mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Rodópi-vuorten kansallispuisto Kansallispuisto sijaitsee Dráman ja Xánthin alueyksiköiden alueella. Se ulottuu idästä Falakró-vuorelta Bulgarian vastaisen rajan ja Néstos-joen välisellä alueella länteen aina Koúla-vuorelle saakka. Kansallispuiston pinta-ala on noin hehtaaria. Siihen kuuluu seitsemän Natura 2000 -aluetta ja muita suojelualueita. Kansallispuistoon kuuluvat muun muassa Fraktóksen koskematon metsäalue, Tsíchlan, Chaïntoún, Lepídan ja Simýdan metsät, Elatián ja Leivadítiksen suot, Achladoréman vesiputoukset sekä Thisavróksen ja Platanóvrysin tekojärvet.
Kreikan taistelu Italia oli aiemmin hyökännyt Kreikkaan 26. lokakuuta 1940 valloitettuaan sitä ennen Albanian, mutta oli joutunut perääntymään koettuaan tappion. Kreikkalaisten vastahyökkäys ajoi italialaiset takaisin Albaniaan. Kreikkalaiset etenivät Albaniaan miehittäen noin kolmanneksen maan pinta-alasta. Italia joutui tämän seurauksena pyytämään Saksalta apua. Saksan hyökkäys alkoi 6. huhtikuuta 1941, ja sen takia kreikkalaiset perääntyivät Albaniasta 12. huhtikuuta Saksan nopean etenemisen vuoksi. Sota päättyi Saksan, Italian ja Bulgarian voittoon 23. huhtikuuta Ateenan miehityksen ja Kreetan valtauksen jälkeen. Taistelun seurauksena Kreikan kuningas Yrjö II ja hallitus pakenivat Egyptiin. Taistelun jälkeen Kreikka jaettiin vyöhykkeisiin Saksan, Italian ja Bulgarian kesken. Kreikka pysyi saksalaisten hallussa vuoteen 1944 saakka, jolloin puna-armeijan hyökätessä saksalaiset joukot vetäytyivät maasta. Myöhemmin liittoutuneet tekivät maihinnousun maahan ja vapauttivat pääkaupunki Ateenan 13. toukokuuta 1944. Vaikka saksalaiset vetäytyivät sisämaasta, yksittäisiä saksalaisten joukkojen linnoituksia oli useilla saariryhmillä, jotka pitivät pintansa sodan loppuun saakka. Vapautuksesta huolimatta levottomuudet maassa jatkuivat ja Kreikassa alkoi vuonna 1946 sisällissota, joka päättyi vuonna 1949.
Megáli idéa Ensimmäinen Balkanin sota päättyi toukokuussa 1913 Lontoon sopimukseen. Siinä Turkki luopui melkein kaikista Euroopan-puoleisista alueistaan lukuun ottamatta Istanbulia ja kapeaa maakaistaletta sen länsipuolella. Voittajavaltiot (Kreikka, Bulgaria ja Serbia) eivät kuitenkaan päässeet sopimukseen siitä, miten Turkin luovuttamat alueet jaettaisiin niiden kesken, ja pian syttyikin toinen Balkanin sota, jossa Kreikka ja Serbia taistelivat Bulgariaa ja Turkkia vastaan. Elokuussa sota päättyi Bukarestin rauhan­sopimukseen, jossa Kreikkaan liitettiin Etelä-Epeiros, Etelä-Makedonia Thessaloniki mukaan luettuna, osa Länsi-Traakiaa, Sámos ja Kreeta. Näiden aluelisäysten myötä Kreikan pinta-ala lähes kaksinkertaistui, ja maan väkiluku nousi 2,75 miljoonasta 4,75 miljoonaan. Toisaalta Turkki sai takaisin osan Itä-Traakiasta Évros-jokeen saakka, jolloin Euroopan puoleinen Turkki sai nykyiset rajansa. Osa Länsi-Traakiaa joutui kuitenkin Bulgarialle, joka täten sai lyhyen osuuden Egeanmeren pohjoisrantaa.
Sega Daily Sega Daily () on bulgarialainen sanomalehti. Se on Bulgarian viimeisiä riippumattomia lehtiä, ja kustantajaa on yritetty saada lähtemään alalta.
Paranésti Paranésti sijaitsee Kreikan koillisosassa Bulgarian rajan pinnassa. Nykyinen Paranéstin kunta muodostui, kun Paranésti ja Nikifóros yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Arrianá Arrianá sijaitsee Kreikan pohjoisosassa Bulgarian rajan pinnassa. Nykyinen Arrianán kunta muodostui, kun Arrianá, Fillýra, Kéchros ja Orgáni yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Mýki Mýki sijaitsee Kreikan koillisosassa Bulgarian rajan pinnassa. Nykyinen Mýkin kunta muodostui, kun Mýki, Kotýli, Sátres ja Thérmes yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Évariste Galois Évariste Galois (ransk. [evaʁist ɡalwa]) (25. lokakuuta 1811 Bourg-la-Reine – 31. toukokuuta 1832 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko.
Évariste Galois Évariste Galois keksi teini-ikäisenä välttämättömät ja riittävät ehdot sille, että polynomiyhtälö voidaan ratkaista laskutoimituksien ja juurien avulla. Hänen kehittämänsä metodit yhtälöiden ratkaisuun ovat erittäin merkittäviä, eikä esimerkiksi Abel ponnistuksista huolimatta onnistunut niitä keksimään. Ne vaikuttivat ratkaisevasti matematiikan kehitykseen, loivat perustan modernille ryhmäteorialle ja toivat Galois'lle postuumisti hänen kaltaisensa lahjakkuuden ansaitsemaa arvostusta.
Évariste Galois Évariste Galois eli lyhyen ja intensiivisen elämän. Hän ei juurikaan saanut tunnustusta matemaatikkona elinaikanaan, vaikka häntä nykyään pidetään aivan erityisen lahjakkaana. Galois'n keksimät riittävät ja välttämättömät ehdot sille, että polynomiyhtälön ratkaisu voidaan esittää juurien avulla, mullisti matematiikan ja hänen tutkimuksensa algebrassa loi perustan modernille ryhmäteorialle. Hänen kootut teoksensa käsittävät 60 sivua, joskin hänen töitään joutui hukkaankin.
Évariste Galois ""Hän työskentelee vain matematiikan ylimmissä piireissä.""
Évariste Galois Ensimmäiset 12 vuotta elämästään Galois ei käynyt koulua lainkaan, vaan sai kotiopetusta äidiltään. Hänen isänsä oli yhteisön merkittävä henkilö, joka Galois'n ollessa pikkulapsi valittiin Bourg-la-Reinen pormestariksi. Vaikka hänen vanhempansa olivat älykkäitä ja koulutettuja, tietoa merkittävästä matematiikan osaamisesta ei hänen perheessään kuitenkaan ole.
Évariste Galois Toukokuussa Galois kuoli jokseenkin hämärissä olosuhteissa. Tapahtumaan liittyy mystisiä kirjeenvaihtoja, mahdollisia rakkaussuhteita sekä kaksintaistelu, mutta Galois'n tappaja ei tänäkään päivänä ole täysin selvä. Hän haavouttui aamulla 30. toukokuuta 1832 ja kuoli seuraavana aamuna vammoihinsa sairaalassa. Galois ehti kuitenkin koostaa eräänlaisen matemaattisen testamentin: Legendan mukaan hän valvoi koko viimeisen yönsä kirjoittaen republikaaniystävilleen kirjeitä, joissa hän hahmotteli viimeisiä ideoitaan. Legendaa tosin uskotaan liioitteluksi.
Évariste Galois Tosin Galois teki 16 vuoden iässä yhden matemaattisen virheenkin, jonka hän kyllä itse huomasi nopeasti. Hän kuvitteli löytäneesä yleisen [viidennen asteen yhtälö]]n ratkaisun. Saman oli kokenut hieman aiemmin norjalainen matemaattinen nero Niels Henrik Abel. Ratkaisuhan on todistettu mahdottomaksi.
Évariste Galois Galois opiskeli nyt matematiikkaa lähes ainoan ymmärtäjänsä Louis Richardin (1795–1849) johdolla, mutta keskittyi yhä enemmän omiin tutkimuksiinsa kuin varsinaisiin opintoihin. Hän omaksui Legrenden kuuluisan teoksen geometrian alkeista ensimmäisellä lukukerralla sekä luki sujuvasti Lagrangen ammattimatemaatikoille tarkoitettuja teoksia algebrasta ja funktioista. Richard, hänen opettajansa, raportoi:
Évariste Galois Kevät 1831 oli Galois'lle täynnä vaikeuksia; Hän oli menettänyt elämässään merkittäviä henkilöitä, hän oli rahaton ja hänet pidätettiin ensimmäistä kertaa. Aiemmin keväällä 19 upseeria hänen yksiköstään pidätettiin epäiltyinä juonittelusta hallitusta vastaan, mutta touko­kuussa heidät vapautettiin syytteistä. Galois oli mukana juhlimassa upseerien vapautusta, kun hän korottaessaan maljaa oli toisella kädellään uhkailevinaan kuningasta tikarilla. Ele nähtiin uhkana kuninkaan hengelle, ja Galois vietti viikkoja vankilassa, mutta myös hänet vapautettiin syytteestä. Heinäkuussa Bastiljin päivänä hän kulki julkisesti armeijan univormussa, mikä oli kiellettyä, ja hänet pidätettiin taas.
Évariste Galois Hän oli vankilassa koko syksyn, ja lokakuussa Poissonin arvio hänen muistiostaan saapui perille. Galois raivostui, kun arvio oli tyrmäävä (Poissonin mukaan "ei tarpeeksi selvä tai tarpeeksi täydellinen, jotta voisimme arvioida sen täsmällisyyttä") eikä sitä ollut julkaistu, mutta Poisson rohkaisi Galois'ta kuitenkin julkaisemaan koko aiheeseen liittyvän teoksensa arviointia varten. Galois noudatti osittain Poissonin ohjeita, sillä hän jatkoi tutkimista, mutta päätti julkaista ne ei Akatemian, vaan yksityisesti ystävänsä Chevalierin kautta. Ollessaan vankilassa hän keräsi, työsti ja hioi matemaattisia ideoitaan aina vapautukseensa asti huhti­kuussa 1832.
Évariste Galois Galois oli vanhempiensa tavoin ns. radikaali republikaani, eli hän vastusti monarkiaa. Tasa­valta­laisuuden kannatus julkisesti oli siihen aikaan kiellettyä, eivätkä poliittiset puolueet saaneet ilmoittaa itsensä tasavaltalaisiksi, joten republikaanit (tasavaltaisuuden kannattajat) kutsuivat itseään radikaaleiksi. Vuonna 1828 Galois haki 16 vuoden ikäisenä École Polytechnique -kouluun, joka oli silloin maan maineikkain yliopisto etenkin matematiikassa ja nykyäänkin Ranskan merkittävimpiä insinöörien koulutuslaitoksia. On todennäköistä, että hän pyrki kouluun muun muassa sen vahvan poliittisen ilmapiirin vuoksi, mutta hän epäonnistui kokeen suullisessa osiossa ja joutui jatkamaan opintoja Louis-le-Grandin lyseossa.
Évariste Galois Kun monarkia oli palautettu, Galois oli jo koulussa, Lycée Louis-le-Grandissa. Hän pärjäsi hyvin ja sai jopa palkintoja, mutta joutui kerran jäämään luokalle heikkojen retoriikkataitojensa vuoksi. 15-vuotiaana hän aloitti matematiikan opintonsa M. Vernierin johdolla ja innostui aineesta välittömästi. Samalla kuin hänen matematiikanopettajansa havaitsi Galois'ssa älykkyyttä ja intohimoa matematiikkaa kohtaan, kokivat muut opettajat hänet lähinnä sulkeutuneeksi ja oudoksi. Galois suoritti mielestään helpot mutta käytännössä vaikeaksikin mielletyt matemaattiset probleemat yleensä päässälaskuina, mikä ei ymmärrettävistä syistä miellyttänyt opettajia. Lisäksi hän piti koulun algebraa ikävystyttävänä ja luki mieluummin suurten matemaatikkojen Legendren ja Lagrangen teoksia.
Évariste Galois Heinäkuussa Ranskan poliittinen tilanne kärjistyi jälleen. Puhkesi heinäkuun vallankumous, kaduilla mellakoitiin, ja silloinen kuningas Kaarle X pakeni maasta. Eräänä päivänä Galois olisi halunnut osallistua mellakointiin, mutta rehtori esti oppilaita lukitsemalla heidät kouluun eikä Galois onnistunut pakenemaan. Rehtori haukkui jälkeenpäin oppilaiden käytöstä lehtikirjoituksissa, ja Galois julkaisi puolestaan lehtikirjoituksen, jossa hän haukkui rehtoria siitä, että oli lukinnut oppilaita kouluun. Seurauksena Galois erotettiin koulusta, ja hän liittyi republikaanien tykistöön, joka oli Ranskan armeijan haara. Pian tämän jälkeen tykistö kuitenkin lakkautettiin, sillä kuningas Ludvig Filip koki sen uhaksi itselleen. Vuodenvaihteessa 1830–1831 Galois julkaisi elämänsä viimeiset kirjoitukset: Tiivistelmä erääseen tiedelehteen sekä kirje, joka käsitteli luonnontieteiden opetusta Akatemiassa. Vaikka polittiikka vei suuren osan hänen huomiostaan, hän yritti tammikuussa palata matematiikan pariin antamalla yksityisopetusta vaativassa algebrassa. Tulokset olivat heikot; oppilaiden kiinnostus hänen opetustaan kohtaan hiipui pikku hiljaa ja hän joutui lopettamaan. Poissonin kutsumana hän kuitenkin lähetti Akatemialle vielä kolmannen version yhtälöitä käsittelevistä tutkielmistaan 17. tammikuuta.
Lagrangen indeksilause Lagrangen indeksilause tai Lagrangen lause on ryhmäteorian perustulos, jonka perusteella äärellisen ryhmän aliryhmän kertaluku jakaa tasan ryhmän kertaluvun. Nimestä huolimatta on hyvin todennäköistä, että sen ensimmäiseksi todisti Évariste Galois.
Algebra Abstrakti algebra kehitettiin 1800-luvulla. Myös sen lähtökohtana oli yhtälöiden ratkaiseminen, ja alkuvaiheessa keskeisiä tutkimuskohteita olivat Galois'n teoria ja kysymys lukujen konstruoituvuudesta. Alan huomattavimpia tutkijoita olivat Évariste Galois, Richard Dedekind ja Leopold Kronecker.
Évariste Galois ""Se on hänen intohimonsa matematiikkaa kohtaan, joka hallitsee häntä. Luulen, että hänelle olisi parasta, että hänen vanhempansa antaisivat hänen opiskella ainoastaan tätä; hän tuhlaa aikaansa täällä eikä tee muuta kuin kiduttaa opettajia sekä upottaa itsensä rangaistuksien alle."" -Galois'n opinto-ohjaaja
Évariste Galois Hän jatkoi tutkimista ja sai oppiarvonsa joulukuussa samana vuonna. Muutaman kuukauden päästä, helmikuussa 1830, Galois yritti jälleen julkaista tutkielmiaan yhtälöteorioista. Cauchyn ehdotuksen mukaisesti Galois lähetti tutkielmansa Akatemian sihteerille, Fourier'lle, tarkoituksena saavuttaa Akatemian matematiikan Grand prix -palkinto. Fourier kuitenkin kuoli samana keväänä huhtikuussa ja tutkielmat katosivat. Palkinto meni kesäkuussa Abelille (kuolemanjälkeisesti) ja Jacobille, joiden tutkimukset inspiroivat Galois'n seuraavia artikkeleita. Hän nimittäin julkaisi jo huhtikuussa kolme artikkelia: Yksi tärkeä artikkeli lukuteoriasta sekä kaksi abstraktista algebrasta. Nämä olivat perustana nk. Galois'n teorialle. Galois'n teoria, jota yhä tänä päivänä hyödynnetään algebrallisessa lukuteoriassa, käsittää polynomien ratkeavuutta ryhmäteorian keinoin.
Viidennen asteen yhtälö Viimeiseen kysymykseen täsmällisen vastauksen antoi Évariste Galois, joka samalla aloitti ryhmäteoriana tunnetun matematiikan alan. Galois'n ratkaisu perustui juurien permutaatiohin. Nykyisen esitystavan kuntalaajennusten automorfismien ryhmien kautta kehitti Emil Artin.
Évariste Galois Keväällä 1829 Galois julkaisi ensimmäisen tutkielmansa, joka käsitteli ketjumurtolukuja. Kesällä hän lähetti Ranskan tiedeakatemiaan (Académie des sciences) kaksi tutkielmaa, jotka käsittelivät polynomiyhtälöiden ratkaisua algebran avulla. Nämä kaksi artikkelia sisälsivät keskeistä uutta tietoa polynomiyhtälöistä, ja arvostettu matemaatikko Cauchy toimi niiden arvioijana. Cauchy kieltäytyi kuitenkin julkaisemasta artikkeleita, eivätkä syyt siihen ole täysin selvät, sillä Cauchy tunnisti Galois'n löytöjen tärkeyden. On jopa väitetty, että Cauchy olisi varastanut Galois'n ideoita omaa tutkimustaan varten, mutta yleisesti uskotaan, että hän lähinnä ehdotti Galois'lle artikkeleiden yhdistämistä Akatemian matematiikkakilpailua varten.
Évariste Galois Kesällä samana vuonna Galois'n elämä sai traagisen käänteen, kun hänen isänsä teki itsemurhan jouduttuaan kylän papin kanssa riitaan, joka häpäisi Galois'n suvun. Pormestari-isä ei kestänyt kohua, vaan hirttäytyi asuntoonsa, joka sijaitsi lähes Galois'n koulun naapurissa. Isän kuolema oli Galois'lle kova isku, ja ajankohtakin oli mitä huonoin: Galois pyrki uudestaan École Polytechnique -yliopistoon muutama päivä tapahtuman jälkeen, mutta epäonnistui jo toisen kerran. Hän oli selvästi vähintäänkin pätevä eikä tarkkaa syytä hänen epäonnistumiselleen tiedetä. Kerrotaan, että hän koki annetut tehtvät ylivoimaisen tylsiksi tai että ainakin häneen verrattuna epäpätevä tarkastaja ei yksinkertaisesti pysynyt Galois'n päätelmissä mukana, minkä seurauksena Galois hermostui kovasti. Elävimmän legendan mukaan hän jopa heitti tarkastajaa taulunpyyhintärätillä päähän. Lisäksi hän ei koskaan ollut kovin hyvä kommunikoimaan edes matematiikasta, joten hän aloitti École Normalessa, joka oli Louis-le-Grandin eräs jatke.
Évariste Galois Galois'n kirjeet muut matemaattiset tutkielmat löysivät veli Alfred sekä ystävä Chevalier. Nämä lähettivät kopioita tutkielmista muun muassa Gaussille ja Jacobille, sillä Galois halusi, että Jacobi ja Gauss arvioisivat julkisesti hänen työnsä tärkeyttä. Heidän kommenttinsa eivät ole säilyneet. Ranskalainen matemaatikko Liouville, joka opiskeli École Polytechniquessa ja nousi myöhemmin sen professoriksi, löysi Galois'n julkaisemattomat tutkielmat vuonna 1843. Hän oli vuonna 1836 perustanut yhä tänä päivänä arvostetun matematiikkalehden Journal de Mathématiques Pures et Appliquées edistämään muiden matemaatikoiden tutkimuksia, ja Galois'n tutkielmat julkaistiin lehdessä 1846, yli kymmenen vuotta tämän kuoleman jälkeen. Työt koskivat analyysia sekä algebraa, mistä juontui Galois'n teoria.
Abelin–Ruffinin lause Lauseen todisti ensimmäisenä Paolo Ruffini vuonna 1799, mutta hänen todistuksensa sisälsi pienen aukon. Ruffini todistus perustui permutaatioryhmiin. Lauseelle esitti todistuksen myös Niels Henrik Abel vuonna 1824. Évariste Galois tutki ongelmaa syvällisemmin, ja hänen mukaansa onkin nimetty Galois'n teoria, johon myös Abelin-Ruffinin lause kuuluu.
Ratkeava ryhmä Ryhmäteoriassa ratkeavalla ryhmällä tarkoitetaan ryhmää, jonka jonkin kertaluvun derivaattaryhmässä on vain yksi alkio. Yhtäpitävästi voidaan määritellä, että ryhmä on ratkeava, jos sillä on normaalijono, jonka kompositiotekijät ovat Abelin ryhmiä. Ratkeavuus on saanut nimensä Évariste Galois’n polynomiyhtälöiden ratkeavuutta koskevasta työstä (ks. Abelin–Ruffinin lause). Galois osoitti, että jokaiseen polynomiyhtälöön liittyy yksikäsitteinen ryhmä, jota nykyään kutsutaan tämän polynomin Galois’n ryhmäksi ja että tämän ryhmän ratkeavuus on yhtäpitävää polynomiyhtälön tietyntyyppisten juurien olemassaololle ("polynomin ratkeavuus").
Abelin–Ruffinin lause Esimerkiksi yhtälöä "x" - "x" + 1 = 0 ei voida ratkaista juurilausekkeiden avulla. Joitakin viidennen asteen yhtälöitä sen sijaan voidaan, esimerkiksi "x" - "x" - "x" + 1 = 0. Évariste Galois kehitti teorian sille, mitkä polynomiyhtälöt voidaan ratkaista juurilausekkeiden avulla: ne ja vain ne joiden Galois'n ryhmä on ratkeava. Kolmannen- ja neljännen asteen yhtälön ratkaisukaavojen perusteella ovat symmetriset ryhmät "S", "S" ja "S" ratkeavia, mutta "S" ei ole kun "n"≥5. Ryhmien ratkeavuus voidaan kuitenkin osoittaa helpommin ryhmän kompositiojonon avulla kuin ratkaisukaavan perusteella.
Charles Hermite Hän kävi koulua ensin Nancyn kuninkaallisessa lyseossa (collège royal de Nancy) kolmannelle luokalle saakka, sen jälkeen Pariisissa, ensin Henrik IV:n lyseossa (Collège royal Henri IV), jossa hänen fysiikan opettajanaan oli César Despretz, sekä vuodesta 1840 lähtien Louis le Grand -lyseossa (Collège royal Louis le Grand)erityisessä matematiikkaluokassa, suorittamatta kuitenkaan ylioppilastutkinnon kokeita. Hänen opettajanaan toimi muun muassa Louis Richard, jonka oppilaana oli aikaisemmin ollut myös Évariste Galois ja joka tunnisti hänen matemaattiset kykynsä ja rohkaisi häntä lukemaan Eulerin, Lagrangen ja Gaussin teoksia. Hermite julkaisi ensimmäiset tutkimustuloksensa noihin aikoihin aikakauskirjassa "Nouvelles Annales de Mathématiques". Hän kiinnitti huomiota erityisesti julkaisemalla ratkaisun ultraelliptisten funktioiden jakoprobleemiin.
Lien tyyppinen yksinkertainen ryhmä Lien tyyppiset äärelliset ryhmät olivat ensimmäisten tutkittujen ryhmien joukossa syklisen, symmetrisen ja alternoivan ryhmän jälkeen. PSL(2,p):n
konstruoi Évariste Galois 1830-luvulla. Lien tyyppisten äärellisten ryhmien systemaattisen tutkimisen aloitti Camille Jordanin lause, jonka mukaan
projektiivinen erityinen lineaarinen ryhmä PSL(2,q) on yksinkertainen kun q ≠ 2, 3. Tämä lause yleistyy korkeampiulotteisille projektiivisille ryhmille
ja siitä seuraa tärkeä ääretön perhe äärellisiä yksinkertaisia ryhmiä, nimittäin PSL(2,q). Muita klassisia ryhmiä tutki Leonard Dickson 1900-luvun
alussa. 1950-luvulla Claude Chevalley havaitsi, että sopivasti muotoiltuna monilla puoliyksinkertaisia Lien ryhmiä koskevilla lauseilla on analoginen
algebrallisia ryhmiä koskea vastine annetussa kunnassa k. Tämä johti Chevalleyn ryhmien konstruoimiseen. Ja kuten kompaktien yksinkertaisten Lien ryhmien
tapauksessa, vastaavuus tuntui olevan yhtä yksinkertaista kuin abstrakteilla ryhmillä (Titsin yksinkertaisuuslause). Vaikka 1800-luvulta asti oli tiedetty,
että on olemassa muitakin yksinkertaisia ryhmiä, kuten Mathieun ryhmiä, levisi hitaasti usko, että lähes kaikki äärelliset yksinkertaiset ryhmät
saadaan sopivalla laajennuksilla Chevalleyn kostruktioon, yhdessä syklisten ja alternoivien ryhmien kanssa. Edelleen poikkeustapaukset, eli sporadiset
ryhmät, toteuttavat monia samoja ominaisuuksia kuin äärelliset Lien tyyppisen ryhmät ja ne voidaan konstruoida ja karekterisoida niigen geometrian avulla Titsin hengessä.
Galois’n laajennus Tärkeä Emil Artinin tulos on seuraava: Äärellinen laajennus "E"/"F" on Galois, jos ja vain jos jokin seuraavista on voimassa
Galois’n laajennus Galois'n laajennuksen määritelmä on seuraava: kuntalaajennus "E"/"F" on Galois, jos automorfismien ryhmän "Aut(E/F)" kiintokunta on sama kuin kunta "F".
Gotthold Eisenstein Kuten Galois ja Abel ennen häntä, Eisensteinkin kuoli ennen kuin ehti täyttää 30. Hänen kaikki sisaruksensa kuolivat aivokalvontulehdukseen, johon hän itsekin sairastui mutta toipui. Kuolinsyy oli keuhkotuberkuloosi.
Galois’n ryhmä Matematiikassa Galois’n ryhmä on ryhmä, joka liittyy tietyntyyppisiin kuntalaajennuksiin. Kuntalaajennusten tutkiminen Galois’n ryhmien ja niihin liittyvien polynomien avulla on nimeltään Galois’n teoria. Teoria ja ryhmät on nimetty Évariste Galois’n mukaan.
Galois’n teoria Alun perin Galois käytti permutaatioryhmiä kuvailemaan, kuinka annetun polynomiyhtälön juuret liittyvät toisiinsa. Modernit Galois’n teorian menetelmät sisältävät muun muassa kuntalaajennusten automorfismien tutkimista.
Galois’n teoria Galois’n teoria on abstraktiin algebraan kuuluva, Évariste Galois’n mukaan nimetty teoria, joka muodostaa yhteyden kunta- ja ryhmäteorian välille. Galois’n teorian avulla voidaan tietyt kuntateorian ongelmat muuttaa ryhmäteorian ongelmiksi, jotka voivat olla yksinkertaisempia ja paremmin ymmärrettyjä.
Galois’n laajennus Kuntateoriassa Galois’n laajennus on algebrallinen laajennus "E"/"F", joka toteuttaa tiettyjä ominaisuuksia. Voidaan myös sanoa lyhyemmin, että laajennus on Galois. Galois’n laajennuksen merkittävyys käy ilmi siitä, että laajennuksella on Galois’n ryhmä ja se toteuttaa Galois’n teorian peruslauseen.
Parsifal (ooppera) Wagner loi Parsifalista oman kertomuksensa, johon hän yhdisteli aineistoa kolmesta eri teoksesta. Ensimmäinen niistä oli Chrétien de Troyesin "Percival le Galois"'tai" Contes de Grail" (vuodelta 1190), toinen Wolfram von Eschenbachin. Kolmas oli 1300-luvulta oleva Mabinogion-niminen käsikirjoitus.
Clinamen Deklinaatiossa muutoin ennalta määräytyvällä tavalla putoavien atomien liikeradoissa tapahtui hyvin pieniä satunnaisia poikkeamia. Poikkeama saattoi sattua mille tahansa atomille milloin tahansa: Lucretiuksen sanoin atomit ”määräämättömin hetkin syrjähtää radaltaan [...] määräämättömin paikoin”. Vaikka asiaa ei selvitetäkään tarkemmin, sielun muita atomeja hienommat ja kevyemmät atomit olivat ehkä vielä muita atomeja herkempiä tällaiselle poikkeamiselle. Koska atomit putoavat muutoin suoraan, ilman deklinaatiota atomit eivät koskaan koskettaisi toisiaan, eikä maailmaa kaikkine kappaleineen syntyisi.
Isadora Duncan Duncan syntyi San Franciscossa köyhään irlantilaisperheeseen. Jo lapsena hän antoi tanssitunteja ja esitti sisarustensa kanssa teatterikappaleita. Kun häneltä myöhemmin kysyttiin, milloin hän alkoi tanssia, hän vastasi: ”luultavasti jo äitini kohdussa”. Vanhempana hän alkoi saada pieniä osia erilaisten teatteriryhmien esityksissä, ja ensiesiintymisensä tanssijana hän teki Augustin Dalyn "Kesäyön unelmassa" vuonna 1896. Vaikka Duncan ei koskaan saanut muodollista tanssijankoulutusta, hän otti tanssitunteja Englannissa "Empire Thetaer"in tanssijalta Ketti Lannerilta ja myös Marie Bonfatilta New Yorkissa.
Aemilianus Aemilianus syntyi luultavasti Pohjois-Afrikassa. "Epitome de Caesaribuksen" mukaan hän oli mauri ja kotoisin Girban saarelta. Keskiajalla elänyt bysanttilainen historioitsija Zonaras taas sanoo hänen olleen libyalainen. "Epitome de Caesaribuksen" mukaan hän syntyi noin vuonna 207, mutta Zonaraksen ja erään 1200-luvun kronikan mukaan hän oli kuollessaan 40-vuotias. Tällöin Aemilianuksen syntymävuosi olisi ollut noin vuonna 213. Aemilianuksen syntyperästä ei ole varmaa tietoa. 300-luvulla eläneen roomalaisen historioitsija Eutropiuksen ja hänen kääntäjänsä Paeaniuksen mukaan Aemilianus oli kotoisin vaatimattomista oloista, mutta tämä saattaa olla panettelua. Toisaalta 600-luvulla elänyt kronikoitsija Johannes Antiokialainen kertoo Aemilianuksen käyttäneen syntyperäänsä hyväkseen saadakseen valtaannousulleen laillisen aseman. Aemilianuksen vaimo oli eräs Gaia Cornelia Supera, joka tunnetaan vain kolikoista ja Djémilasta, Algeriasta löydetystä piirtokirjoituksesta. Ei tiedetä, milloin Aemilianus meni Superan kanssa naimisiin, mutta naisen afrikkalainen syntyperä viittaisi aikaan ennen kuin Aemilianus lähti provinssistaan.
Arrajärvi Järvi saa pääosan vedestään ohi virtaavasta Kymijoesta, mutta myös Arrajoen valuma-alueelta (14.16) ja omalta valuma-alueelta tulee merkittävästi vettä. Järven valuma-alueen suuruus on 375,25 neliökilometriä, josta järven oma pinta-ala muodostaa vain 2,6 prosenttia. Suora yhteys Kymijokeen ja valuma-alueen lasku-uomat lyhentävät järven veden laskennallista viipymää 83 vuorokauteen..
Arrajärvi Järven pinta-ala on 990 hehtaaria eli 9,9 neliökilometriä. Se on 8,9 kilometriä pitkä ja 3,0 kilometriä leveä. Järven pohjoispää on joelle avoin, ja sen katsotaan alkavan Kymenkäänteessä Inkerinmaalla Mustamännyn ja sen vastarannalla olevan Saviojan suun väliseltä linjalta. Järvi työntyy Kymenjoen päävirrasta etelään päin Karjusaaren ohi ja kapean Salmen läpi, missä järven eteläinen järvenosa alkaa. Eteläosassa Kilpisaaren niemi jakaa järven kahdeksi lahdeksi. Pohjoiseen päin työntyy 2,4 kilometriä pitkä Soilahti ja etelään päin kolme kilometriä pitkä Säyhteeseen päättyvä järvenosa.
Salajärvi (Lahti) Järven laskujoki on 1,2 kilometriä pitkä Salajoki, joka on noin 30 metriä leveä ja joka laskee Ruuhijärveen. Joella ei ole yhtään pudotusta, koska järvien pinnan ovat samalla tasolla. Vesireitti jatkaa Ruuhijärven ja Sylvöjärven kautta Arrajärveen, josta sen vedet sekoittuvat Kymijokeen.kohti
Arrajärvi Järvessä on laskettu olevan seitsemän saarta. Niiden yhteispinta-ala on 18 hehtaaria, mikä on noin 1,8 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista Karjusaari, Puustellinsaari ja Sepänsaari ovat yli hehtaarin suuruisia, ja neljä muuta ovat yli aarin kokoisia. Muita saaria ovat Kaijakivi ja Inkerinsaari pohjoisessa, Paskosaari Tiisalansaaren edustalla ja neljäs saari vielä Tiisalansaaren pohjoispuolella Kaalmaanpohjan edustalla.
Arrajärvi Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alueella (14.12), jonka Mankalan Arrajärven alueeseen (14.122) järvi kuuluu.
Arrajärvi Arrajärvi on Lahdessa ja Iitissä Päijät-Hämeessä sijaitseva järvi. Se erkanee Kymijoen uomasta etelään, ja siellä se muodostaa joen järvimäisen laajentuman. Lahden osa järvestä kuului ennen kuntaliitosta Nastolaan.
Arrajärvi Arrajärven alueelle on perustettu Natura 2000-alueita, joissa suojelun kohteina ovat kalliojyrkännealueet ja rehevöityneet lahdenpohjukat. Järven länsiosassa kulkee myös harjujakso, jonka Veljestenharju ja Puustellinsaari muodostavat maisemallisesti ja kasvillisesti kiinnostavan kohteen.
Arrajärvi Järven vedenpinnan korkeus on 74,1 metriä merenpinnan yläpuolella. Järvi on säännöstelty siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty raja-arvot 73,93 metriä ja 74,13 metriä merenpinnan yläpuolella. Säännöstelyn hoitaa pääasiassa Mankalan voimalaitos Kirkkojärven suulla, mutta vedentuloa Arrajärveen säännöstellään myös yläpuolelta Vuolenkosken voimalaitoksella. Mankalan kosket on valjastettu vuonna 1950 Mankalan voimalaitoksella, ja valjastus nosti alajuoksulla vedenpintaa kahdeksan metriä. Arrajärven nimistöstä päätellen järven vedenpinnan vaihtelut ovat olleet suuria. Suuri Kilpisaari on nykyisessä järvessä niemi ja Karjusaari on soistunut kiinni mantereeseen. Korkeasta vedenpinnasta kielivät myös rannan tasanteet, joita erottaa Kansalaisen karttapaikan varjokuvasta.
Nastola Nastolan järvialue Salpausselkien välissä kuuluu Kymijoen vesistöön. Järvialueen keskusjärvi on Salajärvi, josta vedet virtaavat Ruuhijärveen ja edelleen Sylvöjärveen, josta alkaa Arrajärveen purkautuva Arrajoki. Arrajärven pohjoisosasta vedet juoksevat Iitin puolelle ja Kymenkäänteen kautta Kymijokeen. Salpausselän eteläpuolelta alkavat joet ja purot virtaavat etelään kohti Suomenlahtea.
Arrajärvi Järvellä kulkee maakuntakaavassa osoitettu melontareitti.
Arrajärvi Arrajärven lähialueella, joka rajautuu etelässä Salpausselkään, on kuusi yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat järveen suoraan tai välillisesti. Niistä huomattavimpia ovat eteläpäähän laskeva Kotojärvi (62 ha) sekä ketjussa sen kautta laskevat Selkojärvi (58 ha) ja Haramaanjärvi (66 ha). Viimeksi mainittuun laskevat vielä pienet lammet Petkellammi (3 ha) ja Ymmyriäislammi (3 ha). Veljestenharjun pohjoispuolelta laskevat järven itärantaan Veljestenlammi (2 ha) ja Äijänlammi yhteistä ojaa myöten. Järven länsirantaan laskeva Arrajoki on Sylvöjärven (231 ha) laskujoki. Sen yläjuoksulla sijaitsevat muun muassa Salajärvi (810 ha) ja Ruuhijärvi (573 ha).
Arrajärvi Kymijoen valjastaminen sekä vedenkorkeuden ja virtaaman säännöstely on heikentänyt veden vaihtumista Arrajärvessä. Järveen johdetut pelto-ojat ja haja-asutuksen jätevedet ovat hiljalleen rehevöittäneet Arrajärven rantoja, ja ne ovat paikoin alkaneet kasvamaan umpeen. Vedenlaadusta on tehty viime aikoina tutkimusta. Pintaveden fosforipitoisuus on eteläisellä järvialtaalla kesällä vaihdellut 20–50 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja vuosien 2009–2013 kesäkeskiarvo on ollut 48 μg/l ja talvikeskiarvo 22 μg/l. Nämä arvot tekevät järvestä rehevän. Fosforipitoisuudet kuitenkin ylittävät raja-avon 50 μg/l ajoittain, jolloin järvi on luokiteltu erittäin reheväksi. Karjusaaren lähellä, missä Kymijoen huuhtova vaikutus tuntuu selvästi, arvot ovat olleet pienemmät. Siellä pintaveden fosforipitoisuuden kesäkeskiarvo on ollut 21 μg/l ja talvikeskiarvo 8 μg/l. Järven syvänteissä esiintyy veden lämpötilakerrostuneisuutta ja sen lisäksi vielä happivajetta. Alhaisia happipitoisuuksia on mitattu sekä talvella että kesällä 1970-luvulta saakka. Tämä on nostanut etenkin 1980–1990-luvuilla pohjan läheisiä fosforipitoisuuksia pintaveden arvoja korkeammiksi. Veden tyypipitoisuudet ovat olleet tyydyttäviä. Sepänsaaren edustalla on ollut vuosien 2010–2013 typpipitoisuuksien keskiarvo 725 μg/l, mutta Karjusaaren edustalla se on ollut vain 524 μg/l.
Sylvöjärvi Järven laskujoki Arrajoki lähtee edellisten jokien läheltä järven pohjoispään itärannasta. Se laskee 2,5 kilometrin päähän Arrajärveen, josta sen vedet sekoittuvat Kymijoen virtaan.
Ruuhijärvi (järvi Lahdessa) Järven laskujoki on Immilänjoki, joka laskee 2,2 kilometrin päässä Sylvöjärveen. Immilänjoelle tulee pudotusta 11,6 metriä. Sylvöjärvi laskee Arrajokea myöten Arrajärveen ja siitä Kymijokeen.
Kärkjärvi (Lahti) Järven laskujoki on Härhönjoki, joka laskee ensin Alvojärven läpi ja sitten Kukkasjokea pitkin Iso-Kukkaseen. Vesireitti jatkuu Salajärven, Ruuhijärven, Sylvöjärven kautta Arrajärveen, jossa vedet sekoittuvat Kymijokeen.
Kivijärvi (Lahti) Järven laskujoki on Seestaanjoki eli Luhtaanjoki, joka laskee 5,5 kilometrin päässä Salajärveen. Joelle tulee sillä matkalla pudotusta 13,8 metriä. Vesireitti jatkuu sitten Ruuhijärven, Sylvöjärven kautta Arrajärveen ja Kymijokeen.
Arkiomaanjärvi Järven laskujoki on nykyään suoraksi kaivettu oja, joka virtaa Heinlammin kylän peltojen halki ja laskee Kivijärven lounaiskulmaan. Laskuojalla tulee matkallansa pudotusta 7,0 metriä. Vesireitti jatkaa siitä eteenpäin Arrajärvelle ja Kymijokeen.
Säyhtee Säyhtee on kylä joka sijaitsee Iitin länsiosissa Kymeenlaakson maakunnassa. Säyhteellä toimi alun perin kauppa ja kioski, mutta nykyisin lähimmät kaupat löytyvät Lahden Nastolan puolelta. Säyhteellä on kolme järveä: Kotojärvi, Selkojärvi ja Arrajärvi.
Arrajärvi Järvi on luodattu, ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 29 miljoonaa kuutiometriä eli 0,029 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 2,9 metriä ja suurin syvyys on 9,0 metriä. Syvin kohta sijaitsee Paskosaaren ja Sepänsaaren välissä. Muualla järvi on melko matala.
Oksjärvi (Nastola) Järven laskujoki Oksjoki lähtee kaakkoisrannasta ja se yhtyy 900 metrin päässä Seestaanjokeen eli Luhtaanjokeen sen puolivälissä. Joelle tulee pudotusta 1,9 metriä. Joki laskee Salajärveen, josta vesireitti jatkuu Ruuhijärven, Sylvöjärven kautta Arrajärveen ja Kymijokeen.
Kettujärvi Kettujärven keskisyvyys on noin 4-5 metriä ja syvin kohta noin 9 metriä. Järven pituus noin 3 km. Järveltä on vesiyhteys Kymijoelle ja Arrajärvelle. Tavallisimpia saaliskaloja ovat hauki, ahven, kuha ja särkikalat, mutta myös rapua, kirjolohta, taimenta ja madetta voi saada.
Kankkulan kaivolla Koska Kankkulan kaivon huumori perustui miltei yksinomaan haastattelijan ja kulloisenkin haastateltavan väliseen vuoropuheluun sekä siihen, minkälaisin sanoin ja äänenpainoin asiat ilmaistiin, Alpola piti mahdottomana ohjelman muokkaamista teatteriesitykseksi, televisionäytelmäksi tai elokuvaksi. Kuitenkin Suomen Filmiteollisuuden toimitusjohtaja Toivo Särkkä päätti vuonna 1960 kuunnelmasarjan suosion innoittamana tehdä samannimisen elokuvan, jonka hän ohjasi Aarne Tarkaksen kanssa. Elokuvan käsikirjoitti Reino Helismaa ja siihen sävelsi musiikin Toivo Kärki. Vaikka Helismaa kirjoitti myös lukuisia radiohupailuja – tunnetuimpana Villi länsi -aiheinen Laiska-Lassi –, hän ei missään vaiheessa osallistunut Kankkulan kaivolla -kuunnelmien käsikirjoittamiseen. Alpola ja Ala-Tuuhonen puolestaan eivät olleet lainkaan mukana Kankkulan kaivolla -elokuvan valmistamisessa, mutta eivät estäneet kuunnelman hahmojen käyttöä elokuvassa. Elokuva saavutti hyvän yleisömenestyksen, vaikka kriitikkojen arviot siitä olivat murskaavia.
Kankkulan kaivolla Kankkulan kaivolla -ohjelma kertoo Kankkula-nimisestä hämäläisestä maalaispaikkakunnasta, jonka keskuksena on kuuluisa Kankkulan kaivo. Perimätietona kerrotaan, että ainakin osalle sarjan hahmoista löytyisivät esikuvat Iitin Vuolenkosken kylästä, jonka asukkaat sarjan toinen kirjoittaja Aune Ala-Tuuhonen paikkakuntalaisena hyvin tunsi. Sarjan jaksot ovat rakenteeltaan parodioita suorista radiolähetyksistä: ohjelman juontajana toimii Speakeriksi kutsuttu radiotoimittaja (Hannes Häyrinen), joka puhuu suoraan yleisölle ja kiertää haastattelemassa Kankkulan asukkaita. Tyypillisessä jaksossa Kankkulassa vietetään jotakin juhlaa, kuten juhannusta, elonkorjuuta tai vaikkapa maatalousnäyttelyä, ja Kankkulan asukkaat ovat kokoontuneet kaivolle juhlimaan. Ohjelman sketsit on puettu haastattelujen muotoon, joissa mikrofonin ääressä ovat tavallisesti Speaker ja joku kankkulalainen. Ensimmäisessä jaksossa Speaker määritteli Kankkulan sijainnin seuraavasti:
Kankkulan kaivolla -jakso koostui Speakerin alku- ja loppujuonnoista sekä 6–10 sketsistä, joiden välit täytettiin musiikilla. Yksi jakso kesti keskimäärin 45 minuuttia. Vaikka jaksoissa oli yleensä jokin teema, niissä ei ollut varsinaista juonta, vaan kaikki sketsit olivat itsenäisiä. Ohjelmaa lähetettiin kesäisin 3–5 jakson verran; lisäksi talvella saattoi tulla erikoisjaksoja, joissa juhlittiin esimerkiksi kaivon jäätymistä, joulua tai jäidenlähtöä kaivosta. Antero Alpola piti hidasta tuotantotahtia tärkeänä tekijänä Kankkulan suosiossa ja pitkäikäisyydessä: kuuntelijat eivät kyllästyneet ohjelmaan, ja tekijöillä oli aikaa hioa ja kehitellä sketsejä.
Kankkulan kaivolla (elokuva) Kankkulan kaivolla on T. J. Särkän ja Aarne Tarkaksen ohjaama elokuva vuodelta 1960. jonka tuotti Suomen Filmiteollisuus.
Kankkulan kaivolla (elokuva) Elokuva perustuu Yleisradion suosittuun radiohupailuun Kankkulan kaivolla, jota esitettiin radiossa vuodesta 1958. Elokuva on silloiseen SF-tyyliin nopeasti ja halvalla tehty. Eräät elokuvakriitikot ovat kutsuneet vuotta 1960 "suomalaisen elokuvan vuodeksi nolla" ja "Kankkulan kaivolla" -elokuvaa yhdeksi sen pohjanoteerauksista. Greta Brotherus kirjoitti arviossaan ensi-illan jälkeen: "Maisteri Särkkä on pohtinut todella pitkään, miten alas voi farssinteossa vaipua ennen kuin ollaan pohjalla. Nyt hän on lyönyt oman ennätyksensä."
Kankkulan kaivolla Kankkulan kaivolla -hupailua tehtiin kaikkiaan 53 jaksoa (niistä vuoden 1964 loppuun mennessä 36 jaksoa). Kaikkien käsikirjoitukset ja muutamaa yksittäistä poikkeusta lukuun ottamatta myös nauhoitteet ovat tallella Yleisradion arkistossa. Joulun aikaan 1967 Kankkulan väki kokoontui juhlistamaan kuunnelman 50. jaksoa paikkakunnan edustusparakkiin. Harmittomuutensa ansiosta Kankkulan kaivolla -sarja, joka kokosi eri sukupolvet nauramaan roolihenkilöiden edesottamuksille, kesti läpi 1960-luvun, jota sävyttivät erityisesti Reporadion aikaiset, tosin enimmäkseen television puolella käydyt kulttuurikiistat. Sarjan viimeinen jakso lähetettiin 4. heinäkuuta 1970. Tämän jälkeen jaksoja on lähetetty ajoittain uusintoina.
Kankkulan kaivolla Kuunnelmasarjan nimen keksi Ala-Tuuhonen. Vaikka Alpola ja Koskiluoma eivät pitäneet Kankkulan kaivo -nimestä, he eivät vaatineet sitä muutettavaksi eikä nimen vaihtaminen joksikin muuksi olisi sarjan tultua suosituksi ollut enää mahdollistakaan. Käsikirjoitusten laadinnassa oli muutaman vuoden ajan mukana myös Jukka Virtanen ennen siirtymistään televisio- ja elokuva-alalle. Alpola itse suunnitteli parin ensimmäisen vuoden ajan enemmän ohjelman rakennetta ja tyyliä kuin kirjoitti sketsejä ja hänen mukaansa Kankkulan kaivo ajautui lopullisiin uomiinsa vasta 1960-luvun puolella.
Kankkulan kaivolla Kankkulan kaivo -sarjassa ei kuvattu mennyttä aikaa eikä irvailtu maalaisväestölle – tätä ohjelman tekijät erityisesti korostivat –, siinä ei otettu kantaa politiikkaan eikä yhteiskunnallisiin asioihin, vaan sen tarkoitus oli Antero Alpolan mukaan ainoastaan huvittaa. Ohjelmasta puuttuivat leikinlasku ja lupsakkuus, kukaan henkilöhahmo ei kertonut kaskuja eikä nauranut. Tästä syystä ”Kankkulan vakaata kansaa” ja kuunnelman tapahtumapaikkaa ei voinut sijoittaa Itä-Suomeen.
Kankkulan kaivolla Kankkulan vakiohahmojen määrä nousi parhaimmillaan pariinkymmeneen. Kuhunkin hahmoon liittyi jokin teema, jota hänen haastatteluissaan yleensä käsiteltiin Seuraavassa on esitelty sarjan tunnetuimmat ja eniten esiintyneet hahmot sekä heidän keskeisimmät teemansa:Edellä lueteltujen hahmojen lisäksi sarjassa oli taustahenkilöitä, jotka mainittiin usein, mutta jotka eivät itse koskaan esiintyneet kuunnelmissa. Tällainen oli esimerkiksi paikkakunnan huomattavin liikemies, kauppias Romppanen, jota kuitenkin Kankkulan kaivolla -elokuvassa näytteli Esko Toivonen (Eemeli).
Kankkulan kaivolla (elokuva) Hän vierailee myös Tippavaaran vanhanisännän tuvassa, jossa tämä ikämies esittelee tiluksiaan kartalta ja miltei paljastaa pitkän iän salaisuuden. Katsojia hauskuutetaan arvailemaan, mitä se mahtaa olla. Kankkulan kaivollakin puhutaan nuoruuden lähteestä. Seudulla on kolme vesistöä, joiden nimiä yhdistävät viittaukset alkoholiin.
Kankkulan kaivolla (elokuva) Linja-auto ei vie häntä perille asti, vaan Kankkulan kylään saapuu yleismies-Jantunen "puskabussillaan" noutamaan matkalaisia. Kankkulan kylässä, Romppasen kioskilla, on juuri alkamassa "show", joka aloittaa laulujen ketjun läpi elokuvan. Radiotoimittaja kertoo magnetofonilleen tulevan radio-ohjelman sisältöä. Samalla hän toimii elokuvan kertojana ja kuvaa kylän tapahtumia ja sen asukkaita.
Reino Helismaa Vuosina 1945–1964 Helismaa käsikirjoitti Yleisradiolle – vuodesta 1948 lähtien pääjohtaja Hella Wuolijoen aloitteesta perustetulle Radioteatterille – alun toistasataa radiohupailua, joista tunnetuimpia oli useana jaksona vuodesta 1954 esiintynyt Villi länsi -aiheinen "Laiska-Lassi". Lisäksi hän teki sketsejä ja lauluja muiden käsikirjoittamiin kuunnelmiin. Helismaan ensimmäinen radiolle käsikirjoittama hupailu oli "Härkätaistelu Tiritombassa" vuodelta 1945, joka oli myös ensimmäinen radion viihdetoimituksen hoitajaksi juuri samana vuonna tulleen Antero Alpolan hyväksymä käsikirjoitus. Alpola piti tätä myös ajanvietetoimituksen ohjelmapoliittisena linjauksena. Rakenteeltaan Helismaan kirjoittamat hupailut olivat Alpolan mukaan ”jonkinmoista operettia”, jossa oli melko niukasti repliikkejä, mutta runsaasti musiikkia. Repliikki saattoi ehkä jatkua lauluna tai laulu jatkua repliikkinä; samoin repliikkiin voitiin vastata laululla tai lauluun repliikillä. Myös Helismaalla itsellään oli jokaisessa hupailussaan esitettävänään jokin rooli. Vuodesta 1958 lähtien esitetyn "Kankkulan kaivolla" -hupailun käsikirjoittamiseen Helismaa ei kuitenkaan osallistunut, vaikka eräissä sen arvioinneissa tätä veikkailtiinkin. Helismaan kirjoittamia hupailuja ohjasivat vuorotellen mm. Marja Rankkala, Mauno Hyvönen, Oke Tuuri ja Kauko Käyhkö. "Kankkulan kaivolla" -sarjan tavoin Helismaa oli tarkoittanut hupailunsa nimenomaan harmittomaksi ajanvietteeksi eikä niissä otettu kantaa politiikkaan tai yhteiskunnallisiin ongelmiin. Helismaa itse luonnehti kuunnelmien käsikirjoittamista:
Kankkulan kaivolla (elokuva) Elokuvan alussa radiotoimittaja (Hannes Häyrisen) saapuu juuri ennen juhannusta linja-autolla Kankkulan kylälle tehdäkseen ohjelmaa seudulta. Hienosti pukeutunut radiotoimittaja puhuu mahdollisimman puhdasta kirjakieltä, koska elokuvassa irvaillaan sen aikaista jäykkää esiintymistä julkisuudessa.
Kankkulan kaivolla Kankkulan kaivolle antoi alkusysäyksen Yleisradion ruotsinkielisen toimituksen ohjelma "Dans på logen", jossa kansa oli kokoontunut viettämään kesäiltaa jollakin saaristopaikkakunnalla suorassa radiolähetyksessä. Alpola ja Ala-Tuuhonen päättivät kuitenkin luoda todellisessa tilanteessa tehdyn ohjelman sijasta täysin kuvitteellista maalaisyhteisöä kuvaavan, käsikirjoitukseen perustuvan ohjelman. Lisäksi Yleisradion ohjelmapäällikön Jussi Koskiluoman mielestä aika oli jo ajanut ohi ohjelmistosta poistuneiden Markus-sedän lastentunnin ja Suomisen perhe -kuunnelmasarjan kaltaisista ohjelmista ja uudentyyppiselle ohjelmalle oli näin syntynyt tarve.
Luettelo televisiosarjan Ankronikka jaksoista - Kankkulan kaivoon
Kankkulan kaivolla Kankkulan kaivolla oli radiohupailu, joka pyöri Yleisradiossa vuosina 1958–1970. Sen luojat, käsikirjoittajat ja ohjaajat olivat yhtiön ajanvietetoimittajat Antero Alpola ja Aune Ala-Tuuhonen. Ohjelman huumori perustui toisaalta juhlavan ja rahvaanomaisen tyylin vastakkainasetteluun, toisaalta siihen, että tuolloin "sopimattomista" ja "kielletyistä" aiheista puhuttiin verhotusti. Sen voi nähdä kuvastaneen omalta osaltaan myös kiihtyvän maaltamuuton vuosiin 1960-luvulle ajoittunutta suomalaisen yhteiskunnan rakennemuutosta ja kaupunkilaisen ja maalaisen elämäntavan erilaisuutta. Lisäksi ohjelmaan sisältyneen musiikin ansiosta suomen kieleen syntyi uudissana humppa; kuunnelmasarja synnytti eräitä muitakin kielikuvia. Hupailua lähetettiin pääasiassa kesäisin.
Kankkulan kaivolla (elokuva) Elokuvan yleisömenestys oli loistava, kääntäen verrannollinen kriitikoiden näkemyksiin.
Gösta Möller Möller soitti myös Yleisradion Kankkulan kaivolla -ohjelmassa ja Humppa-Veikot -kokoonpanossa
Kankkulan kaivolla (elokuva) Lopussa Tippavaaran vanha isäntä vie vanhan vallesmannin tehtaalleen, jossa tehdään atomitärpättiä eikä pontikkaa. Ainakin tuolloin, aiemmasta ei ole niin varmaa.
Kankkulan kaivolla (elokuva) Jantusen lähtiessä viemään Tippavaaraan vesiputkia ja tavanomaista viikoittaista kymmenen ruisjauhosäkin tilausta radiotoimittaja lähtee mukaan. Tätä säestää tietysti radiokuunnelman ""Pitkä matka on Tippavaaraan"" -laulu.
Kankkulan kaivolla (elokuva) Elokuvan on käsikirjoittanut Reino Helismaa. Radiosarjan ideoivat ja kirjoittivat Antero Alpola ja Aune Ala-Tuuhonen. Radiosarjan käsikirjoittajat eivät osallistuneet elokuvan tekemiseen ja tiettävästi pitivät lopputulosta hirveänä.
Kankkulan kaivolla (elokuva) Paikkakunnan vanha nimismies arvelee Tippavaaran isännän keittelevän pontikkaa ja etsii tämän tehdasta pitkin metsiä. Lopussa keittopaikka paljastuu, mutta selviää, että isäntä on tuottanut pontikan sijasta "Atomitärpättiä". Lisäksi Tippavaaralla on Rohjus-niminen ohjuksentorjuntalaite.
Kankkulan kaivolla (elokuva) Lähtiessään Tippavaarasta radiotoimittaja saa mukaansa pullon kirkasta, joka kuitenkin radiotoimittajan palattua matkustajakotiin paljastuu kirkkaaksi vedeksi. Sen pitemmälle 1950-luvun lopun radiohupailussa tai siitä tehdyssä elokuvassa ei voitu mennä esitysluvan peruuntumisen pelossa.
Pigalle Suomalainen kuplettilaulaja Reino Helismaa teki Pigallea tunnetuksi suomalaisille vuonna 1961 julkaistussa laulussa "Pigalle ja Montmartti". Kappaleessa laulettiin myös runsaasti Montmartresta. Myös "Kankkulan kaivolla" -elokuvasta tutuksi tullut Tippavaaran isäntä lauloi Pigallesta kappaleessa Pigalle.
Esa Saario Saarion elokuvarooleja on sosiaalidemokraattinen poliitikko Janne Kivivuori Väinö Linnan romaaneihin perustuvissa elokuvissa "Täällä Pohjantähden alla" (1968) ja "Akseli ja Elina" (1970). Saarion ensimmäisiä elokuvarooleja nähtiin muun muassa elokuvissa "Sven Tuuva" (1958) ja "Kankkulan kaivolla" (1960).
Radioteatteri Radioteatterin ensimmäisiä kuunnelmia oli esimerkiksi vuonna 1949 tehty jännitysnäytelmä "Kaasuvalo". Suosittuja kuunnelmia ovat olleet "Hyvää iltaa, nimeni on Cox!," "Paul Temple" -sarjakuunnelmat, "Kankkulan kaivolla", "Sinuhe egyptiläinen", "Kalle-Kustaa Korkin seikkailut", "Noita Nokinenä", "Elmo, urheilija" ja "Linnunradan käsikirja liftareille".
Kankkulan kaivolla Hetken aikaa 1960-luvun lopussa kokeiltiin Tippavaaran vanhan isännän paikalla ”Kessuvaaran vanhapaappaa”, joka ei valmistanut pontikkaa, vaan viljeli tupakkaa ja unikkoa. Tämän kuultuaan Speaker epäili Kessuvaaran kasvattavan oopiumia. Hahmo osoittautui kuitenkin epäonnistuneeksi ja vanha pontikankeittäjä teki riemupaluun.
Jukka Virtanen Virtanen oli mukana VEK (Jukka Virtanen, Aarre Elo, Matti Kuusla) -työryhmässä, jonka viihdeohjelma "Lumilinna" voitti tv-ohjauksen Montreux’n Kultaisen Ruusun vuonna 1965. 1960-luvun alkuvuosina Virtanen osallistui "Kankkulan kaivolla" -radiohupailun käsikirjoittamiseen. Virtanen on Uuden Iloisen Teatterin perustajajäseniä.
Kankkulan kaivolla Myös paheksuvia reaktioita esiintyi: Kansalaisjärjestöjen Raittiustoiminnan Keskusliiton hallitus lähetti maaliskuussa 1960 Yleisradiolle kirjeen, jossa vaadittiin ohjelmien tason tarkistamista ja Tippavaaran isännän poistamista radiosta. Valituksen mukaan Yleisradion tuli korostaa ohjelmissaan raittiin ja terveen elämäntavan merkitystä ja lakien kunnioittamisen tärkeyttä, kun taas isännän hahmon kautta kuvattiin ryypiskelyä ja moraalitonta elämää ihannoivassa valossa ja siten heikennettiin ”kansalaiskuria”. Yleisradion ohjelmaneuvosto ei kuitenkaan puuttunut Kankkulan kaivon sisältöön ja antoi julkisuuteen kieli poskessa tehdyn julkilausuman, jonka mukaan ohjelma sisälsi 96-prosenttisesti muuta kuin Tippavaaran isännän esiintymistä. Tuotantopäällikkö Helge Miettusen mukaan raittiusjärjestön arvion oli pakko perustua erehdykseen, sillä he pitivät itsekin isännän hahmoa ”vastenmielisenä ja tympeänä” ja hän ihmetteli, miten tällainen valituksen tekijöidenkin kielteiseksi arvioima hahmo voi toimia kenellekään esikuvana. Käydyn keskustelun jälkeen ohjelmaneuvosto totesi, ettei kirjelmä antanut aihetta toimenpiteisiin. Kirje ja sen käsittely Yleisradiossa herättivät runsaasti huomiota ja asiasta kirjoittaneiden sanomalehtien myötätunto oli ylivoimaisesti Tippavaaran isännän puolella. Toisaalta "Turun Sanomat" huomautti, ettei kirje ollut aivan pienen piirin aikaansaannos, koska sen takana oli kaikkiaan 59 raittiusjärjestön yhteinen kokous.
Kankkulan kaivolla Kankkulan kaivolla -sarjalla oli ratkaiseva merkitys humppa-käsitteen synnyssä. Siinä missä Tippavaaran vanhan isännän hahmo oli kokonaan Aune Ala-Tuuhosen keksintö, oli taas humpan, ensimmäisen suomalaisen viihdemusiikin kertaustyylin syntyminen ensisijaisesti Antero Alpolan ansiota. Alpola, joka huolehti sarjan musiikista, halusi höystää sketsien välejä nostalgisilla 1930-luvun iskelmillä. Hän perusteli valintaa sillä, että torvi- ja pelimannimusiikki olisivat vieneet kuuntelijoiden ajatukset liian kauas menneisyyteen, kun taas 1950-luvun iskelmä- ja viihdemusiikkia kuultiin muissa yhteyksissä yllin kyllin. Näin ollen 1930-luvun foxtrotit jäivät Alpolan mielestä ainoaksi vaihtoehdoksi. Hänen aloitteestaan Dallapén entinen pianisti Asser Fagerström kokosi yhteen joukon vanhoja iskelmämuusikoita ja muodosti heistä sarjan studio-orkesterin. Muusikot soittivat pääasiassa nopeita foxtroteja, mutta myös tarvittaessa muita musiikinlajeja kuten valsseja tai tangoja. Kokoonpano ristittiin ”Humppa-humppa-orkesteri Pumppu-Veikoiksi”. Sana ”humppa” oli Alpolan keksintöä ja johdettu onomatopoeettisesti tuuban äänestä. Studioyhtyeen johtajaksi pian Fagerströmin jälkeen tullut rumpali Kullervo Linna sanoi humpan olevan tyyliltään humoristista musiikkia, vaikka esitettäisiin kuinka murheellisia tarinoita tahansa.
Arthur Fuhrmann "Kankkulan kaivolla" -radiohupailun innoittamana Fuhrmann ryhtyi johtamaan humppayhtye Pumppuveikkoja, joka teki useita single- ja EP-levyjä Musiikki Fazerille 1960-luvun alkuvuosina. Yhtyeen solisteina lauloivat muun muassa Eemeli (Esko Toivonen), Matti Louhivuori, Eino Grön, Pärre Förars ja Ilkka Rinne.
It’s a Long Way to Tipperary Suomalaisen version kappaleesta sanoitti Aune Ala-Tuuhonen nimellä ”Pitkä matka on Tippavaaraan”. Oke Tuuri esitti laulun Tippavaaran isännän roolihahmossa radiohupailussa "Kankkulan kaivolla" ja lauloi sen myös levylle Kullervo Linnan Humppa-Veikkojen solistina vuonna 1961.