mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Diffraktio Suhteessa linssin keskiöön, on linssillä tarkasteltavien kohteiden välillä jokin kulma. Kohteiden välisen kulman pienentyessä kylliksi, sulautuvat kohteiden interferenssikuviot toisiinsa, jolloin ei enää voida nähdä onko kohteita yksi vai kaksi. Jos diffraktiota ei olisi, voitaisiin kuvaa teoriassa aina vain suurentaa toisin linssein. Tällöin pienimmätkin ja läheisimmätkin kohteetkin erottuisivat toisistaan kunhan niiden välinen kulma ei olisi nolla, jolloin kohteet olisivat perättäin suhteessa linssiin tai samassa pisteessä.
Erotuskyky Kaukoputken paras mahdollinen erotuskyky riippuu sen suurimman linssin tai peilin, objektiivin halkaisijasta. Tämä johtuu valon diffraktiosta. Käytännössä erotuskykyyn vaikuttaa ilmakehän rauhattomuus siten, että pistemäisenkin kohteen kuva pyrkii aina leviämään noin 0,5-1,0 kulmasekunnin läpimittaiseksi kiekoksi. Aktiivinen optiikka eli peilin nopea muodon muuttaminen tietokoneohjauksella ja täpläinterferometria ovat suurissa kaukoputkissa käytettyjä keinoja, joilla erotuskykyä parannetaan. Käytännössä erotuskyky tarkoittaa esimerkiksi kahden lähekkäisen tähden erottumista erillisinä. Valokuvauksessa on otettava huomioon kuvan leviäminen filmin 0,01–0,03 mm rakeiden mukaan.
Diffraktio formula_1
Diffraktio formula_2
Diffraktio formula_3
Diffraktio formula_4
Diffraktio formula_5
Diffraktio formula_6
Diffraktio formula_7
Diffraktio formula_8
Diffraktio formula_9
Diffraktio formula_11
Diffraktio formula_12
Diffraktio formula_13
Diffraktio formula_14
Diffraktio formula_15
Diffraktio formula_16
Diffraktio formula_18
Diffraktio formula_19
Diffraktio formula_20
Diffraktio Interferenssikuvio muodostuu koherenteille hiukkasille, muille kappaleille ja sähkömagneettiselle säteilylle, kuten näkyvälle valolle, myös yhdellä raolla. Syy miksi näin käy, voidaan ajatella helpoimmin klassisen fysiikan Huygensin periaatteen kautta, jossa raon jokaiseen kohtaan muodostuu pallomaisesti etenevä pallolähde aivan kuin rakoja olisi lähekkäin useita. Nämä pallolähteet interferoivat keskenään. Huygensin periaate ei kuitenkaan selitä ilmiötä.
Fraunhoferin diffraktiossa kohtisuoraan rakolevylle tuleville aalloille minimi eli esimerkiksi valolla tummin kohta muodostuu varjostimelle seuraavan yhtälön mukaisesti
Diffraktio Kulma saadaan arkussinifunktiolla
Laser Laserin synnyttämä valo on hyvin kollimoitunutta. Tämä tarkoittaa sitä, että suunnattaessa laserin valo kaukaiselle pinnalle sen muodostama valopisteen ala on suhteellisen pieni. Kuitenkin täydellisen kollimoitunutta sädettä ei voida diffraktion vuoksi saada aikaan. Tämän takia laservalokin leviää pitemmillä matkoilla hiukan. Tämä leviäminen riippuu kuitenkin voimakkaasti laserin tyypistä. Suurten kaasulasereiden säteet ovat usein hyvin kollimoituja, mutta pienten puolijohdelasereiden säteet hajoavat lähes välittömästi suuaukon jälkeen (kulmat saattavat olla jopa 50° luokkaa). Nämä hajaantuvat säteet voidaan kuitenkin kollimoida uudestaan optisilla laitteilla. Muiden kuin laserlähteiden valoa on sen sijaan erittäin vaikea kollimoida hyvin.
Diffraktio Yhden tai useamman aukon tai esteen diffraktoima aalto "hajoaa". Hajonneet osat voivat vahvistaa tai heikentää toisiaan paikoitellen: tätä kutsutaan "interferenssiksi", joka on diffraktioon usein läheisesti liittyvä ilmiö. Vahvistavaa vaikutusta saatetaan kutsua konstruktiiviseksi tai rakentavaksi. Heikentävää vaikutusta kutsutaan destruktiiviseksi tai hajottavaksi. Jos aalloilla on sama vaihe-ero, ne etenevät samaan suuntaan, niillä on sama aaltomuoto ja niillä on sama taajuus, eivätkä nämä ominaisuudet muutu, niitä kutsutaan "koherenteiksi". Vain koherentit aallot voivat muodostaa interferenssikuvion, jota kutsutaan myös "diffraktiokuvioksi". Kuvion voimakkaimpia kohtia kutsutaan usein "maksimeiksi" ja heikoimpia kohtia "minimeiksi".
Diffraktio Korkeus on siten nollannen kertaluvun maksimista
Optiikka Valon käyttäytymistä oli tutkittu jo kauan, mutta edelleen oli epäselvää, mitä valo on ja mistä se koostuu. Askeleen eteenpäin tässä asiassa otti bolognalainen tieteilijä ja jesuiitta Francesco Maria Grimaldi, joka teki tarkkoja mittauksia valon diffraktiosta. Hän myös otti käyttöön ilmiötä kuvaavan sanan. Ensimmäinen viittaus ilmiöön löytyy kuitenkin jo da Vinciltä. Diffraktio innostikin 1600-luvun fyysikkoja selittämään ilmiön syitä. Ensimmäisenä asiaa tutki Robert Hooke, jonka mukaan valoa pitäisi ajatella värähdyksenä. Tämä tiesi valon aaltoteorian syntyä. Sen ohella hän tutki interferenssivärejä, joiden hän uskoi syntyvän eri pinnoista heijastuneiden säteiden yhdistyessä.
Diffraktio Entä missä kulmassa ja kohtaa on seuraava valokuvio samoissa oloissa?
Diffraktio Hilan aikaansaamien maksimien korkeus varjostimella saadaan yhtälöllä
Diffraktio Myös maksimien intensiteetti kasvaa rakojen määrän kasvaessa.
Synkrotroni Tutkimusmenetelmiin kuuluvat mm. kuvantaminen, spektroskopia, sekä sironta ja diffraktio.
Röntgendiffraktio Wilhelm Röntgenin löydettyä röntgensäteilyn 1895 ei kestänyt kauan, että se jo löysi sovellutuksia, jotka perustuivat röntgensäteilyn absorptioon. Vuonna 1912 keksittiin uusi tapa käyttää röntgensäteilyä, kun Max von Lauen idean perusteella röntgensäteiden diffraktio kiteestä todennettiin kokeellisesti. Pian löydön jälkeen vuosina 1913 ja 1914 William Henry Bragg ja William Lawrence Bragg omalta osaltaan edistivät havainnon kehittämistä menetelmäksi. Laue sai löydöstä Nobelin fysiikanpalkinnon 1914 ja Braggit 1915. Laue-kuva tarkoittaa nykyään polykromaattisella röntgensäteilyllä otettua diffraktiokuviota yksittäiskiteestä. Braggien nimi taas jäi elämään Braggin laissa, johon röntgendiffraktion käyttö menetelmänä tänäkin päivänä suurelta osin perustuu.
Diffraktio Useita rakoja sisältävää rakolevyä, jossa raot ovat säännöllisin välimatkoin toisistaan, kutsutaan hilaksi.
Diffraktio Maksimeita on kaksi, yksi kohdassa 1.2 µm, ja toinen kohdassa -1.2 µm.
Diffraktio Punainen valokuvio muodostuu siis keskelle varjostinta katsottaessa rakojen kohdalta kohtisuoraan varjostimelle.
Hubble-avaruusteleskooppi Hubblen historia alkaa vuodesta 1946, jolloin tähtitieteilijä Lyman Spitzer (1914–1997) kirjoitti artikkelin "Astronomical advantages of an extra-terrestrial observatory". Silloin oli vasta kehitetty raketteja, kuten V2, joilla päästiin ilmakehän ulkopuolelle. Artikkelissaan hän kuvasi avaruudessa sijaitsevan observatorion kahta tärkeintä etua: ensiksi resoluutiota rajoittaisi ainoastaan diffraktio, eikä ilmakehän väreily pääse haittaamaan havaintoja. Niihin aikoihin maanpäällisten teleskooppien resoluutio jäi 0,5–1,0 kaarisekunnin välille, kun diffraktio antaa 2,5-metrisellä peilillä varustetulle teleskoopille teoreettisen 0,1 kaarisekunnin rajan. Toinen etu olisi mahdollisuus tehdä havaintoja infrapunan ja ultravioletin aallonpituuksilla; ilmakehä imee nämä varsin tehokkaasti.
Diffraktio Minimi saadaan yllä olevalla yhtälöllä käyttämällä arvoa (m + 0.5) arvon m tilalla.
Diffraktio Rakojen etäisyys on 1 cm / 5000 = 0.0002 cm eli 2*10 m joten
Diffraktio Pienin likimääräinen kulma, jossa olevat kohteet diffraktiorajoitetulla linssillä voidaan erottaa toisistaan, saadaan yhtälöllä
Diffraktio Käyttäen edellisen λ tarkkaa arvoa kaksoisrakolevyn kaavalla saadaan keskimmäisestä maksimista seuraavan maksimin korkeus
Optiikka Linssit ja peilit ovat keskeisiä tutkimuskohteita geometrisessa optiikassa. Geometrinen optiikka rajoittuu ilmiöihin, joissa ei tarvitse ottaa huomioon interferenssiä tai diffraktiota.
Diffraktio Kaikilla malleilla on heikkoutensa ja vahvuutensa, ja niitä voidaan soveltaa itse kullekin sopiviin ongelmiin. Mallin valintaan vaikuttaa se, mitä tiedetään annetusta ongelmasta.
Turvapaino "DOVID":it (Diffractive Optically Variable Image Device) ovat elementtejä, joiden toiminta perustuu hiloihin jotka muuttavat valon kulkua diffraktiolla.
Diffraktio Diffraktio on ilmeistä esimerkiksi vedellä, mutta tätä tapahtuu myös valolla. Parhaiten se on kenties havaittavissa jos koherentilla ja siten yksivärisellä eli vain yhtä aallonpituutta lähettävällä eli monokromaattisella valonlähteellä, kuten laserilla valaistaan levyä, jossa on kaksi hyvin lähellä toisiaan olevaa ja kyllin kapeaa vierekkäistä rakoa. Tällöin muodostuu kyllin kaukana levyn takana olevaan "varjostimeen" useita rivissä ja toisistaan tasaisin välimatkoin olevia valoviiruja tai -täpliä sisältävä interferenssikuvio. Varjostimeen ei siis muodostu kahta viirua/täplää toisin kuin joku saattaisi olettaa vaikka valon havaitaan etenevän arkielämässä sädemäisen suoraan kuin se koostuisi vain hiukkasmaisen luonteen omaavista osasista. Tämänkaltainen interferenssikuvion aikaansaava koe tunnetaan muun muassa Youngin kaksoisrakokokeena tai kaksoisrakokokeena. Valo siis diffraktoi ja interferoi itsensä kanssa, eli sillä on aaltomaista luonnetta.
Diffraktio Yhtälön kerroin 2.44 on 1.22 kerrottuna kahdella koska tarkastellaan leveyttä. Käytettäessä yhtälössä arvoa 1.22 saataisiin vain maksimialueen säde.
Fresnelin integraalit Fresnelin integraalit ovat kaksi integraalia, jotka esiintyvät tutkittaessa aaltoliikkeen, tavallisimmin valon, lähikenttädiffraktiota eli Fresnel'n diffraktiota. Fresnelin integraalit ovat
Diffraktio Vektorimalleja on myös useita, muun muassa Strattonin ja Chun malli, pintojen yhdenarvoisuusperiaattelle perustuva malli sekä Jacksonin malli. Vektorimalleja pidetään skalaarisia tarkempina.
Diffraktio Missä kohtaa varjostinta on aallonpituuden 700 nm punaisen valon nollannen kertaluvun valokuvio, jos varjostin on 10 m päässä ja raot ovat 1 cm etäisyydellä toisistaan?
Diffraktio Hilassa on 5000 rakoa per cm ja sitä valaistaan 500 nm laserilla. Missä kulmassa ja korkeudella varjostimella ensimmäisen kertaluvun maksimit ovat jos varjostin on 4 m päässä hilasta?
Gammasäteily Ernest Rutherford ja Edward Andrade mittasivat 1914 gammasäteilyn aallonpituuden diffraktion avulla. Rutherford nimesi säteilyn gammasäteilyksi kreikkalaisten aakkosten mukaan, kuten oli aiemmin nimennyt alfa- ja beetasäteilynkin.
Diffraktio Aalto voi olla mekaaninen kuten ääniaalto tai aalto veden pinnalla, hiukkanen kuten elektroni tai fotoneista koostuvaa sähkömagneettista säteilyä kuten radioaalto, infrapunasäteily, näkyvä valo tai röntgensäteily.
Diffraktio Myös aineella eli materialla on aallonpituus, joka voidaan laskea de Broglien yhtälöllä. Siksi interferenssikuvioita muodostuu aineella sähkömagneettisen säteilyn lisäksi, mutta aineen interferenssikuvioita on usein hankalampi saada aikaan.
Diffraktio Selkein kaksoisraon interferenssikuvio muodostuu käytettäessä vain yhden aallonpituuden omaavia hiukkasia, muita kappaleita tai sähkömagneettista säteilyä eli monokromaattista säteilyä. Monokromaattinen näkyvä valo on vain yhden väristä.
Diffraktio Kulmat esimerkiksi valolla ovat kuitenkin niin pieniä, että voidaan olettaa että tan θ ≈ θ, jolloin θ kerrotaan suoraan etäisyydellä L. Maksimin korkeuden y ilmoittava yhtälö muuntuu siten muotoon
Linssi (optiikka) Rajatapauksessa jos "S" = ∞, niin "S" = "f" ja "M" = −"f" / ∞ = 0. Tämä vastaa tilannetta, jossa äärettömän kaukaisesta kohteesta syntyy kuva polttopisteeseen. Valon diffraktion vuoksi kuva ei todellisuudessa silloinkaan ole aivan pistemäinen.
Diffraktio Elektronisäteen elektronien liike-energia 1 elektronivolttia (eV). Säteellä osoitetaan kaksoisrakolevyyn. Missä kohtaa elektronien havaitsinta on ensimmäisen kertaluvun maksimi, jos havaitsin on 10 m päässä ja raot ovat etäisyydellä 1 cm toisistaan?
Diffraktio Skalaarimallit perustuvat Huygensin periaatteelle, Rayleighin-Sommerfeldin teorialle, Kirchhoffin yhtälöihin ja mallille, josta voisi käyttää suomeksi nimitystä tasoaaltojen kulmaspektri. Tunnetut Fresnelin ja Fraunhoferin yksinkertaistukset eli approksimaatiot on johdettu Kirchhoffin mallista.
Syväterävyysalue Varsinkin "pokkareilla" ( = taskukameroilla) terävyyteen alkaa pienillä aukoilla vaikuttaa valon hajoamisen vaikutus ja pistekoko, joiden yleinen nimitys on optisesti diffraktio. Ts.: määrättyä aukkoa pienemmällä ei syvyysterävyys kasvakaan vaan valon hajoaminen heikentää "terävyyttä".
Braggin laki Kvanttimekaanisesti kyse on kuitenkin todennäköisyyksistä, joten myös yksi ainut säde voi diffraktoitua, eikä kahden säteen tarvitse yhtäaikaisesti tulla kiteeseen. Siispä säteilyn ei tarvitse olla koherenttia, jotta diffraktio tapahtuisi.
Ernst Gehrcke Ernst Johann Gehrcke (1. heinäkuuta 1878 Berliini – 25. tammikuuta 1960 lähellä Berliiniä) oli saksalainen fyysikko. Hänet tunnetaan erityisesti suhteellisuusteorian vastustajana sekä valon diffraktioon käytettävän Lummer-Gehrcke -lautasen kehitämisestä.
Diffraktio Esimerkiksi erittäin hyvinkin valmistettujen tavallisten valomikroskooppien erotuskyky on rajoittunutta näkyvän valon aallonpituuden vuoksi yllä olevien kaavojen mukaisesti. Liian pienet ja lähekkäiset kohteet näkyvät mikroskoopilla "puuroutuneina", eli toisiinsa sotkeutuneina interferenssikuvioina.
William Lawrence Bragg Vuosina 1912–1914 Lawrence työskenteli tiiviisti isänsä kanssa tutkien röntgensäteilyn diffraktiota kiteistä. He julkaisivat tuloksensa 1915, ja jo samana vuonna heidät palkittiin Nobelin fysiikanpalkinnolla tästä tutkimuksesta, kun Lawrence oli vasta 25-vuotias.
Diffraktio Punaisen valokuvion kirkkain kohta on erittäin pienessä kulmassa (noin 4*10 asteessa) keskimmäisestä valokuviosta. Siten sen korkeus voidaan laskea suoraan ilman tangenttifunktiota. Valokuvioita on kaksi: toisen korkeus on 7 µm ja toisen -7 µm.
Elektronidiffraktio Elektronidiffraktio on valon diffraktiota muistuttava ilmiö, jossa elektronin kulkureitti taipuu, kun sen kulkuun on vaikuttanut jokin kappale, esimerkiksi rako tai kide. Elektronit hajaantuvat osuessaan materiaalin hilassa oleviin atomeihin, ja muodostavat sen jälkeen kalvolle osuessaan symmetrisiä interferenssikuvioita.
Käänteishila Käytetään kiteeseen saapuvan säteilyn aaltovektorille merkintää formula_63, annettuun suuntaan diffusioituneen säteilyn aaltovektorille merkintää formula_64 ja niiden erotuksena saatavalle diffuusiovektorille merkintää formula_65. Tällöin Blochin teoreemasta seuraa, että diffraktio esiintyy, kun formula_66 on jokin käänteishilan pisteistä.
Diffraktio Arvo 1.22 on ensimmäisen lajin besselin funktioista ja piin likiarvosta matemaattisesti johdettu ja sekin on oikeasti pyöristetty arvo. Tarkempi arvo on 1.21966989... ().Keskimmäisen interferenssikuvion maksimi"alueen" eli esimerkiksi valolla keskimmäisen kirkkaan alueen likimääräinen halkaisija on
Augustin Jean Fresnel Käyttämällä kahta metallipeiliä, jotka muodostivat lähes 180 asteen kulman, hän sai kumotuksi diffraktion vaikutuksen kokeessa, jolla F. M. Grimaldi oli tutkinut valoaaltojen interferenssiä. Tämän hän katsoi vakuuttavasti vahvistavan, että valoaaltojen interferenssi oli selitettävissä aaltoteorian avulla.
Diffraktio Ensimmäisen kertaluvun p arvot (eli kun p = 1) mukaiset minimit määräävät varjostimelle muodostuvan interferenssikuvion keskimmäisen kuvion leveyden. Koska tarkastellaan leveyttä, tulee yhtälö kuitenkin kertoa kahdella, jolloin leveys w saadaan metreinä seuraavan yhtälön mukaisesti
Sironta Sironta on ollut tärkeä osa modernin fysiikan syntyä. Comptonin sironta oli osoitus valosähköisen ilmiön lisäksi valon luonteen kaksijakoisuudesta. Vaikka säteily käyttäytyi diffraktiossa kuin aaltoliike, Arthur Comptonin 1922 havaitsema epäelastinen sironta osoitti kuitenkin, että valo käyttäytyi myös kuin hiukkanen.
Hila (optiikka) Hila on optiikassa käytetty levy, jossa on yhdensuuntaisia ja toisistaan yhtä etäällä olevia rakoja tai uurteita, tyypillisesti useita satoja millimetrillä. Hila voi olla heijastava tai läpäisevä (heijastushila tai läpäisyhila). Sopivasti muotoiltu hila hajottaa valoa spektriksi diffraktio-ilmiön avulla.
David Brewster Brewster syntyi Jedburghissa. 12-vuotiaana poika lähetettiin Edinburghin yliopistoon tavoitteena hankkia tuleva elinkeino pappissäädyssä. Brewster oli kuitenkin jo osoittanut kiinnostusta luonnontieteisiin. Hän suoritti loppuun teologiset opintonsa, mutta eräs hänen opiskelutovereistaan houkutteli Brewsterin tutkimaan valon diffraktiota.
Diffraktio formula_10
Yllä olevat yhtälöt eivät kerro että raon interferenssikuvioissa maksimit rajautuvat pienemmille alueille ja niiden väliset etäisyydet kasvavat, mitä enemmän rakoja on jos niiden väliset etäisyydet etäisyydet eivät muutu. Tämä johtuu siitä, että yhtälöissä rakoja oletetaan olevan äärettömästi ja siten hilankin oletetaan olevan äärettömän leveä.
Aalto Diffraktiota tapahtuu aallon kohdatessa esteitä, kuten saaria tai luotoja. Kitka saa aikaiseksi liikkeen, jossa aalto kiertää saaren ja aiheuttaa kovaa aallokkoa saaren vastakkaisella puolella. Näin saarien suojan puoleisilla rannoilla on usein yhtä paljon aallokkoa kuin tuulisella puolella.
Kvasikide Kvasikiteet ovat kiinteitä aineita, jotka ovat rakenteeltaan järjestyneitä, mutta jaksottomia. Niissä atomit muodostavat hilan, joka täyttää tilan mutta jolla ei ole siirtosymmetriaa. Kvasikiteitä voidaan pitää kiteisen ja amorfisen aineen välimuotoina. Kiteitä ne muistuttavat siinä, että niissäkin saadaan röntgensäteillä aikaan Braggin diffraktio, mutta toisin kuin kiteissä, niissä ei ole samanlaisena toistuvaa yksikkökoppia.
Clinton Davisson Clinton Joseph Davisson (22. lokakuuta 1881 – 1. helmikuuta 1958) oli yhdysvaltalainen fyysikko, joka teki pitkän uran tutkijana Bell Labsissä. Hänet palkittiin Nobelin fysiikanpalkinnolla 1937 yhdessä G.P. Thomsonin kanssa. He keksivät elektronien diffraktion kiteistä eli elektronidiffraktion toisistaan riippumatta.
Diffraktio 1 eV tiedetään olevan noin 1.6*10 j, joka on elektronin liike-energia K, ja elektronin massan olevan 9.11*10 kg. Liikemäärä p (massa kertaa nopeus eli mv) lasketaan muuttamalla kineettisen energian kaava K = 0.5 mv seuraavaan muotoon
Diffraktio formula_17
Jos kohteiden välinen kulma α on α > θ tai α = θ, voidaan kohteiden sanoa erottuvan toisistaan. Jos α < θ, eivät kohteet erotu toisistaan, sillä niiden interferenssikuviot ovat sulautuneet yhteen. Näitä erotuskyvyn sääntöjä eli kriteereitä kutsutaan "Rayleighin kriteereiksi" (eng. "Rayleigh criterion"), sillä ne kehitti Lordi Rayleigh. Muita erotuskyvyn sääntöjäkin tosin on.
Maasälpä Koostumukseltaan labradoriittista plagioklaasia käytetään korukivenä. Labradoriitille tunnusomainen piirre on kirkas värileikki, joka aiheutuu valon diffraktiosta sen mikroskooppisen pienissä eksoluutiolamelleissa. Tällaista labradoriittia esiintyy esimerkiksi Ylämaalla, Kaakkois-Suomessa. Ylämaan labradoriitti tunnetaan kaupallisesti myös nimellä spektroliitti, ja se on Suomen tärkein korukivi. Alkalimaasälpiä (varsinkin ortoklaasia) käytetään keramiikkateollisuuden raaka-aineena.
De Broglien aallonpituus Hypoteesi hiukkasten aallonpituudesta liittyy aalto-hiukkasdualismiin, josta johtuen tietyt hiukkasiin ja sähkömagneettiseen säteilyyn liittyvät fysikaaliset ilmiöt voidaan selittää joko aaltoliike- tai hiukkaskuvassa. Aaltoliikekuvassa selittyviä ominaisuuksia ovat muun muassa interferenssi esimerkiksi diffraktion yhteydessä ja polarisaatio. Hiukkasluonne taas selittää valosähköisen ilmiön, mustan kappaleen säteilyn ja Comptonin sironnan.
Käänteishila Mielivaltaisellekin atomikokoelmalle voidaan määritellä käänteishila. Tähän voidaan päätyä muun muassa käsittelemällä hajaantuneita aaltoja, jotka syntyvt sellaisessa Fraunhoferin diffraktiossa, joka saadaan rajatapauksena suurilla etäisyyksillä summattaessa kaikista atomeista sironneet aallot Huygensin periaatteen mukaisesti.. Alla olevassa yhtälössä tätä summaa merkitään kompleksiamplitudilla F, koska sekin on suorassa avaruudessa olevan efektiivisen sirontapotentiaalin Fourier’n muunnos:
Diffraktio Jos tiedetään millä etäisyydellä L varjostin on metreinä, johon maksimi muodostuu, voidaan sen korkeus y-akselilla y metreinä laskea trigonometrisesti pitämällä L-arvoa viereisenä kateettina, θ kulmana tämän ja hypotenuusan välillä, ja y tuntemattomana vastakkaisena kateettina (katso suorakulmainen kolmio). Akseli on varjostimen myötäinen ja sen nollakohta on rakolevyltä kohtisuoraan katsottaessa rakojen keskellä. Korkeus lasketaan yhtälöllä
Sinivuokko Suomessa sinivuokko on yleinen tai hyvin yleinen kasvi maan lounais- ja eteläosissa Ahvenanmaalta linjan Kristiinankaupunki–Jyväskylä–Kotka korkeudelle saakka. Se on myös tavanomainen Etelä-Karjalassa itärajan tuntumassa. Satunnaisemmin sinivuokkoa kasvaa Etelä-Pohjanmaalla, Etelä- ja Pohjois-Savossa ja Pohjois-Karjalassa. Pohjoisimmat havainnot ovat Oulun seudulta ja Etelä-Lapista. Moni sinivuokon esiintymä, varsinkin lajin pääesiintymisalueen ulkopuolella, on seurausta ihmisten tekemistä siirtoistutuksista.
Myllyjärvi (Espoo) Myllyjärveä ympäröi luonnonsuojelualue. Järvi on vanhan metsän ympäröimä ja se on korkean mäen päällä. Järven itärannalla on myös pieni uimaranta laitureineen. Mäen etelärinteellä kasvaa vanha kuusimetsä, jonka alikasvustona kasvaa sadoittain suuria luonnonvaraisia pähkinäpensaita ja muutamia vaahteroita. Myös metsän ikivanhat jättiläismäiset kuuset, männyt ja vielä pystyssä suuret seisovat kelopuut ovat näyttäviä. Aluskasvillisuudesta löytyvät niin kallioimarre, sinivuokko, hiirenporras kuin mustikkakin.
Sinivuokko Keskiajalla kehitetyn signatuuriopin mukaisesti sinivuokon lehtien uskottiin auttavan maksavaivoihin, koska sen lehtien muoto ja alapinnan väri muistuttavat maksaa. Kasvin myrkyllisyydestä huolimatta kevään ensimmäisen sinivuokon kukan syömisen uskottiin myös auttavan torjumaan vilustumista. Kansanlääkinnässä sen lehtiä on käytetty sisäisesti virtsanerityksen lisäämiseen ja munuaiskivien hoitoon, sekä ulkoisesti haavojen lääkintään. Näitä tarkoituksia varten sinivuokkoa ei pidä myrkyllisyydestä johtuen enää käyttää eikä niillä ole tehoakaan.
Sinivuokko Carl von Linné kuvasi sinivuokon vuokkojen ("Anemone") sukuun kuuluvana nimellä "Anemone hepatica" vuonna 1753 kasvien tieteellisen nimistön pohjana olevassa teoksessaan "Species Plantarum". Saksalainen Johann Christian Daniel von Schreber puolestaan kuvasi sinivuokon nimellä "Hepatica nobilis" vuonna 1771. Lisäksi Dominique Chaix kuvasi sinivuokon nimellä "Hepatica triloba" vuonna 1785. Tieteellisen nimistön etusijaperiaatteen mukaan "Hepatica nobilis" on "Hepatica"-suvussa ainoa kelvollinen tieteellinen nimi sinivuokolle. "Hepatica triloba" -nimeä on kuitenkin usein käytetty sinivuokon kaksiosaisena nimenä vanhoissa kasvioissa. Suvun tieteellinen nimi "Hepatica" johtuu kreikan ja latinan kielen maksaa tarkoittavasta sanasta "hepar".
Sinivuokko Sinivuokko on monivuotinen, 10–15 senttimetriä korkeaksi kasvava ruohokasvi. Elomuodoltaan sinivuokko on puolipiilijä eli hemikryptofyytti. Sen juurakko on pystykasvuinen. Varsia on yhdestä seitsemään. Sinivuokon aluslehdet kasvavat ruusukkeena ja ne ovat nahkeat, väriltään tummanvihreät. Vuoden uudet lehdet aloittavat kasvun kukinnan päättyessä, ja kasvavat alkukesän ajan. Ne talvehtivat vihreinä ja lakastuvat vasta seuraavan vuoden kesällä. Lehtien ruodit ovat 8–20 senttimetriä pitkät ja karvaiset. Lehtilavat ovat kooltaan 4–8 × 5–9 cm, herttatyviset ja kolmihalkoiset. Yksittäiset liuskat ovat ehytlaitaiset, alta karvaiset ja usein myös punertavat. Sinivuokon kukat kehittyvät yksittäin lyhyiden vanamaisten varsien latvoihin. Kukan alla on kolme verholehtimäistä ehyttä ylälehteä. Terälehtiä vastaavia kehälehtiä on 6–8 (–12). Kukat ovat väriltään yleisimmin sinisiä tai sinivioletteja, joskus myös valkoisia, punaisia tai kirjavia. Emilehtiä on 10–30. Sinivuokon hedelmät ovat vuokoille ja muille leinikkikasveille tyypillisesti pähkylöitä, jotka muodostavat pallomaisen hedelmystön. Pähkylät ovat 4–5 millimetriä pitkiä ja niissä on lyhyt, yhden millimetrin ota. Muurahaiset levittävät pähkylöitä, sillä niissä on muurahaisia houkutteleva lisäke eli elaiosomi.
Sinivuokko Eri vuokkolajien sukulaissuhteita on tutkittu perusteellisesti sekä kasvien morfologian että DNA:n perusteella. Tästä huolimatta kasvitieteilijät eivät ole päässeet sukujen rajaamisesta yksimielisyyteen. Sinivuokko sijoitetaan nykyäänkin toisinaan laajasti käsitettyyn "Anemone"-sukuun, samaan sukuun valkovuokon ("Anemone nemorosa") kanssa, alkuperäisellä Linnén antamalla lajinimellä. Taksonomian sääntöjen mukaan tällöin pitäisi kaikki lähisukuiset vuokot, mukaan lukien sinivuokot ("Hepatica"), kylmänkukat ("Pulsatilla") ja eräät muut pienemmät suvut yhdistää samaan "Anemone"-sukuun.
Lehtomainen kangas Nimensä mukaisesti metsätyypin kenttäkerroksessa kasvaa käenkaalia ja mustikkaa. Tämän lisäksi käenkaali-mustikkatyypissä kasvaa kevätlinnunherne, sinivuokko, sormisara ja nuokkuheinä. Vähäisemmässä määrin käenkaali-mustikkatyypin lehtomaisilla kankailla kasvaa myös oravanmarja, metsäkurjenpolvi, metsäimarre ja metsämaitikka.
Ruissalo Saarella kasvaa runsaasti mm. valkovuokkoja, sinivuokkoja ja kieloja, joka on Suomen kansalliskukka.
Sinivuokko Sinivuokko on Suomessa leskenlehden ja valkovuokon tavoin kevään ensimmäisiä kukkijoita ja sen kukinnan edistymistä seurataan Suomessa muun muassa Luontoliiton vuosittaisessa kevätseurannassa. Sinivuokko on Hämeen alueen maakuntakukka. Sinivuokko poistettiin rauhoitettujen lajien listalta vuonna 2005. Tätä ennen sinivuokon kerääminen kaupan pitämistä varten sekä sen kaupaksi tarjoaminen ja myyminen oli pitkään kielletty Manner-Suomessa. Leinikkikasveille ominaisesti sinivuokon kaikki kasvinosat sisältävät myrkyllisiä aineita.
Tamminiemen luonnonsuojelualue Kenttäkerroksessa kasvaa kieloa suurina kasvustoina. Mustikka, metsäkastikka, lehtonurmikka, syylälinnunherne, valkovuokko ja nuokkuhelmikkä ovat yleisiä. Paikoin esiintyy sinivuokkoa, sormisaraa, karhunkiertoa, valkolehdokkia ja mustakonnanmarjaa. Tamminiemen eteläreunalla pellon reunassa kasvaa mäkilehtolustetta ja rantahirvenjuurta. Kalliokedolla kasvaa muun muassa sikoangervo, kalliokielo, mäkitervakko, ketomaruna, keltamatara, hietalemmikki, mäkikuisma, karvakiviyrtti ja valkolehdokki.
Euroopanpähkinäpensas Pähkinähakki, närhi ja orava levittävät pähkinöitä tehokkaasti. Koska pähkinäpensas varjostaa tehokkaasti, ei juuri mikään muu kasvi kasva sen alla. Silti se luo ympärilleen omanlaisensa kasvi- ja eläinlajiston. Sinivuokko ("Hepatica nobilis") viihtyy selvästi parhaiten pähkinäpensaan alla, ja sen kasvustot ovatkin runsaita alueilla, missä esiintyy pähkinäpensasta. Pähkinäpensaalla on myös oma sieni- ja loislajistonsa, esimerkiksi siitä riippuvainen suomukka ("Lathraea squamaria").
Sinivuokko Yleisimmin sinivuokon kukat ovat siniset, mutta toisinaan niitä tavataan myös valkoisen sävyissä, ja kalkkipitoisessa emäksisessä maassa kasvaessaan kukat voivat tulla hortensian ("Hydrangea") kukkien tavoin vaaleanpunaisiksi. Sinivuokon kukkanuput valmistuvat myöhäissyksyllä ja ne talvehtivat pakkasten yli auetakseen kukkaan heti varhaiskeväällä lumen sulettua. Suomessa sinivuokko aloittaa etelässä kukintansa huhtikuun puolivälissä. Pohjoisemmilla kasvupaikoillaan kukinnan alku venyy monesti vapun tienoille.
Sinivuokko Sinivuokko on suosittu puutarhakasvi, jota on yleisesti siirretty luonnosta puutarhoihin. Varsinkin kerrottuja kukkia suositaan yhä edelleen puutarhoissa. Ennen lajin osittaista rauhoittamista sinivuokkoja kerättiin keväisin myytäväksi kaupunkien toreille, esimerkiksi Helsingissä.
Kariniemi (Lahti) Kariniemessä sijaitsevalla mäellä ns. Kariniemenpuistossa sijaitsee myös taiteilija Olavi Lanun teoksista koostuva Lanu-puisto. Kariniemen puisto on myös tunnettu luontoarvoistaan, ja rinteessä kasvaa muun muassa suuri sinivuokko-esiintymä.
Sinivuokko Suomessa sinivuokkoa tavataan yleisesti tuoreissa ja kuivissa lehdoissa ja lehtomaisissa metsissä. Se suosii etenkin vettä läpäiseviä moreenimaita, kuten harjuja ja mäkiä. Laji karttaa puhtaita savikoita sekä kuivia kankaita ja pysyvästi kosteita paikkoja. Lounaisimmalla hemiboreaalisella vyöhykkeellä se viihtyy erityisesti yhdessä euroopanpähkinäpensaan ("Corylus avellana") kanssa, ja eteläboreaalisella vyöhykkeellä rehevissä lehtomaisissa multavissa kuusikoissa. Sinivuokon kasvualue rajaa Etelä-Suomessa niin kutsutun vuokkovyöhykkeen, ja se on myös runsasravinteisen sinivuokko-käenkaalityypin (HeOT) lehdon tunnuslaji.
Kurjenrahkan kansallispuisto Kurjenrahkan suon avo-osalla kasvaa ainakin 14:ä eri rahkasammallajia kuten jokasuonrahkasammalta ja rusorahkasammalta sekä monia sarakasveja kuten tupasvillaa, tupasluikkaa ja rahkasaraa. Allikkojen kasveja ovat muun muassa ulpukka, leväkkö ja valkopiirtoheinä. Pukkipalon aarnialueelle luonteenomaisia ovat runsaiden karhunsammalkasvustojen lisäksi vanamot, talvikit ja oravanmarjat. Kämmekkäkasveista Pukkipalossa kasvaa sekä maariankämmekkää että yövilkkaa. Kurjenrahkan suon Mustasaaren lehdossa tavataan muun muassa metsälehmusta, tervaleppää sekä aluskasvillisuutena sinivuokkoa, käenkaalia ja kieloa.
Sinivuokko-käenkaalityyppi Sinivuokko-käenkaalityypin lehdon kenttäkerroksen kasvillisuuden tyypillisiä lajeja ovat nimilajien, käenkaalin ("Oxalis acetosella") ja sinivuokon ("Hepatica nobilis"), lisäksi valkovuokko ("Anemone nemorosa"), keltavuokko ("Anemone ranunculoides"), mustakonnanmarja ("Actaea spicata"), kaiheorvokki ("Viola selkirkii"), lehtokorte ("Equisetum pratense"), sudenmarja ("Paris quadrifolia"), lehtoimikkä ("Pulmonaria obscura"), pysty- ja hentokiurunkannus ("Corydalis solida", "C. intermedia" ), lehtoleinikki ("Ranunculus fallax" coll.), lehtoarho ("Moehringia trinervia"), lehto-orvokki ("Viola mirabilis"), lehtopähkämö ("Stachys sylvatica"), jänönsalaatti ("Mycelis muralis"), aitovirna ("Vicia sepium"), vuohenputki ("Aegopodium podagraria"), tesma ("Milium effusum") ja tammivyöhykkeellä lehtosinijuuri ("Mercurialis perennis"). Tosin sinivuokko saattaa joskus puuttuakin.
Unkarinsinivuokko Unkarinsinivuokko on tavallisen sinivuokon tavoin matala ja nahkealehtinen lehtokasvi. Sillä on pitkä ja suikertava maavarsi. Unkarinsinivuokon lehdet ovat kolmiliuskaiset eli kolmeen osaan jakautuneet ja sinivuokosta poiketen liuskojen kärjet ovat hampaalliset. Kukat kasvavat yksittäin lyhyiden kukkavarsien päissä. Ne ovat halkaisijaltaan 2,5–4 senttimetriä ja kehälehtiä (vastaavat terälehtiä) on 8–9, enemmän kuin sinivuokolla. Väriltään kukat ovat siniset tai valkoiset.
Sinivuokko Sinivuokon tieteellinen nimi "Hepatica nobilis" tulee sanoista "hepar", ’maksa’ ja "nobilis", ’ylhäinen’.
Sinivuokko Sinivuokon päälevinneisyysalue on Keski- ja Itä-Euroopassa. Sitä tavataan Saksasta, Alppien alueelta ja Italiasta Pohjois-Balkanille, Romaniaan ja Keski-Venäjälle. Lajia tavataan paikoitellen myös Ranskassa ja Pohjois-Espanjassa. Euroopan pohjoisosissa levinneisyysalue ulottuu Etelä-Norjaan, Keski-Ruotsiin ja Etelä-Suomeen. Sinivuokko on lievästi mantereinen laji, joten se puuttuu Euroopan mereisimmiltä alueilta, kuten Isosta-Britanniasta. Myös Norjassa ja Tanskassa se harvinaistuu länsirannikkoa kohti.
Ajonpää 0,6 hehtaarin laajuinen Ajonpään jyrkänne ja alusmetsä eli kallioseinämän alapuolinen maa- ja kivilohkaretöyräs ovat kohtalaisen järeää kuusivaltaista havupuumetsää. Louhikon kasvillisuus on lehtomaista ja eroaa muusta ympäristöstä, koska meren läheisyys, puiden varjostus ja kallion rapautuminen tekevät kasvuolosuhteista poikkeukselliset. Alikasvoksena kasvavat pihlaja ja vahtera. Rannassa on tervaleppää. Pensaskerroksessa on runsaasti taikinanmarjaa, mutta myös lehtokuusama kasvaa paikalla. Kerrossammalen peittämää louhikkoa luonnehtii kivikkoalvejuuri. Lähempänä rantaa vallitsevat metsälauha ja mustikka, kun taas rannassa kasvaa lehtolajistoa eli käenkaali, lehtonurmikka ja sinivuokko.
Sinivuokko Sinivuokko eli lehtosinivuokko ("Hepatica nobilis" tai "Anemone hepatica"; aiemmin myös "Hepatica triloba") on sinikukkainen, keväisin kukkiva melko pienikokoinen leinikkikasvi.
Ullamäki Ullamäen metsiä harvennettu monin paikoin ja puusto on melko nuorta laajoilla alueilla. Alueella on hakkuuaukeita. Paikoitellen mäellä on pieniä laikkuja tuoretta lehtoa. Ullamäellä on joitakin tekolampia ja muutama kesärakennus. Aluetta hallitsevat tuoreet ja lehtomaiset eri-ikäiset metsät. Ullamäellä kasvaa muun muassa kevätlinnunherne, koiranheisi, metsälehmus, sinivuokko ja vaahtera. Ullamäen laki, Korkeakallio, on laajahko kallioalue, jossa kasvaa harvaa, nuorehkoa männikköä. Korkeakalliolla on silokalliota, jossa kasvaa kanervaa, puolukkaa, metsälauhaa, kalliosammalta ja poronjäkälää. Pirunpellon ja laen länsipuolen matalien pystykallioiden kasvisto on karua ja yksipuolista. Laen ympäristön puusto on nuorta mäntytaimikkoa. Ullamäen koillisrinne on hieman rehevämpää, lehtomaista, kasvatusmetsävaiheen kuusi-lehtipuusekametsää. Kalliopaljastumien kuluneilla kohdilla kasvaa kalliotierasammalta ja kulumattomilla poronjäkälää. Kalliolla kasvaa on myös kalliohatikkaa ja laen etelä–lounaisrinteessä mäkitervakkoa. Laen länsipuolella on portaina laskeva kallionyppylä, jossa on vanhaa puustoa ja kilpikaarnaisia mäntyjä.
Kurjenrahka Kurjenrahkan avosuolla kasvaa ainakin 14 eri rahkasammallajia kuten jokasuonrahkasammalta ja rusorahkasammalta sekä monia sarakasveihin kuuluvia saroja ja villoja kuten tupasvillaa, tupasluikkaa ja rahkasaraa. Lisäksi muun muassa ainakin vaivaiskoivu, kanerva, suopursu, pitkä- ja pyöreälehtikihokki sekä suokukka kuuluvat suon kasvistoon. Marjoja suolla tuottavat ainakin lakka, juolukka sekä iso- ja pikkukarpalo. Allikkojen kasveihin kuuluvat esimerkiksi ulpukka, leväkkö, valkopiirtoheinä, luhtavilla ja mutasara, kun taas laidenevoilla kasvaa muun muassa järviruokoa, suovehkaa ja raatetta. Savojärven ympäristössä tavataan lisäksi jouhivihvilää, pullosaraa ja suokortetta. Mustasaaren lehdon kasvillisuus poikkeaa muusta suosta: siellä tavataan muun muassa metsälehmusta, tervaleppää sekä aluskasvillisuutena sinivuokkoa, käenkaalia ja kieloa.
Sinivuokko Euroopassa sinivuokkoa tapaa yleisimmillään sekametsävyöhykkeellä, havumetsien ja lehtimetsien vaihettumisalueella, jossa sille sopivia kasvuympäristöjä, kuten reheviä kuusimetsiä ja pähkinäpensaita kasvavia sekametsiä on yhtä lailla. Etelä-Euroopassa lajin esiintymisalueet painottuvat vuoristoseuduille.
Sinivuokko-käenkaalityyppi Sinivuokko-käenkaalityyppi ("Hepatica-Oxalis"-tyyppi, HeOT) on Suomen metsätyyppiopin mukainen lehtotyyppi. Se on Etelä-Suomen hemiboreaalisella ja eteläboreaalisella vyöhykkeellä tuoreen runsasravinteisen lehdon päätyyppi. Eteläisen Suomen jalopuulehdot ovat usein tätä lehtotyyppiä.
Gotska Sandön Vallitsevana kasvillisuutena ovat mäntymetsät. Paikoitellen metsät ovat hyvin tiheitä. Metsiä on saarella palanut ja hakattu useita kertoja. Kasvu on hyvin hidasta, koska veden ja ravinteiden saanti on rajallista sekä kasvillisuuden pohjakerros on tiheä. Pohjakerroksessa kasvaa variksenmarjaa, kanervaa, jäkälää ja sammalia, lisäksi jonkin verran vanamoita ja talvikkeja. Lehtipuita löytyy joiltakin alueilta, esimerkiksi haapoja, koivuja, pihlajia ja tammia. Lehtipuualueilla pohjakerroksessa on enemmän lajeja kuin mäntymetsissä. Esimerkkeinä mainittakoon sinivuokko, oravanmarja, metsäorvokki ja erilaisia orkideoja. Niityillä ja dyyneillä kasvaa myös paljon monenlaisia kasveja. Metsistä on löytynyt yli 250 jäkälälajia, 50 sammallajia ja 400 putkilokasvilajia.
Porla Porlan lehto on valtakunnalliseen lehtojensuojeluohjelmaan kuuluva lehtokorpialue, jonka pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Se on jäännös Ojamon lähteiköstä. Uhanalaisia lajeja siellä ovat hajasara, lännenhernesara, lehtosinijuuri, mustakonnanmarja, lehtopalsami ja lehtotähtimö. Lisäksi alueella kasvavat purolitukka, kevätlinnunsilmä, suokeltto, lehtovirmajuuri sekä paikoin käenkaali, sinivuokko, kevätlinnunherne sekä vuohenputki. Keväisin alueella on runsaasti sinivuokkoja ja valkovuokkoja.
Vantaa Vantaa kuuluu pohjoiseen havumetsä- eli boreaaliseen vyöhykkeeseen ja se edustaa kasvillisuudeltaan vyöhykkeen eteläisiä osia. Vantaa sijaitsee havumetsävyöhykkeen alavyöhykkeistä pohjoisemman Etelä-Suomen sisämaata luonnehtivan etelä-boreaalisen ja Lounais-Suomea luonnehtivan hemiboreaalisen alavyöhykkeen raja-alueella. Hemiboreaali on vaihettumisaluetta havu- ja lehtimetsien välillä, ja siellä kasvaa luonnostaan metsäpuina havupuiden seassa esimerkiksi tammea ja jalavaa. Vantaata halkovat jokilaaksot savikkoineen ovat olleet aiemmin täynnä reheviä lehtoja, mutta nykyisin suurelta osin viljelysmaata. Kuitenkin vielä paikoin niiden reunoilta alkavat rehevät sekametsät, jotka vaihtuvat paikoin varjoisiksi kuusikoiksi. Mätäojan varrella on säästynyt edustavia tervaleppäluhtia, joissa tavataan harvinaisia hyönteis- ja kasvilajeja. Vantaalla yleisin metsäkasvillisuustyyppi on kuusta ja koivua kasvava mustikkatyypin tuore kangas, sen sijaan kuivat kankaat sijoittuvat vain karuille ja kallioisille seuduille. Toiseksi yleisin metsätyyppi on tuoreen kankaan kaltainen, mutta sitä rehevämpi lehtomainen kangas. Sen aluskasvillisuutta luonnehtivat mustikan lisäksi käenkaali, sudenmarja ja hiirenporras, sekä paikoin valkovuokko. Reheviä lehtoja kasvaa näiden kahden vallitsevan metsätyypin seassa siellä täällä mosaiikkimaisesti, ja niissä tavataan yleisesti eteläisiä lehtolajeja, kuten sinivuokkoa. Vantaalla lehtojen kirjo on valtava, vaihdellen kosteista varjoisista kuusivaltaisista kotkansiipilehdoista, sinivuokkoa ja pähkinäpensasta kasvaviin kuiviin lehtoihin ja jalopuulehtoihin. Keväisin toukokuun ensimmäisillä viikoilla lähes kaikissa lehdoissa, ja lehtomaisissa metsissä kukkivat valkovuokot hyvin silmiinpistävästi, mikä on ominainen piirre Lounais- ja Etelä-Suomen metsäkasvillisuudelle. Vantaalla sijaitsee Suomen oloissa hyvin laaja tammilehto, Tammisto.
Luikkionvuori Luikkionvuoren itärinteella on lehtomainen rinne, jossa kasvaa noin 100 metrin matkalla kahdessa ryhmässä 30 suurta pähkinäpensasta. Pähkinäpensasesiintymä on luonnonsuojelulain 29 §:n mukainen suojeltava pähkinälehto-luontotyyppi. Metsätyypiltään alue on nuokkuhelmikkätyypin kuiva rinnelehto ja osittain mustikkatyypin tuore kangas. Valtalajeina puista on kuusi ja mänty, aluspuustossa raita sekä muutam tammi. Myös haapoja, pihlajia, vahteroita ja rauduskoivuja kasvaa paikalla. Harvan pensaskerroksen lajeja ovat taikinanmarja ja lehtokuusama. Putkilokasvilajisto on vaatimatonta, ja lehtolajeja on vain vähän. Kenttäkerroksessa esiintyy sananjalka, mustikka, nuokkuhelmikkä, metsäkastikka, kielo, syylälinnunherne, kevätlinnunherne ja sormisara sekä alarinteessä runsas lillukka. Vuoden 1997 selvityksessä alueelta mainitaan lisäksi orjanruusu, korpipaatsama sekä kuivalle lehdolle tyypilliset metsävirna, sinivuokko, valkovuokko ja oravanmarja. Harvalukuisempana kasvoi sudenmarja ja ketunleipä. Rinteen alaosan lajistoon kuuluivat edellä mainittujen lisäksi kevätesikko, aholeinikki, nurmitatar, mäkikaura ja nurmitädyke. Muita lajeja lehdossa olivat rantahirvenjuuri, ahomatara, mansikka ja metsäapila.
Lehtimetsä Lehti- ja sekametsissä lajirunsaus ja monimuotoisuus on suurempaa, kuin havumetsissä, joissa kasvaa ja elää runsaina vain muutamia lajeja. Euroopassa kesävihantien lehtimetsien tyypillisiä puulajeja ovat lehmukset, lepät, pajut, koivut, euroopanpähkinäpensas ja, talvitammi, tammi, saarni, pyökit, kuten euroopanpyökki, ja valkopyökki, vaahterat, kuten metsävaahtera, niverävaahtera ja vuorivaahtera ja jalavat, kuten lehtojalava, kynäjalava ja vuorijalava. Harvinaisempia puulajeja ovat omenapuut, jotka viihtyvät parhaiten avoimemmilla seuduilla arojen ja lehti- ja sekametsien rajamailla. Lehtimetsissä latvus vaihtelee 10 ja 25 metrin välillä, sen alla on useimmiten pensaskerros ja pensaskerroksen alla harva kenttäkerros, jossa kasvaa lähinnä ruohokasveja. Esimerkkinä vaikkapa pohjoissaksalainen metsä, jossa puulajeina ovat tammi, koivu, valkopyökki ja vaahtera, pensaskerroksessa pähkinäpensasta, puiden taimia ja karhunvatukkaa ja kenttäkerroksessa näsiää, valkovuokkoa, keltavuokkoa, imikkää, sinivuokkoa, sieniä, saniaisia, käenkaalia, ja ukonputkea, puiden ympärillä kiipeilee harvakseltaan köynnöksiä. Pohjois-Amerikassa ja Itä-Aasiassa puulajit ovat eri kuin Euroopassa, mutta edustavat samoja sukuja. Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa esiintyy niiden lisäksi myös hikkoreita, tulppaanipuita, jalopähkinäpuita ja neidonhiuspuita.
Vladimir Solovjov (kosmonautti) Vladimir Aleksejevich Solovjov (s. 11. marraskuuta 1946 Moskova) on entinen neuvostoliittolainen kosmonautti.
Vladimir Solovjov Solovjovin isä oli tunnettu historioitsija ja Moskovan yliopiston professori Sergei Mihailovitš Solovjov. Vladimir Solovjov valmistui Moskovan yliopistosta vuonna 1873 ja pääsi seuraavana vuonna Pietarissa filosofian dosentiksi.
Ulkomaanmatkoillaan vuosina 1875-1876 ensin Lontoossa hän tutki kabbalaa, spiritismiä ja Swedenborgia. Tämän jälkeen hän matkusti Egyptiin, missä koki mystisen elämyksen. 1877 hän julkaisi keskeneräiseksi jääneen teoksen "kokonaisvaltaisen tiedon perusteista" (Filosofskije natsala tsel'nogo znajija). Vuonna 1878 Solovjov aloitti luentosarjan "jumal-ihmiskunnasta" ja seuraavien vuosien aikana kypsytteli oppiaan, jonka keskeisenä ideana oli ajatus "kaikkiykseydestä".
Vladimir Solovjov (kosmonautti) Solovjov on naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.
Vladimir Solovjov Vladimir Sergejevitš Solovjov (; 28. tammikuuta 1853 Moskova – 13. elokuuta 1900 Uzkoje) oli venäläinen filosofi, runoilija ja mystikko. Hän oli vapaamielinen älykkö, joka yhdisti ajattelussaan sekä filosofisen loogisuuden että aidon uskonnollisen kokemuksen tavoittelun. Hän kuului 1900-luvun alussa vaikuttaneeseen niin sanottuun sofiologiseen koulukuntaan, johon kuuluivat myös Sergei Bulgakov ja Pavel Florenski. Solovjov haaveili universaalista kirkosta, protestanttien, katolisten ja ortodoksien yhdistymisestä takaisin vanhaksi alkukirkoksi. Hän vastusti uskonnollisten vähemmistöjen sortoa ja kuolemanrangaistusta.
Vladimir Solovjov Fjodor Dostojevski oli Solovjovin hyvä ystävä. He tutustuivat jo vuonna 1873, ja heidän yhteydenpitonsa oli kiinteää aina kirjailijan kuolemaan asti. Dostojevski arvosti Solovjovia ja ikuisti tämän piirteitä Karamazovin veljeksissä niin Ivaniin kuin Aljoshaan. Lisäksi saman romaanin kuuluisa kertomus suurinkvisiittorista pohjautunee Solovjovin luentoihin jumal-ihmisyydestä, joita Dostojevski oli kuuntelemassa. Solovjov piti Dostojevskin haudalla muistopuheen, jossa totesi myös tämän tavoitelleen Jumalan valtakunnan perustamista maan päälle.
Vladimir Solovjov Solovjovin paljon huomiota herättänyt puhe 28.11.1881, jossa hän kehotti, että uusi tsaari Aleksanteri III kristillisen laupeuden nimissä armahtaisi edeltäjänsä murhaajat. Puheen vuoksi välit valtaapitävien kanssa katkesivat ja Solovjovin täytyi siirtyä virastaan eläkkeelle.
Vladimir Solovjov Solovjov vietti elämänsä loppupuolella kesiä Saimaan rannalla. Hän oli ihastunut suomalaiseen luontoon ja kirjoitti siitä niin aistillisia runoja, että Moskovan ja Pietarin juoruilijat epäilivät ”Saimaata” hänen salaiseksi rakastajattarekseen.
Vladimir Solovjov Solovjovin "Venäjän idea" ilmestyi alun perin ranskaksi nimellä "L'idée russe" Pariisissa 1888. Kirjoituksessaan Solovjov kritisoi voimakkaasti slavofiilien "ekslusiivista" poissulkevaa tulkintaa venäläisyyden olemuksesta ja korostaa sen vastapainona Venäjän yleisinhimillistä roolia maailmanhistoriassa. Artikkeli Russkaja ideja ilmestyi venäjäksi ensi kertaa vuonna 1909 ja sen jälkeen useissa kokooma julkaisuissa.
Vladimir Solovjov Eritoten taiteilijoita kiehtoi Solovjovin profetiassa näkemys mongolivaarasta, ja Venäjän messiaanisesta tehtävästä sen pysäyttäjänä. Kaikkiaan koko 1900-luvun alun keskustelua ja tulevaisuudenkuvia uskonnollisista sosialistisiin hallitsi näkemys Venäjästä maailmanhistorian kohtalon näyttämönä, Euroopan ja koko universumin pelastajana.
Vladimir Solovjov Tämä näkemys tiivistyi Solovjovin visiossa hänen viimeiseksi jääneessä teoksessaan "Kolme keskustelua" (Tri razgovora, 1900), joka on toistaiseksi ainoa suomennettu Solovjovin teos (Otava 1912). Siinä hän luo kuvan Venäjälle idästä vyöryvistä massoista, jotka Venäjä torjuu voimallaan, voimalla, jossa yhdistyvät kaikki kristilliset uskot. Silloin Kristuksen on aika tulla toisen kerran. Ja silloin pakanalliset voimat tuhoutuvat ja vasta silloin syntyy ihmisten veljeyteen ja rakkauteen perustuva jumal-ihmiskunta, jossa yhtyvät kaikki kirkot ja uskonnot.
Vladimir Solovjov Maailman sielu
Vladimir Solovjov Kolme keskustelua
Vladimir Solovjov Solovjovin luoma Sofian myyttinen hahmo puolestaan inspiroi monin tavoin 1900-luvun alun eri alojen taiteilijoita. Modernismin keskeisiä päämääriä oli suuri synteesi, ja naisen hahmo joka varioi eroottisesta esteettiseen ja moraalis-filosofiseen sai eritoten symbolistitaiteilijoiden teoksissa monenlaisia tulkintoja ja ilmiasuja.
Vladimir Solovjov 1880- ja 1890 -luvuilla Solovjov otti artikkeleissaan ahkerasti kantaa Venäjän yhteiskunnallisen elämän kysymyksiin. Vuonna 1897 ilmestyi hänen moraalifilosofinen pääteoksensa Opravdanije dobra (Hyvän oikeutus, siveellinen filosofia). Hänen viimeinen suurempi työnsä ilmestyi 1899-1900 nimellä Tri razgovora (Kolme keskustelua)..
Vladimir Solovjov Hänen ajattelunsa sekä luomansa visiot että myytit vaikuttivat voimakkaasti 1900-luvun alun varhaismodernistiseen taiteeseen, erityisesti symbolismiin. Taiteessa hänen ihanteenaan oli harmonia, johon piti pyrkiä etsimällä kokonaisvaltaista maailmantulkintaa. Hänen filosofiassaan taiteella ja taiteilijalla oli keskeinen rooli jumal-ihmiskunnan syntymisessä, maailman perimmäisen selityksen sekä totuuden etsimisessä, koska taiteilija voi intuitionsa avulla päästä lähelle kaiken olevaisen ydintä, ja hänen on myös tulkittava sitä. Solovjovin mukaan taiteen tehtävä on uskonnollinen, sittemmin venäläiset symbolistit omaksuivat hänen näkemyksensä. Solovjovin ajatukset vaikuttivat muun muassa hänen veljenpoikansa Aleksandr Blokin sekä Andrei Belyin runouteen.
Vladimir Solovjov Solovjovin kirjoituksissa nousivat esiin myös viimeiset ajat ja eskatologiset profetiat. Nämäkin näkemykset vaikuttivat vuosisadan taitteen aatekeskusteluun ja taiteeseen. Hänen mukaansa uusi mongolien invaasio oli odotettavissa eli Venäjää uhkasi vaara idästä ja maan oli ratkaistava suhteensa tähän kauhuskenaarioon. Sen lisäksi tämä pakanallinen vaara uhkasi Venäjän kautta koko Eurooppaa ja universumia.
Vladimir Solovjov Solovjovin sanotaan olleen merkillinen yhtymä länsieurooppalaista rationaalisuuta - älyperäisyyttä - ja itämaisen kirkon välityksellä saatua aasialaista mystisyyttä, - yhtymä, jonka teki eheäksi mahtava persoonallisuus sekä pyrkimys selvyyteen ja lempeään, mutta tinkimättömään miehekkyyteen. Hän eli niin kuin opetti, ja jokaiseen, joka tuli hänet tuntemaan tai vain näkemään, kerrotaan hänen tehneen aivan erikoisen, puolittain yliluonnollisen vaikutuksen.
Vladimir Solovjov Inhimillisen ajattelun ja toiminnan päämääränä hänellä oli "jumal-ihmiskunta" (богочеловечество) ja tässä uudistuneessa ihmiskunnassa vallitsisi jumalallisen voiman ohjaama ihmisten välinen yhteys. Tätä päämäärää varten kristillisten kirkkojen tuli yhtyä kristillisen rakkauden hengessä. Solovjov uskoi myös Venäjän historialliseen rooliin maailman pelastajana ja sen kriisien ratkaisijana, mutta hän ei kannattanut ortodoksisen kirkon näkemyksiä sen ainoasta oikeasta opista.
Venäläinen symbolismi Venäjän symbolisteille "Itä–Länsi-kysymys" oli Venäjän ja koko ihmiskunnan kohtalonkysymys. Symbolismin keskeisen auktoriteetin filosofi ja runoilija Vladimir Solovjovin sanoin kysyttiin:
Vladimir Solovjov Varhaisessa teoksessaan "Länsimaisen filosofian kriisi. Positivisteja vastaan." (Krizis zapadnoi filosofii. Protiv pozitivistov, 1874) Solovjov esittää ajattelunsa lähtökohdat. Hänelle kriisi merkitsi tieteen eriytymistä kokonaisvaltaisesta maailmankatsomuksesta ja sen tulkinnan puuttumista, sekä positivismin ja materialismin vääristämää maailmankuvaa. Hänen tavoitteenaan oli luoda filosofia, jossa tieto-oppi, etiikka ja estetiikka sulautuisivat toisiinsa. Ja tätä tarkoitusta varten hän pyrki kehittämään kokonaisvaltaisen maailmanselitysmallin, jossa kaikkien tieteiden päämäärät yhtyisivät ja jossa vallitsisi ihmisten välinen yhteys, veljeys ja rakkaus. Hänen maailmankatsomuksensa oli uskonnollinen, koska hänen näkemyksensä taustalla oli ajatus jumalallisesta voimasta, hengestä, joka pitää maailmaa koossa ja joka ohjaa kaikkea inhimillistä toimintaa.