mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Khalid Al Qassimi Sheikki Khalid ibn Faisal ibn Sultan Al Qassimi (arab. الشيخ خالد بن فيصل بن سلطان القاسمي, "Aš-Šaykh Khālid ibn Sulṭān al-Qāssimī") (s. 18. helmikuuta 1972 Abu Dhabi, Yhdistyneet arabiemiirikunnat) on arabiemiirikuntalainen sheikki ja ralliautoilija. Hän on Sharjan ja Ras al Khaiman emiraatteja hallitsevan al Qassimin kuninkaallisen perheen jäsen. Al Qassimi on ajanut Citroënin tehdastallin kolmatta autoa valikoiduissa ralleissa kaudelta 2013 alkaen.
Saudi-Arabia olympialaisissa Saudi-Arabia osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Münchenin 1972 kesäolympialaisissa. Siitä lähtien se on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin lukuun ottamatta Moskovan 1980 kisoja, joita se boikotoi. Maa on saavuttanut yhteensä kolme olympiamitalia, kaksi Sydneyssä 2000 ja yhden Lontoossa 2012. Talviolympialaisiin se ei ole osallistunut. Saudi-Arabian lakien mukaan naiset eivät saaneet osallistua olympialaisiin, ja ennen Lontoon 2012 kisoja ei olympialaisissa ollut kilpaillut yhtään saudiarabialaista naisurheilijaa. KOK:n painostuksen alla Saudi-Arabia taipui ja naisten sallittiin osallistua olympialaisiin ensimmäistä kertaa Lontoon vuoden 2012 kisoissa, jolloin naisista olivat mukana judoka Wojdan Shaherkani ja 800 metrin juoksija Sarah Attar.
Saudi-Arabia kesäolympialaisissa 2016 Saudi-Arabia osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti 11 urheilijaa viidessä lajissa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa toimi judoka Sulaiman Hamad.
Petrodollari Petrodollarin historia on siinä, että kaikki raaka-aineet on pitkään hinnoiteltu dollareissa. Öljyn hinnoitteleminen dollareissa ei siis ole poikkeus, sillä muutkin raaka-aineet hinnoitellaan dollareissa. Tarkemmin öljy on hinnoiteltu dollareissa WTI- ja Brent-öljysopimusten ollessa dollareissa. Petrodollarin historia on kuitenkin myös siinä, että vuoden 1973 öljykriisin mainingeissa Yhdysvallat on vuonna 1974 tehnyt Saudi-Arabian kanssa sopimuksen Saudi-Arabian sotilaallisesta puolustamisesta ja sotakaluston myynnistä Saudi-Arabialle vastineeksi siitä että Yhdysvallat ostaa öljyä Saudi-Arabialta dollareissa ja Saudi-Arabia käyttää dollaritulot Yhdysvaltain valtionvelkakirjojen ostamiseen. Se että Saudi-Arabia ostaa Yhdysvaltojen valtionvelkakirjoja tukee Yhdysvaltojen kulutusta.
Energia Saudi-Arabiassa Saudi-Arabia on niin sanottu öljyntuottajamaa. Vuonna 2008 Saudi-Arabia oli suurin raakaöljyn tuottaja: 509 Mt (12,9 % osuus maailmassa) sekä raakaöljyn ja öljytuotteiden suurin viejämaa. Vuoden 2008 vienti oli yhteensä 403 Mt (355 Mt raakaöljyä ja 48 Mt öljytuotteita). Saudi-Arabian Ghawar on kooltaan maailman suurin öljykenttä. IEA:n muuntokertoimien mukaan tonni Saudi-Arabian öljyä vastaa 1,016 toe. Sen perusteella 509 Mt öljyä vastaa 6 014 TWh ja 403 Mt vastaavasti 4 762 TWh.
Saab 9-7X Syksyllä 2006 esiteltiin mallivuodelle 2007 Altitude Edition -erikoismalli, jota valmistetaan vain rajoitettu 500 kappaleen erä. Varusteisiin kuuluu mm. 18-tuumaiset vanteet, astinlaudat korin sivuilla, DVD-soitin takapenkkiläisille sekä harmaan hiilikuidun sävyinen metalliväri. Varustus on tarjolla molempien moottorivaihtoehtojen yhteydessä. Vaikka 9-7X on suunniteltu ensisijaisesti vain Yhdysvaltojen markkinoille, sitä kuitenkin myytiin myös Bahrainissa, Belgiassa, Englannissa, Kanadassa, Tšekissä, Unkarissa, Jordanissa, Kuwaitissa, Latviassa, Libanonissa, Luxemburgissa, Hollannissa, Omanissa, Qatarissa, Saudi Arabiassa, Syyriassa, Sveitsissä, Virossa ja Yhdistyneissä Arabiemiirikunnissa.
Ranskan kieli Syyriassa ranskaa käyttävät vain jotkut eliittiin ja keskiluokkaan kuuluvat henkilöt. Israelissa sen sijaan on merkittävä ranskankielinen yhteisö, sillä Israeliin on muuttanut paljon Ranskan juutalaisia. Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa ja Qatarissa ranskan puhujia on vain vähän. Ranskaa puhuvat lähinnä sellaiset henkilöt, joilla on yritys- tai perhesuhteita ranskankielisiin maihin. Tästä huolimatta Yhdistyneet arabiemiirikunnat on OIF:ssä tarkkailijavaltiona ja Qatarilla on myös erityinen asema OIF:ssä.
Petrodollari Petrodollarista tuli merkittävä vuoden 1973–1974 öljykriisissä, kun öljyn hinta nousi nelinkertaiseksi. Ennen tätä öljystä saadut vientitulot eivät olleet arvoltaan läheskään yhtä suuria. Saudi-Arabian tehtyä sopimuksen Yhdysvaltojen kanssa muut OPEC-maat seurasivat Saudi-Arabian esimerkkiä, sillä Saudi-Arabia oli merkittävin OPEC-maa. Vuonna 1975 kaikki OPEC-maat olivat hyväksyneet öljykaupan dollareissa. Vuonna 1977 Saudi-Arabia oli kerryttänyt omistukseensa jo 20 prosenttia kaikista Yhdysvaltain valtionvelkakirjoista.
Jääkiekon Arab Cup Jääkiekon Arab Cup on Arabimaiden välinen jääkiekkoturnaus, jonka järjestää Arabian jääkiekkoliitto. Turnaus järjestettiin vuonna 2008 16.-20. kesäkuuta Abu Dhabissa Arabiemiirikunnissa.
Mercury Mariner Autoa myytiin Yhdysvalloissa, Meksikossa, Saudi-Arabiassa, Kuwaitissa ja Arabiemiirikunnissa.
Saudi-Arabia Öljy tuo 42 prosenttia bruttokansantulosta, 87 prosenttia valtion tuloista ja 90 % viennistä. Saudi-Arabia onkin pyrkinyt investoimaan vaihtoehtoiseen teollisuuteen siltä varalta, kun öljyvarat loppuvat. Se on suunnitellut myös arvonlisäveron käyttöönottoa ja valtion tuen vähentämistä sähkön, veden ja polttoaineen hinnoissa. Ghawar on Saudi-Arabian ja myös maailman suurin öljykenttä, jonka kunto vaikuttaa merkittävästi maailman öljyntuotantomäärään.
Saudi-Arabia Saudi-Arabian jalkapallomaajoukkue nähtiin maailmanmestaruuskilpailuissa ensi kertaa vuonna 1994. Aasian-mestaruuden Saudi-Arabia on voittanut kolmesti. Tunnettuja maajoukkueen pelaajia ovat muun muassa Muhammad al-Da’ayya’, Majid Abdullah ja Sami al-Jabir. Kansallisen liigan kärjessä oleviin seuroihin kuuluvat Al-Hilal, Al-Ittihad, Al-Shabab ja Al-Nasr.
Iranin ja Saudi-Arabian suhteet 1960- ja 1970-luvuille asti Iran ja Saudi-Arabia olivat muodollisesti liittolaisia, joiden avulla Yhdysvallat pyrki rajoittamaan Neuvostoliiton valtaa Persianlahden alueella. 1970-luvulla Saudi-Arabia alkoi ajaa tiukkaa sunnalaisuutta ja pitämään šiialaisuutta harhaoppisena. Iran julistautui vallankumouksensa yhteydessä vuonna 1979 šiialaisuuden johtajaksi. Näistä tapahtumista lähtien maiden välit ovat olleet kireät.
Jemenin sisällissota (2015–) 4. marraskuuta Jemenistä laukaistiin Saudi-Arabian alueelle ohjus, jonka Saudi-Arabian ohjustorjunta tuhosi. Huthikapinalliset ilmoittautuivat tekijöiksi ja sanoivat tähdänneensä Saudi-Arabian pääkaupungin Riadin kansainväliseen lentoasemaan. Ohjusiskuun vedoten Saudi-Arabia sulki kaikki rajat Jemeniin kaksi päivää myöhemmin. Punaisen Ristin mukaan Saudi-Arabia pysäytti esimerkiksi sen koleraa ehkäisevän klooritablettikuljetuksen. Saarto nosti polttoaineen hintaa yhdessä yössä 60:llä prosentilla. Polttoainepulan lisäksi hinnannousu on ongelma etenkin sairaaloissa, joiden generaattorit toimivat yleensä bensalla tai dieselillä. Kun polttoaine loppuu, loppuu sähkö ,ja potilaiden hoito vaarantuu.
Ihmisoikeudet Saudi-Arabiassa Saudi-Arabia, kuten Irak, Iran ja Jemen, langettaa kuolemantuomioita. Kehityksessä on positiivisia merkkejä siten, että arabimaat, mukaan lukien Saudi-Arabia, eivät vastustaneet YK:n kuolemantuomion lakkautustavoitetta joulukuussa 2008. Kuolemantuomioiden oikeudenkäynnit ovat salaisia eivätkä ne ole reiluja. Vuonna 2008 tapettiin ainakin 102 ihmistä, joista oli 39 ulkomaalaisia. Tuomiot kohdistuvat etenkin köyhiin, siirtotyöläisiin ja naisiin. Täytäntöönpano on julkinen.
Saudi-Arabian jääkiekkomaajoukkue Saudi-Arabian miesten jääkiekkomaajoukkue on Saudi-Arabian kansallinen jääkiekkojoukkue. Saudi-Arabia ei kuulu IIHF:ään. Joukkue pelasi ensimmäisen ottelunsa vuonna 2010 Kuwaitissa.
Saudi-Arabia Saudi-Arabian rahayksikkö on rial. Yksi Saudi-Arabian rial (SAR) jakaantuu sataan halalaan.
Pohjois-Jemenin sisällissota Ahmad kuoli 19. syyskuuta 1962, ja valtaan nousi hänen poikansa Muhammad al-Badr. Badr armahti kaikki isänsä aikana pidätetyt poliittiset vangit, mikä ei kuitenkaan riittänyt hävittämään kuningaskuntaan liittynyttä epäluottamusta. 27. syyskuuta 1962 kuninkaallista vartiostoa komentanut Abdullah al-Sallal aloitti vallankaappauksen Sanaassa. Vallankaappaajat julistivat Pohjois-Jemenin tasavallan perustetuksi ja he piirittivät kuninkaan Dar al-Bashairin palatsin. Palatsin vartijat tekivät vastarintaa, joka mureni vasta seuraavana päivänä. Vallankaappaajat julistivat radion välityksellä kuninkaan kuolleen, mutta todellisuudessa hänen oli onnistunut paeta myötämielisten heimojen luokse pohjoiseen. Pohjoisen zaidilaiset heimot asettuivat imaaminsa taakse, ja kuningasta tuki myös Jemenin naapurimaa ja toinen kuningaskunta Saudi-Arabia. Tasavaltalaiset saivat puolestaan apua Egyptin presidentti Gamal Abdel Nasserin hallinnolta. Egypti ja Saudi-Arabia kilpailivat tuolloin vaikutusvallasta arabimaailmassa, ja Nasser toivoi voivansa palauttaa osan Egyptin arvovallasta, jota pidettiin menetettynä Yhdistyneen arabitasavallan hajoamisen jälkeen.
Saudi-Arabia Saudi-Arabiassa ei ole asevelvollisuutta.
Jemenin sisällissota (2015–) Saudi-arabia lievensi saartoaan 25. marraskuuta päästämällä avustuslennot taas Sanaaseen. Saudi-Arabia ei kuitenkaan päästänyt ruokaa tai lääkkeitä yhä saartamaansa Hodeidan satamakaupunkiin. Avustusjärjestöjen toimittamasta ruoasta 80 prosenttia saapuisi Hodeidan sataman kautta.
Ihmisoikeudet Natsi-Saksan toimeenpanema hyökkäyssota ja holokausti herättivät toisen maailmansodan jälkeisen ihmiskunnan toden teolla huomaamaan ihmisoikeuksien merkityksen. Alettiin ajatella, että ihmisoikeuksia tulee suojella tasa-arvon pohjalta. Voittajavaltiot perustivat Yhdistyneet kansakunnat. Se alkoi valmistella ihmisoikeuksien yleismaailmallista julistusta. Julistus hyväksyttiin 10. joulukuuta 1948 YK:n kolmannessa yleiskokouksessa. Neuvostoliitto liittolaisineen, Etelä-Afrikka ja Saudi-Arabia kuitenkin pidättäytyivät äänestämästä.
Syyria Syyrian valtio on virallisesti maallinen, eikä ota kantaa uskonnollisiin asioihin. Virallisesti Baath-puolue ajaa yleisarabialaista identiteettiä, mutta käytännössä etniset, uskonnolliset ja alueelliset ryhmittymät ovat tärkeitä.
Kesäkuussa 2018 YK:n pakolaisjärjestö UNHCR raportoi ulkomailla olleiden, rekisteröityneiden syyrialaispakolaisten määräksi 5,624 miljoonaa. Pakolaisten valtaenemmistö oli Syyrian lähimaissa: Turkissa (3,562 miljoonaa), Libanonissa (0,982 milj.), Jordaniassa (0,666 milj.), Irakissa (0,250 milj.) ja Egyptissä (0,129 milj.). Läheskään kaikki ulkomaille muuttaneista noin yhdeksästä miljoonasta syyrialaisesta eivät kuitenkaan ole rekisteröityneet pakolaisiksi. Uutisissa on raportoitu esimerkiksi Jordanian yhteensä noin 1,3 miljoonasta syyrialaista pakolaista. Saudi-Arabia on puolestaan kertonut ottaneensa vastaan 2,5 miljoonaa paennutta syyrialaista, mutta tulijoita ei rekisteröidä, eikä kohdella pakolaisina tai sijoiteta pakolaisleireille "heidän ihmisarvonsa ja turvallisuutensa vuoksi". Toisaalta on syytä todeta, etteivät Syyrian naapurina tai Persianlahden arabimaista useat (kuten Jordania, Kuwait, Saudi-Arabia, Yhdistyneet arabiemiraatit, Bahrain, Oman) ole allekirjoittaneet kansainvälistä vuoden 1951 pakolaissopimusta. Pakolaissopimus tyypillisesti turvaisi maahantulleille pakolaisille mahdollisuuden vastaanottajamaan kansalaisuuteen jonkun määräajan kuluessa ja kieltäisi pakolaisten palauttamisen turvattomiin oloihin. Ilman pakolaisasemaa, viisumia tai kansalaisuutta, esimerkiksi Saudi-Arabiaan tulijoita voidaan paikallisen lainsäädännön nojalla estää vaihtamasta työpaikkaa toiseen.
Saudi-Arabia 1930-luvun lopulla maassa alkoivat öljynporaukset. Vuonna 1960 Saudi-Arabia oli yksi OPECin perustajamaista. 1970-luvulla OPEC rajoitti arabimaiden öljyntuotantoa, mikä johti öljykriisiin länsimaissa. Öljyntuotantoyhtiö Aramco siirtyi amerikkalaisilta saudeille vaiheittain vuosina 1972–1980.
Jamal Khashoggi Kriittisesti Saudi-Arabiasta kirjoittanut Khashoggi katosi lokakuussa 2018 mentyään Saudi-Arabian Istanbulin-konsulaattiin. Saudi-Arabia on myöntänyt, että hänet surmattiin.
Ihmisoikeudet Saudi-Arabiassa Saudia-Arabia teki aiempaa tiiviimpää yhteistyötä YK:n kanssa vuonna 2008. Tammikuussa 2008 ilmestyi YK:n ensimmäinen naisten syrjintää arvioiva raportti ja helmikuussa 2008 Saudi-Arabiassa vieraili ensimmäistä kertaa YK:n naisiin kohdistuvaa väkivaltaa ehkäisevä arvioija. Saudi-Arabia on ratifioinut YK:n sopimuksen ehkäistä kaikki naisiin kohdistuva syrjintä (Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination against Women CEDAW).
Iranin ydinohjelma Tarpeeksi kehittyneellä tekniikalla Iran pystyisi uhkaamaan Yhdysvaltoja, millä olisi vaikutusta myös Euroopan turvallisuuteen Venäjän vastustaman ohjuskilpihankkeen vuoksi. Egypti ja Saudi-Arabia saattaisivat ryhtyä kehittämään omaa ydinasettaan, mikä johtaisi varustelun laajenemiseen Lähi-idässä.
Saudi-Arabia Saudi-Arabian kasvillisuuteen kuuluvat taatelipalmut ja akasiat.
Sinisen timantin tapaus Saudi-Arabialaiset kuitenkin totesivat pian, että osa koruista oli edelleen kateissa ja suurin osa palautetuista oli väärennöksiä. Saudi-Arabia vaati Thaimaalta toimia korujen palauttamiseksi ja lähetti myös Bangkokiin useita henkilöitä selvittämään asiaa. Vuonna 1990 kolme saudidiplomaattia ja yksi liikemies surmattiin hämärissä olosuhteissa. Myös yksi thaimaalainen poliisi murhattiin. Saudi-Arabia syytti Thaimaan poliisia sekaantumisesta jalokivien piilotukseen, ja lopetti työlupien myöntämisen thaimaalaisille.
Arabikapina Britannia suostui Henry McMahonin ja Husainin käymässä kirjeenvaihdossa tukemaan arabien itsenäisyyttä vastineeksi kapinasta osmaneja vastaan. Kuitenkin Britannia, Ranska ja Venäjä jakoivat entiset osmanien alueet arabien kannalta epäedullisella tavalla Sykes-Picot-sopimuksessa 16. toukokuuta 1916. Tilannetta monimutkaisti edelleen vuoden 1917 Balfourin julistus, jossa luvattiin juutalaisille "kansallinen kotimaa" Palestiinaan. Hijaz jäi Husainin kuningaskunnaksi, mutta Ibn Saud valloitti sen 1924 ja liitti Saudi-Arabiaan.
Olga Kameneva Olga Kameneva oli bolshevikkivallankumouksellinen ja neuvostopoliitikko. Hän oli Lev Kamenevin ensimmäinen vaimo ja Lev Trotskin veli.
Olga Davidova Kameneva (synt. Olga Davidova Bronstein) syntyi Yanovkan kaupungissa Venäjällä seitsemäs päivä joulukuuta vuonna 1883. Hänen vanhempansa olivat juutalaisia ja hänen isänsä omisti maatilan Ukrainassa. Olgan vanhempi veli oli Leon, joka myöhemmin tuli tunnetuksi paremmin nimellä Lev Trotski ja hän oli olennaisessa roolissa marraskuun vallankumouksessa. Olgan vanhemmat saivat yhteensä kahdeksan lasta, mutta näistä vain neljä lapsista selvisi hengissä aikuisuuteen asti. Olga oli erittäin läheinen veljensä Levin kanssa jo lapsena, mutta varsinkin aikuisena Olga seurasi Levin jalanjälkiä vasemmistolaisen politiikan pariin.
Lev Kamenev (taidemaalari) Lev Kamenev syntyi vuonna 1833 tai 1834. Pian sen jälkeen hänen pienkauppiaana toiminut isänsä muutti perheensä kanssa Astrahaniin, jossa Lev opiskeli oppikoulussa, muttai koskaan valmistunut isänsä tarvitessa apulaista kaupassaan. Myöhemmän taidemaalari Konstantin Korovinin isoisä huomasi Kamenevin lahjakkuuden, ja järjesti tällä studion ja antoi tälle viisituhatta ruplaa, jotta hän voisi opiskella taidekoulussa Pietarissa. Vuonna 1854 kahdenkymmenen yhden vuoden iässä Kamenev meni Moskovaan opiskellakseen Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa yhdessä tulevien kuuluisuuksian Ivan Šiškinin ja Vasili Perovin kanssa Karl Rabusin ohjauksessa ja tämän kuoltua vuonna 1857, Aleksei Savrasovin ohjauksessa. Vuonna 1858 Kamenev sai kolmannen asteen ammattilaismaalarin arvonimen ja hänestä tuli Moskovan harrastelijamaalareiden seuran jäsen, jonka kustannuksella hän teki kahden vuoden opintomatkan ulkomaille oppiakseen länsieurooppalaisilta taidemaalareilta. Matkansa Saksaan ja Sveitsiin hän teki yhdessä Ivan Šiškinin kanssa. Kamenevin luovuus kukoisti 1860-1870-luvuilla, kun hänen teoksensa "Talvinen tie" pääsi Tretjakovin galleriaan. Vuonna 1869 hän sai teoksista "Talvinäkymä Moskovan lähistöltä" ja "Näkymä Poretšjen läheltä" Taideakatemialta akateemikon arvonimen maisemamaalauksista ja hän oli yksi Vaeltajien perustajista. Vuosina 1871-1884 otti osaa Vaeltajien näyttelyihin. Kamenev kuoli köyhyydessä ja yksinäisyydessä vuonna 1886.
Lev Kamenev Leninin sairastuessa vuonna 1922 Kamenev oli kansakomissaarien neuvoston varapuheenjohtaja ja Leninin jäätyä syrjään päätöksenteossa Kamenev toimi hänen varamiehenään. Valtakamppailun käynnistyttyä vuonna 1923 Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna heidän aloitteestaan valittu Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä uudesta talouspolitiikasta eli NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 viime kädessä juuri Kamenev esti Stalinille kiusallisen Leninin testamentin julkistamisen pelastaakseen tärkeän liittolaisensa. Stalinin ajaessa lähinnä omaa asiaansa Zinovjev ja Kamenev muodostivat toisilleen loppuun saakka uskollisina pysyneen yhteistyökykyisen kaksikon. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia.
Trotskin menetettyä asemansa vuoden 1925 alussa troikka hajosi Stalinin kääntyessä entisiä liittolaisiaan Kamenevia ja Zinovjevia vastaan. Kamenev pudotettiin lokakuussa 1925 politbyroon täysjäsenestä ehdokasjäseneksi ja häneltä vietiin Moskovan-puoluejohtajan tehtävä. Kesällä 1926 Kamenev ja Zinovjev liittoutuivat Trotskin kanssa, jolloin syntyi niin sanottu yhdistynyt oppositio. Sitä yhdisti Stalinin vastaisuus ja vaatimus puolueen sisäisen demokraattisen toimintakulttuurin palauttamisesta. Lokakuussa 1926 Kamenev menetti ehdokasjäsenyytensä politbyroossa ja Stalinin käydessä lopulliseen iskuun hänet erotettiin marraskuussa 1927 myös keskuskomiteasta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään. Heidät erotettiin puolueesta, mutta he saivat luvan hakea jäsenyyttään takaisin puolen vuoden koeajan jälkeen.
Lev Kamenev Kamenev oli vuodesta 1902 naimisissa Lev Trotskin sisaren Olga Bronsteinin kanssa.
Lev Kamenev (taidemaalari) Lev Lvovitš Kamenev (; 1833 tai 1834, Rylsk, Kurskin kuvernementti – 26. tammikuuta 1886 Savvinskaja sloboda, Moskovan kuvernementti) oli venäläinen maisemamaalari.
Lev Kamenev Lev Borisovitš Kamenev (, oik. Rosenfeld (); 18. heinäkuuta 1883 Moskova, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Yhdessä Grigori Zinovjevin ja Josif Stalinin kanssa hän muodosti niin sanotun troikan, joka johti Neuvostoliiton kommunistista puoluetta Vladimir Leninin sairastumisen ja kuoleman jälkeen vuosina 1922–1925. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 Kamenevin ja Zinovjevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin. Kamenev oli etniseltä taustaltaan venäjänjuutalainen.
Olga Kameneva Olga synnytti ensimmäisen lapsensa Aleksanterin vuonna 1906. Lisääntymisen ja sen harjoittelun ohessa erityisesti Olgan miehen Lev Kamenevin poliittinen ura oli melkoisessa nousukiidossa, sillä mies oli onnistunut nousemaan edustamansa puolueen johtohahmoiksi. Tosin puolueen kirkkaimmat johtohahmot olivat Lenin ja Julius Martov, jotka taas olivat hivenen erimielisiä puolueen kehityssuunnasta, jonka johdosta puolue jakautuikin kahtia Leninin bolsevikkeihin ja Martovin mensevikkeihin. Olga tuki ystävänsä Leninin bolsevikkeja, mutta hänen veljensä antoi tukensa Martovin mensevikeille. Myöhemmin ainakin pariskunnan toinen osapuoli eli Lev kritisoi ja vastusti Leninin ajatuksia ja ideoita, kuten Huhtikuun teesejä, juuri ennen bolsevikkien marraskuun vallankumousta. Lev Kamenev jopa vastusti itse vallankumouksen ajankohtaa, sillä hänen ja Gregori Zinovjevin mielestä olisi ollut järkevämpää odottaa vallankumoukselle suotuisampaa ajankohtaa. Lev kuitenkin pyörsi päätöksensä juuri ennen itse vallankumousta ja osallistui aktiivisesti itse tapahtumaan.
Lev Kamenev Kamenev ja Zinovjev saivat puoluejäsenyytensä takaisin vuonna 1928. Puolueesta erottaminen ja uudelleen jäseneksi hyväksyminen toistui 1932–1933, missä välissä Kamenev oli karkotettuna Minusinskiin. Vuosina 1932–1934 hän oli Moskovaan perustetun Gorkin maailmankirjallisuuden instituutin ensimmäisenä johtajana. Kun Sergei Kirov murhattiin joulukuussa 1934, Zinovjevia ja Kamenevia syytettiin ”moraalisesta osallisuudesta” tapahtuneeseen. Tammikuussa 1935 pidetyssä salaisessa oikeudenkäynnissä Kamenev tuomittiin viiden ja Zinovjev kymmenen vuoden vankeuteen. Kamenev joutui heinäkuussa 1935 yhdessä 38 muun henkilön kanssa syytetyksi myös salaliitosta Stalinia vastaan ja tällä kertaa hänet tuomittiin kymmenen vuoden vankeuteen.
Lev Kamenev Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Heidän väitettiin muodostaneen Trotskin ulkomailta johtaman salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden puoluejohtajien murhia. Kaikkiaan kuudestatoista syytetystä viisi oli turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan 24. elokuuta ja teloitettiin seuraavana aamuna. Kamenevin vaimo kuoli myöhemmin vankileirillä. Myös heidän kaksi poikaansa sekä Kamenevin veli ja tämän vaimo joutuivat teloitetuiksi.
Lev Kamenev Kamenev, oikealta nimeltään Rosenfeld, oli syntyisin juutalaisperheestä ja hänen isänsä oli veturinkuljettaja Moskova–Kursk-rautatiellä. Hänen vanhempansa olivat olleet mukana opiskelijoiden vallankumouksellisessa toiminnassa 1870-luvulla. Kamenev kävi lukionsa Tbilisissä Georgiassa, jossa hän sai ensimmäisen kosketuksensa vallankumoukselliseen sosialistiseen liikkeeseen. Laittomaan Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen hän liittyi vuonna 1901. Koska Kamenev oli lukioaikanaan kuulunut radikaaleihin poliittisiin keskustelukerhoihin ja osallistunut mielenosoituksiin, hänet hyväksyttiin Moskovan yliopistoon vasta erillisestä anomuksesta. Maaliskuussa 1902 hänet vangittiin muutamaksi kuukaudeksi hänen osallistuttuaan tsaarinvallan vastaiseen opiskelijamielenosoitukseen, minkä jälkeen häneltä evättiin lupa jatkaa opintojaan. Hän pakeni Länsi-Eurooppaan, tutustui Pariisissa Vladimir Leniniin ja ryhtyi ammattivallankumoukselliseksi. Venäjän sosiaalidemokraattien jakaannuttua kahtia vuonna 1903 Kamenev liittyi Leninin johtamaan bolševikkisiipeen.
Lev Kamenev Lokakuussa 1917 Kamenev ja Zinovjev olivat ainoat bolševikkien keskuskomitean jäsenet, jotka vastustivat välitöntä vallanottoa. Estääkseen tuhoisana pitämänsä hankkeen he paljastivat bolševikkien salaiset kaappaussuunnitelmat menševikkien "Novaja Žizn" -lehdessä julkaisemassaan artikkelissa, mitä muut bolševikit pitivät lähes petturuutena. Tästä huolimatta Kamenev valittiin päivää lokakuun vallankumouksen jälkeen bolševikkien muodollisesti ylimmäksi valtioelimeksi tunnustaman yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtajaksi. Kamenev vaati muodostamaan kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen ja kävi vallankumousta seuranneina viikkoina marraskuussa 1917 niin sanottujen Vikžel-neuvotteluiden yhteydessä hallitustunnusteluita bolševikkien nimissä Leninin avoimesta vastustuksesta piittaamatta. Kamenevin tavoittelema laajapohjainen hallitus ei totetunut, mutta vasemmistososialistivallankumoukselliset liittyivät hieman myöhemmin bolševikkien hallituskumppaneiksi kansankomissaarien neuvostoon. Leninin torpedoitua Vikžel-neuvottelut Kamenev ja Zinovjev erosivat protestiksi puolueen keskuskomiteasta, mutta palasivat jo muutaman viikon kuluttua katuvaisina takaisin. Sitä ennen Kamenev kuitenkin syrjäytettiin 21. marraskuuta yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean johdosta ja hänen seuraajakseen tuli Jakov Sverdlov.
Lev Kamenev Venäjälle palannut Kamenev ryhtyi organisoimaan lakkoa Transkaukasian rautatiellä, mutta salainen poliisi Ohrana pidätti hänet Tbilisissä ja hän oli vangittuna viisi kuukautta. Tbilisissä Kamenev tutustui myös ensimmäisen kerran Josif Staliniin vuonna 1904. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana Kamenev järjesti rautatielakkoja Pietarissa. Joulukuussa 1908 hän siirtyi asumaan Geneveen Sveitsiin, jossa työskenteli yhdessä Leninin ja Grigori Zinovjevin kanssa. Vuosina 1912–1914 kolmikko asui Itävalta-Unkarille kuuluneessa Krakovassa lähellä Venäjän rajaa. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 Lenin lähetti Kamenevin Venäjälle, jossa hän ohjeisti bolševikkien edustajat duumassa vastustamaan sotaa. Kamenev pidätettiin ja karkotettiin Siperiaan marraskuussa 1914. Hän vapautui vuonna 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen ja matkusti niin ikään Siperian-karkotuksesta vapautuneen Stalinin kanssa Pietariin, jossa he muodostivat maaliskuun lopussa bolševikkien tilapäisen johdon. Kamenevista tuli myös "Pravdan" päätoimittaja, joskin hänet korvattiin Stalinilla toukokuun alussa. Kamenev ja Stalin kehottivat puoluetta antamaan varauksellista tukea väliaikaiselle hallitukselle, mutta Venäjälle palannut Lenin kumosi tämän ohjeen kuuluisissa huhtikuun teeseissään, jotka kehottivat suoraan seuraavaan vallankumoukseen. Kamenev pelkäsi ennenaikaisesti aloitetun vallankumouksen epäonnistuvan ja asettui avoimesti vastustamaan Leninin uutta linjaa. Varovainen linja henkilöytyi vuonna 1917 juuri Kameneviin. Tästä huolimatta hänet vangittiin vähäksi aikaa niin sanottujen heinäkuun levottomuuksien yhteydessä.
Sergei Kamenev Syyskuussa 1918 Kamenev nimitettiin sisällissodan itärintaman komentajaksi ylipäälliköksi siirtyneen Ioakim Vatsetisin tilalle, jolloin hän sai vastuun operaatioista Tšekkoslovakian legioonaa ja sittemmin amiraali Aleksandr Koltšakin valkoista armeijaa vastaan. Kamenev johti syksyllä 1918 puna-armeijan menestyksekästä etenemistä Volgalta Uralille ja valtasi 31. joulukuuta valkoisten entisen pääkaupungin Ufan. Koltšak valtasi menettämänsä alueet tilapäisesti takaisin vastahyökkäyksellään keväällä 1919, mutta Kamenev onnistui pysäyttämään hänen etenemisensä ja pakotti valkoiset perääntymään toistamiseen Uralin taakse. Kamenev erotettiin toukokuussa 1919 lyhytaikaisesti itärintaman komentajan tehtävistä ylipäällikkö Vatsetisin ja tätä tukeneen sotakomissaari Lev Trotskin toiveesta sotilasjohdon keskinäisten erimielisyyksien vuoksi, mutta Vladimir Lenin järjesti pian hänet takaisin aiempaan asemaansa. Kun Vatsetis vaati keskeyttämään menestyksekkään etenemisen itärintamalla, hänet erotettiin ylipäällikkyydestä ja Kamenev nimitettiin 3. heinäkuuta 1919 hänen tilalleen. Ylipäällikkönä Kamenev oli bolševikkipuolueen bolitbyroon ja vallankumouksellisen sotaneuvoston päätösten alainen, ja hänellä oli ajoittain erimielisyyksiä Trotskin kanssa. Kamenevin alkusyksystä 1919 etelärintamalle suunnittelema suurhyökkäys epäonnistui. Kun valkoisten offensiivit kaikilla rintamilla saatiin torjuttua, Kamenev saattoi lopulta johtaa bolševikit voittoon sisällissodassa, joka tosin jatkui valtakunnan itäosissa vielä useamman vuoden. Hänen ylipäällikkyyskaudelleen osui myös vuonna 1920 käyty Puolan–Neuvosto-Venäjän sota. Kamenev suunnitteli Puolaa vastaan suunnatun hyökkäyksen, jonka puolalaiset kuitenkin onnistuivat lyömään takaisin puna-armeijan komentajien tekemien taktisten virheiden vuoksi.
Feliks Dzeržinski Dzeržinski kuoli sydänkohtaukseen 20. heinäkuuta 1926 Moskovassa. Sydänkohtaus tuli välittömästi hänen pidettyään huonokuntoisena ja sairaana keskuskomiteassa puheen, jossa hän voimakkaasti tuomitsi niin sanotun yhtyneen opposition, jota johtivat Lev Trotski, Grigori Zinoviev ja Lev Kamenev.
Lev Kamenev Palattuaan kotimaahan Kamenev otettiin takaisin puoluejohtoon. Hän oli kuulunut lokakuussa 1917 perustettuun bolševikkien ensimmäiseen politbyroohon ja tammikuussa 1919 hänestä tuli yksi uuden politbyroon perustajajäsenistä. Samana vuonna hänet valittiin myös Moskovan neuvoston puheenjohtajaksi eli käytännössä pääkaupungin paikallisen puolueorganisaation johtoon. Kamenev oli lisäksi vuosina 1924–1926 Työn ja puolustuksen neuvoston puheenjohtajana, tammikuusta elokuuhun 1926 Neuvostoliiton ulkomaankaupasta vastanneena kansankomissaarina sekä 1926–1927 Italian-suurlähettiläänä. Hänet nimitettiin myös vuonna 1923 uuden Lenin-instituutin ensimmäiseksi johtajaksi ja hän sai toimittaa Leninin kootut teokset.
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean politbyroo Vladimir Lenin perusti politbyroon 1917 vallankumouksen tekemiseen, ja kahdeksannen puoluekokouksen 1919 jälkeen siitä tuli todellinen valtakeskus. Aluksi politbyroossa oli viisi jäsentä: Lenin, Lev Trotski, Josif Stalin, Lev Kamenev ja Nikolai Krestinski.
Jevgeni Preobraženski Preobraženskin kanssa eri mieltä talouspolitiikasta oli Lev Kamenev, joka piti politiikkaa niin maaseudunvastaisena, että se hänen mukaansa rikkoi työläisten ja talonpoikien liiton, mihin neuvostovalta oli ideologisesti vedonnut.
Grigori Zinovjev Grigori Jevsejevitš Zinovjev (, oikea nimi Ovsel-Geršon Aronovitš Radomyslsky, tunnettu myös nimellä Hirsch Apfelbaum; 23. syyskuuta 1883 Jelisavetgrad, Hersonin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän toimi Kommunistisen internationaalin eli Kominternin ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1919–1926 sekä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Leningradin-johtajana vuosina 1918–1926. Zinovjev oli yksi Neuvostoliiton vaikutusvaltaisimmista johtajista Vladimir Leninin sairauden ja kuoleman aikoihin vuosina 1922–1925. Hän muodosti Josif Stalinin ja Lev Kamenevin kanssa puoluetta johtaneen troikan, jolla oli ratkaiseva merkitys Lev Trotskin ja vasemmisto-opposition syrjäyttämisessä. Stalin syrjäytti vuosina 1926–1927 sekä Zinovjevin että Kamenevin puoluejohdosta. Stalinin vainojen käynnistyttyä heidät tuomittiin vuonna 1936 näytösoikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettiin.
Olga Kameneva Olga erosi miehestään Levistä, joka lähti toisen naisen, Tatjana Glebovan, matkaan ja sai tämän kanssa lapsen. Olga jatkoi kuitenkin aktiivista poliittista uraansa läheisessä yhteistyössä veljensä Levin kanssa. Kun Lenin kuoli, Lev Trotsky ajautui valtataisteluun Josif Stalinin kanssa. Tämä valtataistelu päättyi tunnetusti Stalinin voittoon, Trotski päätyi lopulta maanpakoon Meksikoon, jossa hänet myöhemmin salamurhattiin Stalinin kätyreiden toimesta. Olgakin pidätettiin ja vangittiin. Vankina ollessaan hänen molemmat poikansa pidätettiin, vangittiin ja teloitettiin. Olga itse teloitettiin ampumalla syyskuun yhdestoista päivä vuonna 1941 Medvedevin metsässä.
Moskovan oikeudenkäynnit Suurten puhdistusten välittömänä laukaisijana oli NKP:n Leningradin-puoluejohtajan Sergei Kirovin salamurha joulukuussa 1934. Kirovin ampunut Leonid Nikolajev oli Grigori Zinovjevin, Stalinin syrjäyttämän Kirovin edeltäjän, entinen kannattaja. Tähän vetoamalla Zinovjev ja hänen liittolaisensa Lev Kamenev oli jo tammikuussa 1935 tuomittu Stalinin vaatimuksesta salaisessa oikeudenkäynnissä kymmeneksi ja viideksi vuodeksi vankeuteen ”moraalisesta osallisuudesta” Kirovin murhaan. Tämä ei kuitenkaan riittänyt Stalinille. Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta vieraiden valtojen hyväksi. Kesällä 1936 turvallisuuspoliisi NKVD esitti Stalinille todisteita, joiden mukaan maanpaossa elänyt Trotski olisi pitänyt yhteyttä Neuvostoliitossa olleisiin kannattajiinsa ja nämä olivat edelleen neuvotelleet Zinovjevin, Kamenevin ja Nikolai Buharinin tukijoiden kanssa. Tämän jälkeen Stalin päätti tuhota vanhat kilpailijansa lopullisesti, vaikka nämä olivat jo vuosia aiemmin menettäneet kaiken todellisen poliittisen vaikutusvaltansa.
Turuhansk Turuhansk on saanut mainetta poliittisista syistä karkotettujen karkotuspaikkana. Siellä ovat viettäneet aikaansa Julius Martov, Jakov Sverdlov, Josif Stalin, Lev Kamenev, Marina Tsvetajevan tytär Ariadna Efron ja arkkipiispa Luka.
Grigori Zinovjev Leninin jäätyä sairautensa vuoksi syrjään päätöksenteossa politbyroon sisällä käynnistyi vuoden 1923 aikana valtakamppailu. Zinovjev, Kamenev ja puolueen pääsihteeriksi edellisenä vuonna valittu Josif Stalin muodostivat troikaksi tai triumviraatiksi kutsutun epävirallisen johtoryhmän, jonka päätavoitteena oli estää Lev Trotskin ja tämän ympärille muodostuneen vasemmisto-opposition pääsy valtaan. Zinovjevia pidettiin troikan arvovaltaisimpana ja johtavana henkilönä. Troikka sai taakseen enemmistön, koska Zinovjevin ja Kamenevin katsottiin edustaneen melko tarkkaan samoja kantoja kuin Lenin, ja koska moni muukin halusi vastustaa vallanhimoisena pidettyä Trotskia. Vuosina 1923–1924 juuri Zinovjev johti julkista lokakampanjaa Trotskia kohtaan. Ideologinen erimielisyys koski Leninin vuonna 1921 lanseeraamaa uutta talouspolitiikkaa eli NEP:iä. Trotski ja vasemmisto-oppositio halusivat luopua kapitalismin ja markkinatalouden elementtejä sisältäneestä NEP:stä, kun taas troikan edustama puolueen ”keskusta” kannatti sen jatkamista.
Stalinin kasatessa vaivihkaa valtaa itselleen Zinovjev ja Kamenev muodostivat tiiviin kaksikon, joka piti yhtä loppuun saakka. Kunnianhimoisen ja vaistoihinsa luottaneen Zinovjevin sekä varovaisen ja järjestelmällisen Kamenevin on sanottu täydentäneen toistensa ominaisuuksia. Leninin kuoltua tammikuussa 1924 juuri Zinovjev oletettiin todennäköisimmäksi Neuvostoliiton seuraavaksi johtajaksi, sillä Stalinia ei vielä pidetty vakavasti otettavana vaihtoehtona valtapelissä. Niin sanotussa testamentissaan Lenin esitti hyväksyvän arvion Zinovjevista ja Kamenevista, mutta arvosteli Trotskia ja erityisesti Stalinia.
Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille Neuvostoliiton aikana arvostetun ja kuuluisan taulun sommitelmaa ja hahmoja hyödynnettiin muun muassa "Krasnyi perets" -lehden poliittisessa pilapiirroksessa vuonna 1923. Piirroksen "Bolševikit kirjoittavat kirjettä englantilaiselle Curzonille" kansanomaiset ja iloiset hahmot olivat bolševikkien keskeisiä johtohahmoja, kuten Lev Kamenev, Grigori Zinovjev, Josif Stalin ja Lev Trotski. Heidän kirjeensä oli tarkoitettu Ison-Britannian ulkoministerille lordi Curzonille, joka nähtiin nykyaikaisena kansansortajana.
Lev Kamenev Kamenev osallistui joulukuussa 1917 Brest-Litovskin rauhanneuvotteluihin. Kesken neuvotteluiden Lenin lähetti hänet Isoon-Britanniaan Neuvosto-Venäjän diplomaattisena edustajana, mutta hänet karkotettiin Britanniasta jo viikon kuluttua. Paluumatkalla hänet vangittiin Suomessa maaliskuun lopulla 1918. Saksalaiset olivat luvanneet hänelle turvallisen kulun Ahvenanmaan kautta punaiseen Etelä-Suomeen, mutta vastikään saapunut Ahvenanmaan suomalainen kuvernööri Hjalmar von Bonsdorff vangitutti hänet Maarianhaminassa vihollismaan edustajana. Hän oli kuukauden ajan vankina Vita Björnin vankilassa Kastelholmassa ja myöhemmin kolme kuukautta Oulun lääninvankilassa, kunnes hänet vapautettiin elokuun alussa 1918 osana Suomen ja Neuvosto-Venäjän välistä vankienvaihtoa. Zinovjev ja Moisei Uritski valvoivat vanginvaihtoseremoniaa Rajajoen sillalla.
Berliinin neuvottelut 1918 Suomen hallituksen antamalla valtuutuksella Saksa solmi heinäkuussa 1918 Suomen ja Neuvosto-Venäjän välisen vankienvaihtosopimuksen, jonka nojalla Suomen oli muun muassa palautettava Venäjälle vangitut bolševikkijohtaja Lev Kamenev ja lyhyesti Neuvosto-Venäjän diplomaattiedustajana Helsingissä toiminut eversti Konstantin Kovanko.
Vladimir Lenin 16. huhtikuuta 1917 Lenin saapui Pietariin (siihen aikaan Petrograd) Suomen asemalle ja otti bolševikkiliikkeen komentoonsa ja haukkui väliaikaista hallitusta tukeneet Pravdan toimittajat Lev Kamenevin ja Josif Stalinin. Lenin asettui "Huhtikuun teeseissä" tukemaan neuvostovaltaa, vaikka bolševikeilla ei ollut vielä merkittävää valtaa neuvostoissa.
Venäjän perustuslakia säätävä kansalliskokous Bolševikit ja vasemmistososialistivallankumoukselliset sopivat 23. (10.) joulukuuta jälkimmäisten liittymisestä kansankomissaarien neuvostoon. Yksi vasemmistososialistivallankumouksellisten hallitusyhteistyölle asettamista ehdoista oli ilmeisesti perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoontuminen, mihin bolševikit suostuivat. Lev Kamenevin johtama bolševikkipuolueen maltillisempi siipi suhtautui ennakkoluulottomasti kansalliskokoukseen, mutta vaalitulokseen pettyneellä Leninillä ei ollut aikomusta luovuttaa valtaansa sille. Kamenevin suuntauksen tukijoita jopa vedettiin pois bolševikkien edustajakokousryhmästä taannehtivasti määrätyllä takaisinkutsumisoikeudella. Kokouspäivää edeltävänä päivänä Nikolai Podvoiski julisti Pietarin piiritystilaan, minkä varjolla muut julkiset kokoontumiset kaupungissa kiellettiin ja Itämeren laivaston merisotilaita lähetettiin suojelemaan Taurian palatsia. Eräät sosialistivallankumouksellisten sotilasjärjestön jäsenet olivatkin suunnitelleet kutsuvansa Pietarin varuskunnista sotilaita suojelemaan kansalliskokousta mahdolliselta hajotukselta, mutta puolueen johto oli viime tipassa kieltänyt aseellisten ryhmien käytön.
Olga Kameneva Olgan ollessa 19-vuotias hän liittyi Sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen. Pian tämän jälkeen hän meni naimisiin Lev Kamenevin kanssa, joka oli ollut pitkään mukana vasemmiston poliittisessa toiminnassa mukana, eikä tämä myöskään kaihtanut radikaalejakaan keinoja poliittisessa toiminnassaan. Olga otti myös osaa opiskelijoiden mielenilmauksiin, joissa vastustettiin keisari Nikolai II:sta. Kuten monet muutkin mielenilmauksiin osallistuneet myös Olga pidätettiin ja vangittiin. Muutaman kuukauden vangitsemisen jälkeen hänet kuitenkin vapautettiin vankilasta, mutta hän ei enää saanut jatkaa opintojaan yliopistossa.
Tämän johdosta Olga muutti miehensä kanssa Pariisiin vuonna 1902, jossa he tapasivat Vladimir Leninin ja hänen kumppaninsa Nadezhda Krupskayan. Pariskunta päättikin pian jättää Pariisin taakseen ja he muuttivatkin Sveitsiin, Geneven kaupunkiin, johon he asettuivatkin aloilleen pidemmäksi aikaa ja perustivat perheen.
Leninin testamentti Leninin testamentti on kommunistijohtaja Vladimir Leninin viimeisinä elinvuosinaan sanelema kirje, jossa hän toi julki näkemyksensä seuraajakysymykseen. Venäjän kommunistisen puolueen 13. edustajakokous pidettiin toukokuussa 1924, ja siellä päätettiin saman vuoden tammikuussa kuolleen Leninin seuraajasta. Lenin oli sairastellut paljon ja oli ollut syrjässä aktiivisesta politiikan teosta jo jonkin aikaa. Kirjeessään Lenin otti kantaa mahdollisiin seuraajaehdokkaisiinsa, joita hän myös kritisoi. Erityisesti Lenin kiinnitti huomiota Josif Staliniin ja Lev Trotskiin, joiden keskinäisten riitojen hän pelkäsi johtavan puolueen hajoamiseen. Hän mainitsi myös Lev Kamenevin, Grigori Zinovjevin, Nikolai Buharinin ja Georgi Pjatakovin sekä heidän puutteensa.
Moskovan oikeudenkäynnit Ensimmäinen oli elokuussa 1936 järjestetty ”trotskilais-zinovjevilaisen terroristikeskuksen oikeudenkäynti” eli niin sanottu kuudentoista oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev. Toinen oli tammikuussa 1937 järjestetty ”neuvostovastaisen trotskilaisen keskuksen” oikeudenkäynti eli seitsemäntoista oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Karl Radek ja Georgi Pjatakov. Kolmas oli maaliskuussa 1938 järjestetty ”neuvostovastaisen oikeistolaisen ja trotskilaisen blokin oikeudenkäynti” eli kahdenkymmenenyhden oikeudenkäynti, jonka pääsyytetyt olivat Nikolai Buharin ja Aleksei Rykov. Maanpaossa elänyt Lev Trotski oli poissaolevana syytettynä kaikissa kolmessa Moskovan oikeudenkäynnissä. Kaikki syytetyt pakotettiin tunnustamaan tekaistut syytökset kiduttamalla heitä tai uhkaamalla heidän perheenjäsentensä henkeä.
Neuvostoliiton johtaja Neuvostoliiton johtajat luotsasivat Neuvostoliittoa sen historian ajan 1922–1991. Heistä ensimmäinen oli Vladimir Lenin, joka oli johtanut bolševikkeja vuodesta 1903. Omalla valtakaudellaan Josif Stalin esitti itsensä Leninin seuraajana ja työn jatkajana pyyhkien historian lehdiltä Leninin kuoleman jälkeiset johtajat, esimerkiksi vuosien 1924–1930 pääministeri Aleksei Rykovin, joka korvattiin Stalinin suosikki Vjatšeslav Molotovilla. Stalin ajoi liittolaisineen Lev Trotskin maanpakoon 1929, ja suositun bolševikkijohtaja Sergei Kirovin murhasta vuonna 1934 alkaneissa Stalinin vainoissa tuomittiin ja teloitettiin monet aiemmin korkeissa asemissa olleen kommunistit kuten Grigori Zinovjev, Lev Kamenev ja Nikolai Buharin.
Stalinin vainot Elokuun 1936 ensimmäisessä Moskovan oikeudenkäynnissä tuomittiin ”trotskilais-zinovjevilainen terroristiryhmä”, jonka 16 jäsenestä merkittävimmät olivat Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev. He olivat aiemmin kamppailleet Stalinin rinnalla vallasta Lev Trotskia vastaan. Kaikki 16 tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Seuraavassa oikeudenkäynnissä tammikuussa 1937 tuomittiin muun muassa Karl Radek ja Grigori Sokolnikov ja kolmannessa maaliskuussa 1938 Nikolai Buharin ja Genrih Jagoda. Puna-armeijassa järjestettiin myös puhdistus, jossa teloitettiin muun muassa viidestä Neuvostoliiton marsalkasta kolme, 15 armeijankomentajasta 13, yhdeksästä amiraalista kahdeksan, 57 rintamankomentajasta 50, 186 divisioonankomentajasta 154, kaikki armeijankomissaarit ja 28 rintamankomissaarista 25.
Valtiokapitalismi Leninin kuoleman jälkeen neuvostojohdon ytimen muodostanut triumfi Josif Stalin, Lev Kamenev ja Grigori Zinovjev alkoivat kannattaa Jevgeni Preobraženskin kirjassaan "Sosialistisen kartuttamisen peruslaki" esittämiä ajatuksia, joita Buharin piti työläisten ja talonpoikien liiton vastaisena toimenpiteenä. Buharin oli valmis jopa sallimaan maaseudulla maan- sekä työvoiman vuokrauksen, minkä vuoksi vastustajat epäilivät hänen menneen Stolypinin reformien linjoille.
Heinäkuun päivät Protestien tukahduttamista seuranneen kahden päivän aikana hallitus riisui punakaartit aseista, hajotti kapinoineet sotilasyksiköt sekä pidätti bolševikkien johtohahmoja ja joitakin anarkisteja. Kahden seuraavan päivän aikana tuhottiin "Pravda"-lehden toimitus ja kirjapaino sekä bolševikkien keskuskomitean päämaja Kšesinskajan talossa. Myös anarkistien tukikohtanaan käyttämään huvilaan tehtiin ratsia. Satojen pidätettyjen joukossa olivat bolševikeista muun muassa Lev Trotski, Lev Kamenev, Anatoli Lunatšarski sekä Pavel Dybenko. Heidät kaikki vapautettiin syyskuisen Kornilovin kapinan jälkeen. Vladimir Leninistä annettiin pidätysmääräys, jonka mukaan häntä syytettiin vehkeilystä saksalaisten kanssa. Lenin piileskeli aluksi Pietarissa ja pakeni sen jälkeen Suomeen, jossa hän asui aluksi Helsingissä ja syyskuusta lähtien Viipurissa.
Maatalouden kollektivisointi Leninin kuoltua tammikuussa 1924 valtaan nousi troikka: Josif Stalin, Kamenev ja Grigori Zinovjev. Puolueessa käytiin valtataistelu vasemmiston Lev Trotskin, oikeiston Nikolai Buharinin ja keskustan Josif Stalinin välillä. Trotskin vasemmisto-opposition kanta tähtäsi jatkuvan vallankumouksen periaatteen mukaisesti keskeytymättömään vallankumousten sarjaan muissa maissa. Stalin oli valmiimpi etenemään "sosialismi yhdessä maassa" -periaatteen mukaan.
Grigori Zinovjev Kun Trotski oli vuoden 1925 alkuun mennessä saatu syrjäytettyä sota-asiain kansankomissaarin virastaan, Stalin kääntyi myös Zinovjevia ja Kamenevia vastaan, jolloin troikka hajosi. Zinovjev ja Kamenev muodostivat uuden opposition Grigori Sokolnikovin ja Nadežda Krupskajan kanssa. He katsoivat nyt NEP-politiikan menevän jo liian pitkälle ja vastustivat Stalinin ja Nikolai Buharinin kehittämää oppia ”sosialismista yhdessä maassa”. Zinovjev luotti johtamansa Leningradin puoluejärjestön tukeen ja arvovaltaansa Kominternin johtajana, mutta Stalin osoittautui vahvemmaksi. Zinovjev erotettiin Leningradin (entisen Pietarin) neuvoston johdosta tammikuussa 1926 ja syrjäytettiin myöhemmin samana vuonna myös Leningradin puoluejärjestön johdosta, johon tuli hänen tilalleen Sergei Kirov. Tässä tilanteessa Zinovjev ja Kamenev päättivät liittoutua Trotskin kanssa pysäyttääkseen Stalinin, jolloin syntyi niin sanotu yhdistynyt oppositio. Voimien yhdistäminen ei enää auttanut, ja heinäkuussa 1926 Stalin järjesti Zinovjevin erotetuksi politbyroosta sekä Kominternin johdosta. Lokakuussa 1927 hänet erotettiin myös keskuskomiteasta ja 14. marraskuuta 1927 koko kommunistisesta puolueesta. Joulukuun 1927 puoluekokouksessa Zinovjev ja Kamenev päättivät pelastaa uransa irtisanoutumalla kaikista aiemmista mielipiteistään, ja saivat luvan hakea takaisin puolueen jäseniksi puolen vuoden koeajan jälkeen.
Grigori Zinovjev Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Zinovjev palasi Venäjälle yhdessä Leninin kanssa. Kun Venäjän väliaikainen hallitus niin sanottujen heinäkuun levottomuuksien yhteydessä antoi bolševikkijohtajista pidätysmääräyksen, Zinovjev piiloutui yhdessä Leninin kanssa Roslivajärven lähellä olleeseen heinämajaan. Lenin jatkoi pakoaan Suomeen, mutta Zinovjev piileskeli lokakuuhun saakka suomalaisen työmiehen Emil Kalskeen asunnossa Udelnajassa Pietarin esikaupunkialueella. Leninin vaatiessa lokakuussa 1917 bolševikkeja kaappaamaan välittömästi vallan Zinovjev ja Lev Kamenev asettuivat päättäväisesti vastustamaan ajatusta. Estääkseen turmiollisena pitämänsä hankkeen Zinovjev ja Kamenev julkaisivat lokakuun lopussa menševikkien "Novaja Žizn" -lehdessä artikkelin, jossa he paljastivat bolševikkien vallankaappaussuunnitelmat. Bolševikkien sisäpiirissä tätä pidettiin lähes petturuutena ja heidät leimattiin ”vallankumouksen lakonmurtajiksi”. Lokakuun vallankumouksen vastustaminen ratkaisevalla hetkellä varjosti myöhemmin Zinovjevin ja Kamenevin uraa. Välittömästi lokakuun vallankumouksen jälkeen he asettuivat vastustamaan myös uuden hallituksen eli kansankomissaarien neuvoston muodostamista pelkästään bolševikkien varaan ja vaativat sosialististen puolueiden yhteishallituksen kokoamista. Koska näin ei aluksi tehty, Zinovjev erosi marraskuussa 1917 protestiksi puolueen keskuskomiteasta. Hän katui jo muutaman päivän kuluttua ratkaisuaan ja pääsi takaisin puoluejohtoon. Hän onnistui palauttamaan luottamuksellisen suhteen Leniniin tukemalla maaliskuussa 1918 tämän kantaa, että Brest-Litovskin rauhansopimus olisi hyväksyttävä epäedullisillakin ehdoilla, mitä moni muu puoluejohdossa vastusti. Zinovjev kirjoitti vuonna 1918 ensimmäisen Leninistä julkaistun elämäkerran.
Marxismi-leninismi Jo 1924 ilmestyi useita johtavien bolševikkien Lenin-tulkintoja kirjallisessa muodossa. Esimerkiksi Lev Trotski (1879-1940), Grigori Zinovjev (1883-1936), Lev Kamenev (1883-1936), Nikolai Buharin (1888-1938) ja Josif Stalin (1878-1953) rakensivat omat, osittain kilpailevat, Lenininsä. Voittajaksi selviytyi lopulta Stalin, joka hankkiutui vastustajistaan eroon yksitellen. Aate nimettiin marxismi-leninismiksi, josta tuli (lähes) koko kansainvälisen kommunistisen liikkeen aate ja teoria. Stalinin saatua haltuunsa yhä enemmän valtaa NKP:ssa muodostui marxismi-leninisminkin sisältö pitkälti Stalinin versioksi marxismista ja leninismistä. Stalin muotoili opin tärkeimmät lähtökohdat ensi kerran systemaattisesti jo 1924 kirjoittamassaan teoksessa "Leninismin perusteet".
Vladislav Kamenev Kamenev pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2015 ja 2016, joista molemmat turnaukset päättyivät hopeaan. Kamenev toimi jälkimmäisessä turnauksessa Venäjän kapteenina ja oli joukkueen paras maalintekijä viidellä osumallaan. Puolivälieräottelussa Tanskaa vastaan hän toimi Venäjän ratkaisijana tehtyä sekä ottelun 3–3-tasoitusmaalin ajassa 59.16 että 4–3-voittomaalin jatkoerässä ajassa 65.00. Finaaliottelussa Suomea vastaan Kamenev hankki itselleen 10+20-minuutin rangaistuksen ajassa 57.51 kiukuteltuaan ensin tuomareille Suomen 2–3-johtomaalin jälkeen ja tämän jälkeen hän huitoi mailansa poikki kaukalon laitaan ja sitten huitoi katkenneella mailanpätkällään jäähyaitiossa ollutta toimitsijaa käteen. Toimitsija sai käteensä vertavuotaneen haavan ja Kamenev pahoitteli tapausta myöhemmin venäläismedialle. Hän voitti lopulta turnauksen jäähypörssin 32 minuutillaan. Kamenev voitti hopeaa ja hänet valittiin Venäjän top-3-pelaajaksi.
Adam Levine Levine meni 2014 naimisiin malli Behati Prinsloon kanssa. Heidän tyttärensä syntyi 2016. Toinen lapsi syntyi 2018.