi kartanon omistajat 1600-1700-luvuilla olivat sotilaita ja sotilasvirkamiehiä. 1818 kartano siirtyi Hagelstamin suvulle, joka mm. rakennutti sen nykyisen päärakennuksen (1818–1844), ja heidän jälkeensä vuonna 1886 Ehrnroothin suvulle.
Liuksialan kartano Kartanon alueella on ollut mahdollisesti 1300-luvulla rakennettu Kangasalan ensimmäinen kirkkorakennus, joka on kuitenkin tuhoutunut. Sen paikalla on Josef Stenbäckin suunnittelema kappeli, jonka Jalmari Meurman rakennutti vuosina 1917–1932.
Pukkilan kartano Pukkilan kartano on Kaarinassa sijaitseva kartanomuseo. Kartano oli 1540-luvulta aina 1720-luvulle Bock-suvun hallussa. Kartanon nykyinen rokokootyylinen päärakennus, jonka rakennutti kartanoa tuolloin omistanut hovioikeudenneuvos, myöhempi Turun ja Porin läänin maaherra Christoffer Johan Rappe, on vuodelta 1762. Museo esittelee 1700-luvun yläluokan asumisoloja. Museovirasto remontoi tilan rakennukset alkuperäiseen ulkoasuunsa vuosina 1965–1970 ja avasi kartanon yleisölle vuonna 1970. Pukkilan kartanomuseo on myös yksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Choctaw Brave Choctaw Brave lopetettiin selkävaivojen takia 31 vuoden ikäisenä 18. helmikuuta 2008. Se haudattiin omaan tarhaansa Laukon kartanon maille.
Vuojoen kartano Empiretyylinen päärakennus on Suomen kartanoarkkitehtuurin upeimpia luomuksia. Sen on piirtänyt Carl Ludvig Engel vuonna 1836. Kapteeni Lars Magnus Björkenheim rakennutti kartanolinnan asunnokseen. Vuonna 1908 kartano yhtiöitettiin nimellä Vuojoki Gods Ab. Eurajoen kunnalle kartano siityi 1933, josta alkaen se toimi kunnallisena vanhainkotina vv. 1936–2003 .
Kuurilan metsärata Metsärautatien rakennutti vuonna 1927 Niemen kartanon omistaja Bertil Lönnholtz. Alkuvaiheessa vain Kuurilasta Ohtisille johtanutta rataa jatkettiin seuraavina vuosina Pirttikoskelle. Ohtisilla oli sivuraide sorakuopalle ja Pirttikoskella turvepehkutehtaalle. Kuurilan päässä rata ulotettiin kartanon sahalle. Metsäradalla oli myös läheltä Kuurilan asemaa erkaantunut sivurata Niemen kartanoon.
Stāmerienan pitäjä Pitäjän keskeisin nähtävyys on Stāmerienan kartano (, ). Sen rakennutti 1800-luvun jälkipuolella baltiansaksalainen Johann Gottlieb von Wolff. Rakennus sai historismi-tyylisuunnan mukaisia romanttisia piirteitä. Vuoden 1905 kapinassa kartano paloi, sillä kapina suuntautui baltiansaksalaisia vastaan. Se kunnostettiin seuraavina vuosina jugend-tyylin mukaiseksi. Kartanon ympärillä on laaja puistoalue.
Hiidenmaa Saari on suosittu matkailukohde. Tärkeimpiä nähtävyyksiä ovat aikoinaan Ungern-Sternberg-suvulle kuulunut Suuremõisan kartano (), 1500-luvulla rakennettu Kõpun majakka, kirkot ja vanhat maatalot sekä luontokohteet. Suuremõisan kartanon ensimmäinen omistaja oli De la Gardien suku. Kreivi Axel Julius De la Gardien pojantytär kreivitär Ebba Margareta Stenbock rakennutti nykyisen kartanon vuosina 1755–1760. Kartanoa laajennettiin vuonna 1772. Alueella on myös huomattava puulajipuisto.
Citizen Kane Citizen Kane on vuonna 1941 ensi-iltansa saanut, ensimmäinen Orson Wellesin ohjaama elokuva. Se perustuu löyhästi sanomalehtimagnaatti William Randolph Hearstin elämään. Tuotantovaiheessa elokuva tunnettiin koodinimellä "RKO 281". Elokuvaa on esitetty Suomessa myös nimillä "Kansalainen Kane", "Citizen Kane – sensaatioiden mies" ja "Himo". "Citizen Kane" on toistuvasti valittu äänestyksissä maailman parhaaksi elokuvaksi. Elokuvalehti Sight & Soundin vuonna 2002 järjestämässä äänestyksessä sekä elokuvakriitikot että -ohjaajat valitsivat "Citizen Kanen" elokuvahistorian parhaaksi elokuvaksi.
Taistelu elokuvasta Citizen Kane Taistelu elokuvasta Citizen Kane ("The Battle Over Citizen Kane") on yhdysvaltalainen dokumenttielokuva vuodelta 1996. Dokumentti kertoo William Randolph Hearstin yrityksistä estää Orson Wellesin ohjaaman "Citizen Kanen" julkaiseminen. Dokumenttielokuva koostuu arkistomateriaalin ja "Citizen Kanesta" näytettyjen kohtausten ohella haastatteluista, joita ovat antaneet muun muassa Wellesin pitkäaikainen avustaja William Alland ja ohjaaja Peter Bogdanovich. Dokumentin kertojana on Richard Ben Cramer.
Citizen Kane "Citizen Kanen" tekemisestä ja siihen liittyneestä kamppailusta on tehty vuonna 1999 elokuva "RKO 281 – tapaus ”Citizen Kane”".
Mark Robson Robson aloitti uransa elokuva-alalla 20th Century Foxin lavasteosastolla ja siirtyi sieltä RKO:lle, jossa hän lopulta päätyi leikkaajaksi. Hän leikkasi Robert Wise kanssa Orson Wellesin elokuvat "Citizen Kane" ja "Mahtavat Ambersonit". 1942 hän ja Wise päätyivät RKO:n vasta perustettuun B-luokan kauhuelokuvien tuotantoyksikköön, jota johti Val Lewton. Robson leikkasi Lewtonin kauhuelokuvan klassikot "Kissaihmiset", "Yö voodoo-saarella" ja "Leopardimies".
RKO 281 – tapaus ”Citizen Kane” RKO 281 - tapaus "Citizen Kane" ("RKO 281") on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Benjamin Rossin ohjaama historiallinen draamaelokuva Orson Wellesin kuuluisan elokuvan "Kansalainen Kane" myrskyisistä syntyvaiheista. Wellesiä esittää Liev Schreiber.
William Randolph Hearst Hearst raivostui elokuvasta ja yritti kaikin tavoin estää sen valmistumista. Hän tarjosi elokuvayhtiö RKO:lle 842 000 dollaria Citizen Kanen kaikkien kopioiden tuhoamisesta. Kun tämä ei onnistunut, Hearst pyrki tuhoamaan elokuvan taloudellisesti: hän kielsi omistuksiinsa kuuluvia lehtiä arvostelemasta tai edes mainitsemasta elokuvaa, ja esti vaikutusvallallaan monia elokuvateatteriketjuja esittämästä sitä. Citizen Kane menestyikin huonosti, mikä johti hankaluuksiin Orson Wellesin myöhemmällä uralla. Hearstin voitto on kuitenkin myöhemmin kääntynyt hänen tappiokseen: Citizen Kane on äänestetty säännönmukaisesti maailman parhaaksi elokuvaksi.
Citizen Kane Kun RKO kieltäytyi tuhoamasta elokuvaa, Hearst suuttui ja kielsi kaikki omistamiaan sanomalehtiä ja radioasemia arvioimasta tai edes mainitsemasta sitä. Vaikka kaikki tämä haittasi "Citizen Kanen" suosiota, Hearst ei lopulta kuitenkaan onnistunut tarkoituksessaan; nykyään lähes jokainen kuvaus Hearstin elämästä ja urasta sisältää viittauksen tähän elokuvaan.
Hyökkäys erämaassa Orson Welles oli myös hyvin vaikuttunut "Hyökkäys erämaassa" -elokuvasta. Hänen kerrotaan katsoneen elokuvan yli 40 kertaa ennen kuin hän teki Citizen Kanen. Wellesin kerrotaan myös sanoneen, että "Citizen Kanessa" hän oli "saanut vaikutteita sellaisilta suurilta elokuvantekijöiltä kuin John Ford, John Ford ja John Ford".
Citizen Kane Elokuvatutkijat ja -historioitsijat kuvaavat "Citizen Kanea" Wellesin yritykseksi luoda uutta elokuvaa tutkimalla useita erilaisia elokuvantekotapoja ja yhdistämällä ne kaikki toisiinsa. Wellesin ja hänen kuvausryhmänsä käyttämien tekniikoiden tutkiminen paljastaa elementtejä ekspressionismista valon ja varjon käytöstä ja kertoo sekä saksalaisten että venäläisten ohjaajien vaikutuksesta. Elokuva on nähty myös jopa yhdeksi metodinäyttelemisen edeltäjäksi. Tämän voi nähdä kohtauksessa, jossa Kane raivoaa poliittiselle vastustajalleen Jim Gettysille portaiden yläpäässä. Welles todellisuudessa kompastui ja mursi nilkkansa kyseisen kohtauksen kuvauksissa, mutta kohtaus kuvattiin loppuun ja se päätyi elokuvan lopulliseen versioon.
Citizen Kane Elokuva käsittelee Charles Foster Kanen kykenemättömyyttä rakastaa. Kane kykenee rakastamaan vain omilla ehdoillaan. Kane karkottaa vähitellen luotaan kaikki rakkaansa ja kuolee lopulta yksinäisenä ylellisessä mutta rapistuvassa asunnossaan. Muita elokuvan teemoja ovat rahan ja kapitalismin turmeleva vaikutus sekä vallan tuoma yksinäisyys.
Citizen Kane ”Rosebudin” merkitys jää elokuvan lopussa Thompsonille avoimeksi, mutta paljastuu katsojille. Kun Kanen linnaa tyhjennetään, työmiehet heittävät uuniin puisen kelkan, jossa lukee ”Rosebud” – kysessä on sama kelkka, jolla Kane leikki lapsuudessaan kotonaan ennen joutumistaan miljoonaperijäksi.
Citizen Kane Elokuvan alkukohtauksessa lehtikeisari Charles Foster Kane (Orson Welles) kuolee Xanadu-linnassaan ja kuiskaa viimeiseksi sanakseen ”Rosebud” (ruusunnuppu). Tämän jälkeen nähdään uutiskatsaus, jossa kerrotaan lyhyesti ja virallisesti Kanen julkinen elämä. Reportteri Jerry Thompson (William Alland) lähtee selvittämään ”Rosebudin” merkitystä, koska hän toivoo saavansa sen avulla Kanesta inhimillisemmän kuvan.
Orson Welles Wellesin esikoisohjaus "Citizen Kane" (1941) kuuluu elokuvahistorian tunnetuimpiin ja arvostetuimpiin. Welles näytteli itse pääosan elokuvassa, joka kertoo sanomalehtikeisari Charles Foster Kanen noususta ja tuhosta. Roolissaan Welles vanhenee 20-vuotiaasta pojasta kuolinvuoteellaan makaavaksi vanhukseksi. Elokuvan muissa rooleissa on Mercury Theatren näyttelijäkuntaa. "Citizen Kane" merkitsi visuaalista vallankumousta elokuvanteossa. Aikaisemmissa elokuvissa näyttelijät olivat yleensä lausuneet repliikkejään teatterimaisesti paikallaan seisovan kameran edessä. Welles käytti ensimmäistä kertaa täysimittaisesti monia keinoja, jotka nykyään ovat vakiintuneet osaksi normaalia elokuvakieltä: syvätarkkoja kuvia, suuria lähikuvia, poikkeuksellisia kuvakulmia ja pitkiä kamera-ajoja. Näyttelijät lörpöttelivät ja puhuivat toistensa päälle – tyyliin vaikutti Wellesin kokemus radiokuunnelmien ohjaajana.
Citizen Kane Elokuva oli kuitenkin ehdolla kahdeksaan muuhun Oscariin:
Citizen Kane Vaikka elokuvaa ei nähnyt monikaan ensiesityksen aikaan (suureksi osaksi Hearstin kampanjan takia) ja vaikka se lähes unohdettiin ennen sen uudelleenjulkaisua 1950-luvulla, se sai sitäkin enemmän huomiota tämän jälkeen. Monet kriitikot pitävät Citizen Kanea parhaana koskaan tehtynä elokuvana. American Film Institute listasi sen ensimmäiselle sijalla omalla sadan parhaan elokuvan listallaan. Se on valittu säilytettäväksi Yhdysvaltain National Film Registryssä. Sight & Sound -lehden kerran vuosikymmenessä järjestämässä kriitikkojen äänestyksessä se valittiin maailman parhaimmaksi elokuvaksi jokaisella kerralla vuosina 1962–2002. Vuonna 2012 "Vertigo – punainen kyynel" tiputti sen toiselle sijalle.
Joseph Cotten Hän aloitti uransa Broadwaylla mm. näytelmissä "Skandaalihäät" ja "Kaunis Sabrina". Teatterista hän jatkoi uraansa elokuviin. Kuuluisimmiksi muodostuivat Orson Wellesin kanssa tehdyt elokuvat "Citizen Kane" ("Citizen Kane", 1941), "Mahtavat Ambersonit" ("The Magnificent Ambersons", 1942) ja "Kolmas mies" ("The Third Man", 1949). Sen lisäksi hän näytteli 40-luvulla muun muassa elokuvaklassikossa "Kaasuvalo" ("Gaslight", 1944) Ingrid Bergmanin ja Charles Boyerin kanssa, sekä kahdessa Alfred Hitchcockin elokuvassa "Epäilyksen varjo" ("Shadow of a Doubt", 1943) ja "Kauriin merkeissä" ("Under Capricorn", 1949). 50-luvulla hän näytteli muun muassa Marilyn Monroen kanssa elokuvassa Niagara ("Niagara", 1953).
Taistelu elokuvasta Citizen Kane Elokuva oli ehdolla parhaan dokumenttielokuvan Oscar-palkinnon saajaksi.
Citizen Kane Thompson haastattelee Kanen tunteneita ihmisiä, ja takaumien kautta rakentuu kuva salaperäisestä miljonääristä. Lapsena Kane sai suuren perinnön, mutta sen vuoksi hänet erotettiin perheestään ja pankki kasvatti hänet. Aikuisena hän ryhtyi lehtikustantajaksi ja laajensi häikäilemättömillä toimillaan lehti-imperiuminsa maan suurimmaksi. Hän lietsoi Yhdysvaltain-Espanjan sotaa kasvattaakseen lehtiensä levikkiä. Kane nai presidentin veljentyttären ja yritti valtansa huipulla päästä kuvernööriksi, mutta avioliiton ulkopuolisen suhteen paljastuminen tuhosi hänen poliittisen uransa ja avioliittonsa. Mentyään naimisiin rakastajattarensa kanssa hän yritti pakkomielteisesti tehdä tästä suuren oopperalaulajan, vaikka tämä oli keskinkertainen laulaja. Tämän seurauksena Kane rikkoi välinsä vanhimpaan ystäväänsä Jedediah Lelandiin (Joseph Cotten). Lopulta myös toinen vaimo jätti Kanen ja Kane kuoli yksinäisenä valtavassa linnassaan.
Citizen Peter Kirjan nimi tuo mieleen Orson Wellesin elokuvan "Citizen Kane", kuten Antti Alanen alkusanoissa sanoo, mutta kirjan toisen toimittajan Olaf Möllerin mukaan viittaus liittyy pikemminkin von Baghin erääseen tv-dokumenttiin, Pekka ja Pätkä -ohjaaja Armand Lohikosken muotokuvaan "Kansalainen Puupää", sillä "Peter välittää Lohikosken tapaisista henkilöistä ja asioista, joista muut eivät välitä".
Montgomery Burns Häikäilemättömyytensä ja suunnattoman vaikutusvaltansa vuoksi Burnsin hahmo voidaan nähdä satiirisena parodiana kapitalismista ja Yhdysvaltain talouselämästä. Burnsin todellisia ja kuvitteellisia esikuvia ovat olleet muiden muassa Barry Diller, Howard Hughes, John D. Rockefeller, David Rockefeller, Roope Ankka ja "Citizen Kane" -elokuvan hahmo Charles Foster Kane.
Citizen Kane Elokuvan Suomen-ensi-ilta oli toisen maailmansodan jälkeen 18. heinäkuuta 1947 Helsingissä nimellä "Himo".
Hänen Majesteettinsa Roope Ankka Don Rosalle ovat tyypillisiä myös viittaukset elokuviin. "Hänen Majesteettinsa Roope Ankan" perusidea onkin lainattu vanhasta englantilaisesta elokuvasta "Passi Pimlicoon", jossa joukko lontoolaisia saa tietää asuvansa muinaisen kuninkaan taannoin ulkomaiselle ruhtinaalle lahjoittamalla maa-alueella. Kun Roopen Konradilta ostama asiapaperi on kuningas Yrjö III:n lahjoitusmääräys, se tarkoittaa sitä, että kukkula, jolla Roopen rahasäiliö sijaitsee, on itsenäinen valtio, samalla tavalla kuin elokuvan lontoolaisten maa-alue. Tarinassa on lisäksi viittaus elokuvaan "Zorron merkki" sekä myös katkelmia elokuvasta "Citizen Kane".
Orson Welles "Citizen Kanen" myötä Welles joutui jälleen julkisuuden pyöritykseen. Juorutoimittaja Louella Parsons vakuutti lehtikeisari William Randolph Hearstille, että Kanen hahmo perustui Hearstiin, kuten aivan ilmeisesti olikin tarkoitus. Niinpä Hearstin mediaimperiumi boikotoi elokuvaa, ja taloudelliset vaikutukset olivat elokuvayhtiölle tuhoisat. Wellesin kerrotaan sanoneen ironisesti, että todellisuus on tarua ihmeellisempi.
Citizen Kane Oscar-palkinto parhaasta käsikirjoituksesta alkuperäisessä elokuvassa jaettiin Wellesin ja Herman J. Mankiewiczin kesken ainoana elokuvalle myönnettynä Oscarina.
Vihreä oli laaksoni Elokuva oli kymmenen Oscarin ehdokkaana ja sai parhaan elokuvan palkinnon, vaikka muina ehdokkaina olivat muun muassa "Citizen Kane" ja "Maltan haukka".
Kuohuva 20-luku Orson Wellesin "Citizen Kanen" ajatellaan saaneen vaikutteita "Kuohuvasta 20-luvusta" dokumentinkaltaisten osuuksien, kuvakulmia koskevien ratkaisujen sekä kertojaäänen käyttämisen muodossa.
Kane Hodder Kane Hodder (s. 8. huhtikuuta 1955) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja stuntmies. Hänet tunnetaan parhaiten Jason Voorheesin roolista, jota hän esitti neljässä "Perjantai 13. päivä" -sarjan kauhuelokuvassa.
Orson Welles "Citizen Kane" sai hyvät arvostelut mutta taloudellisesti se ei menestynyt. Elokuvayhtiön mielestä sitä oli hankala markkinoida, koska siitä puuttui miellyttävä päähenkilö. Se oli kuitenkin yhdeksän Oscarin ehdokkaana, ja sai niistä yhden, käsikirjoituksesta.
8½ Filosofi ja yhteiskuntakriitikko Dwight Macdonald oli sitä mieltä, että elokuva oli ”loistavin, monipuolisin ja viihdyttävin elokuva "Citizen Kanen" jälkeen”. Screen Directory on arvioinut sen kaikkien aikojen neljänneksi parhaaksi vieraskieliseksi elokuvaksi.
Carol Kane Kanen ensimmäinen rooli oli teatterissa vuonna 1966 näytelmässä "The Prime of Miss Jean Brodie". Kanen ensimmäisiä rooleja elokuvissa on Jack Nicholsonin tähdittämässä "Saattokeikka"-elokuvassa vuonna 1973, jossa hän esiintyi ilotyttönä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten Jill Johnsonin roolista vuonna 1979 valmistuneessa kauhuelokuvassa "Kun tuntematon soittaa...".
William Randolph Hearst Orson Wellesin elokuva "Citizen Kane" (1941) on kenties se asia, josta William Randolph Hearst nykyään parhaiten muistetaan. Wellesin elokuvan pääosassa on lehtikuningas Charles Foster Kane, joka on vain heikosti naamioitu kopio W. R. Hearstista: Kane on kaivosmiljonäärin perijä joka aloittaa uran sanomalehtimiehenä, lietsoo Yhdysvaltain-Espanjan-sotaa kasvattaakseen lehtiensä levikkiä, epäonnistuu pyrkimyksissään päästä politiikkaan, rakentaa itselleen valtavan Xanadu-linnan ja yrittää pakkomielteisesti tehdä lahjattomasta rakastajattarestaan suurta oopperalaulajaa. Väitetään jopa, että elokuvan kuuluisa avainsana "Rosebud" ("Ruusunnuppu") olisi hellittelynimi, jota Hearst käytti Marion Daviesin intiimeistä osista.
Pahan kosketus Sisällöllisen vaikuttavuutensa lisäksi elokuva tekee vaikutuksen elokuvateknisten keinojen käytöllä, kuten kamera-ajoilla ja kuvakulmilla.. Allmovien arvostelija vertaa sen elokuvakerronnan visuaalisuutta ja kekseliäisyyttä Wellesin mestariteokseen "Citizen Kaneen".
Citizen Kane Jorge Luis Borges kuvaa paljastuvaa tarinaa vuonna 1941 tehdyssä haastattelussa ”metafyysiseksi salapoliisitarinaksi”.
Elokuvan kohde (sekä psykologinen että allegorinen) on ihmisen sisäisen olemuksen tutkiminen hyödyntäen hänen tekemiään töitä, hänen lausumiaan sanoja, hänen tuhoamiaan elämiä. – – Orson Welles näyttää ylenpalttisia, loputtomia otteita Charles Foster Kanen elämästä ja kehottaa meitä kokoamaan ne ja luomaan Kanen uudelleen. Elokuva pursuaa monimuotoisuutta ja epäsuhtaisuutta: ensimmäisissä kohtauksissa kuvataan Kanen haalimaa omaisuutta; eräässä viimeisistä köyhä nainen, rehevä ja kärsivä, tekee valtavaa palapeliä lattialla palatsissa, joka on myös museo. – – Lopussa tajuamme, että palaset eivät ole minkään salaisen yhteyden hallitsemia: halveksittu Charles Foster Kane on irvikuva, ulkokuorten sekasotku.
Elokuva yhdistää Gregg Tolandin vallankumouksellisen syvätarkan kuvauksen Wellesin ja Herman J. Mankiewiczin Oscarin voittaneen käsikirjoituksen sekä ensimmäistä kertaa elokuvissa esiintyvän näyttelijäkaartin, jossa on Wellesin tuttuja Mercury Theaterin ajoilta, kuten Joseph Cotten sekä Agnes Moorehead.
Herman J. Mankiewicz Mankiewicz sai parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkinnon elokuvasta "Citizen Kane" (1941). Lisäksi hän oli ehdokkaana elokuvasta "Sankaritekojen mies" (1942). Mankiewiczin nuorempi veli oli elokuvaohjaaja ja -tuottaja Joseph L. Mankiewicz.
The Room "The Room" on tullut tunnetuksi sen saamasta negatiivisesta vastaanotosta. Sitä on kutsuttu muun muassa ”huonojen elokuvien "Citizen Kaneksi"” ja sitä pidetään yhtenä kehnoimmista koskaan tehdyistä elokuvista. Elokuvaa on kritisoitu muun muassa sen näyttelijäsuorituksista, käsikirjoituksesta, ohjauksesta ja sekavasta tarinankerronasta.
Ray Collins (näyttelijä) Collins kuului Orson Wellesin Mercury Theatren näyttelijöihin, ja esiintyi muun muassa "Maailmojen sota -kuunnelmassa" kolmessa eri roolissa. Hän esiintyi yli 90 elokuvassa, joukossa Wellesin ohjaamat Citizen Kane, Mahtavat Ambersonit ja Pahan kosketus.
Yhdysvallat Yhdysvalloissa on tuotettu lukuisia maailmanlaajuisia menestyselokuvia, kuten "Tuulen viemää" (1939), "Tähtien sota" (1977), "Titanic" (1997) ja "Avatar" (2009). American Film Instituten vuonna 2007 valitsemat parhaat yhdysvaltalaiset elokuvat ovat "Citizen Kane" (1941), "Kummisetä" (1972) ja "Casablanca" (1942).