mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Suomen sisällissota Suojeluskuntien johtoon kutsuttiin aiemmin Venäjän armeijassa 30 vuotta palvellut kenraaliluutnantti Carl Gustaf Emil Mannerheim, joka sai tehtäväkseen koota niistä maahan järjestysvallan. Suojeluskunnat julistettiin Suomen senaatin armeijaksi 25. tammikuuta 1918. Tähän punakaartit eivät alistuneet, ja ne olivat vahvistumassa Leninin Pietarista lupaaman aselastin myötä 26.–27. tammikuuta. Molemmat osapuolet aloittivat sodan luonteisen toiminnan Viipurissa ja muualla Karjalassa 17.–20. tammikuuta. 26. tammikuuta punakaartit ja työväen järjestyskaartit yhdistyivät Suomen Punaiseksi kaartiksi, ja sen joukot määrättiin liikekannalle 27. tammikuuta 1918 klo 23 lähtien. Etelä-Pohjanmaalla suojeluskunnat alkoivat kenraali Mannerheimin 25. tammikuuta antamalla käskyllä riisua venäläisiä varuskuntia aseista 28. tammikuuta 1918 yöstä alkaen. Suomen sisällissota oli syttynyt.
Felix Kersten Kersten syntyi baltiansaksalaiseen perheeseen Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Virossa. Ensimmäisessä maailmansodassa hän taisteli Saksan puolella ja saapui Suomeen huhtikuussa 1918 Suomen sisällissotaan osallistuneiden saksalaisten joukkojen mukana. Kersten oli jonkin aikaa mukana suojeluskuntien toiminnassa ja oli Porin suojeluskunnan päällikkönäkin. Hänelle myönnettiin Suomen kansalaisuus 1920 ja hän palveli Suomen armeijassa vänrikkinä syyskuusta 1921 alkaen.
Värtsilän taistelu Joensuulaisten omapäinen toiminta sai jälkeenpäin kritiikkiä Sortavalan suojeluskunnalta. "Suomen Kuvalehteen" kirjoittaneen Viljo Jääskeläisen mukaan taistelussa kärsityt raskaat tappiot johtuivat Peltosen hätiköinnistä, kun hän ei odottanut matkalla olleita vahvistuksia.
Sotilaspojat Suojeluskunnilla oli ollut poikajärjestöjä jo sisällissodasta lähtien. Tarkoitus oli antaa nuorisolle ennakkovalmennusta aseellisen maanpuolustukseen. 1920-luvulla poikatoiminta supistui, mutta 1930-luvulla jäsenmäärä kasvoi. Vuonna 1930 toiminnassa oli mukana 10 000 12–16-vuotiasta poikaa. 17-vuotiaat saattoivat liittyä jo varsinaiseen suojeluskuntaan. Suojeluskunnissa oli tuolloin yhteensä 345 poikaosastoa. Neljä vuotta myöhemmin 1934 jäseniä oli kaksinkertainen määrä ja osastoja 516. Vuonna 1936 jäsenmäärä oli 24 500 ja talvisodan syttyessä noin 30 000 poikaa. Toiminta keskittyi urheiluun, löyhästi taistelutaktiikoista muistuttaviin maastoleikkeihin ja eräretkeilyyn. Pojille annettiin kuitenkin myös sotilaallista valmennusta ja uskonnollista kasvatusta.
Sotilaspojat Ennen jatkosodan puhkeamista Suomessa toteutettiin liikekannallepanoharjoitus, ylimääräiset kertausharjoitukset. Tällöin mukaan otettiin myös suojeluskuntien poikaosastot. Jatkosodan sytyttyä poikaosastojen toiminta organisoitiin kunkin suojeluskunnan alueella "poikakeskuksiin", joihin suojeluskuntapojat muuttivat. Poikakeskuksissa toimi päivystys ja yhteismuonitus.
Suojeluskunta Ennen valtakunnallista järjestäytymistä suojeluskunnista osa toimi huhti-toukokuussa 1918 Etelä-Suomessa valkokaartin nimellä, kunnes rauhantilan jatkuttua nekin muuttivat nimensä suojeluskunniksi. Yksi tällainen suojeluskunta on ollut Orimattilan valkokaarti, joka muutti valtakunnallisen järjestäytymisen edettyä nimensä Orimattilan suojeluskunnaksi.
Suomen Punainen Kaarti Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen Suomen suuriruhtinaskuntaan syntyi valtatyhjiö, jota vuoden 1917 aikana pyrkivät täyttämään porvariston suojeluskunnat ja työväenliikkeen piiriin syntyneet työväen järjestyskaartit. Lokakuussa eri puolilla maata toimineet järjestyskaartit organisoitiin Suomen Ammattijärjestön (SAJ) alaisuuteen valtakunnalliseksi "Suomen Työväen Järjestyskaartiksi". Syksyn aikana yhteiskunnallinen tilanne kiristyi entisestään ja samalla sosialidemokraattisen puolueen ja SAJ:n johto menetti kontrollinsa radikaaleihin työväenkaarteihin.
Valo Nihtilä Sotaa edeltäneinä kuukausina Valo Nihtilä osallistui suojeluskunnan toimintaan Pohjois-Kärkölässä. Sodassa hän kuitenkin taisteli Sysmän suojeluskunnan riveissä. Kärkölässä hankittu kokemus miesten harjoittajana avasi tien ryhmän- ja joukkueenjohtajan tehtäviin.
Mikko Uotinen Sisällissodan jälkeen Uotinen esiintyi jyrkästi venäläisvastaisena monarkian ja Suur-Suomen kannattajana. Vuonna 1919 hän siirtyi Sortavalaan Laatokka-lehden päätoimittajaksi ja oli tässä tehtävässä vuoden verran. Sortavalassa Uotinen osallistui kunnallispolitiikkaan ja suojeluskunnan toimintaan, ja meni myös naimisiin Lahja Hautalan kanssa.
Kansalliskaarti (suurlakko) Kansalliskaartit olivat eri puolilla Suomea vuoden 1905 suurlakon aikana toimineita työläisten ja ylioppilaiden muodostamia organisaatioita, joiden tehtävänä oli valvoa yleistä järjestystä. Merkittävin kansalliskaarti toimi Helsingissä, jossa se lakkoviikon aikana jakaantui työläisten ja ylioppilaiden omiin kaarteihin, joista myöhemmin syntyivät punakaartit ja suojeluskunnat.
Suomen puolustusneuvosto Puolustusneuvoston jäseninä olivat puolustusministeri, sotaväenpäällikkö, yleisesikunnan päällikkö, suojeluskunnan ylipäällikkö sekä kaksi kenraalia tai esiupseeria. Puolustusneuvoston toimintaan saattoi ottaa osaa yksi tai useampi valtioneuvoston jäsen, jos asia ei ollut yksinomaan sotilaallinen. Asioiden käsittelyä puheenjohtajana johti tasavallan presidentti ja tämän ollessa esteellinen puolustusministeri tai sotaväenpäällikkö.
Mäntsälän suojeluskunta Mäntsälän suojeluskunta oli Mäntsälässä 1917–1944 toiminut suojeluskunta. Se taisteli Suomen sisällissodassa valkoisten puolella ja Mäntsälän kapinassa Lapuan liikkeen puolella.
Temmeksen suojeluskunta Jatkosodan lopputuloksen seurauksena suojeluskunnat lakkautettiin. Temmeksen suojeluskunta oli talvisodan jälkeen siirretty Raahen suojeluskuntapiiriin. Lakkautetun Temmeksen suojeluskunnan pesänselvittelijänä toimivat Raahen sotilaspiirin selvitysmiehet. Kun Temmeksen suojeluskunta lakkasi toimimasta 6.11.1944, se lahjoitti Temmeksen sankaripatsasrahastoon 70 000 markkaa ja Suomen Punaiselle Ristille 5 000 markkaa. Urheilukenttä ja ampumarata siirtyivät kunnalle. Entinen suojeluskuntatalo Väinölä siirtyi temmesläisille näytelmäharrastajille.
Suojeluskunta Suojeluskunnat perustettiin alun perin yleissuomalaisiksi kokoamaan jäsenistöä kaikista yhteiskuntaryhmistä. Ainakin paikallisesti suojeluskunnissa oli loppukesällä ja alkusyksyllä 1917 mukana monia työväenluokkaan kuuluvia. Tämä oli aktivistien keskusjärjestöön Aktiivisen komitean (AK) tavoite, ja se onnistuikin tässä ainakin Pohjanmaalla, jossa itsenäisyysliikkeen kannatus oli suurinta. AK painotti voimakkaasti tuolloin, että sosiaalidemokraatteja oli saatava toimintaan mukaan ja oli korostettava toiminnan keskittyvän ainoastaan venäläisiä vastaan. Esimerkiksi Lapuan palokunnassa oli tuolloin 11 prosenttia sosialisteja. Työläiset kuitenkin alkoivat varsin pian syksymmällä eroamaan näistä järjestyskaarteista luokkataisteluretoriikan kiihtyessä. Rinnalle perustettiin uusia työväen järjestyskaarteja eli punakaarteja. Aktivistijohtaja Elmo Kailan mukaan yhteistyön suunnittelu oli kuitenkin sosialistien kanssa kariutunut jo toukokuussa 1917, mutta hän yritti vielä marraskuussa. Lokakuussa SAJ:n (Suomen Ammattijärjestö) valtuuskunta antoi virallisen kehotuksen perustaa punakaarteja, koska sen mielestä porvaristo aseistautui työväenluokkaa vastaan. Punakaartien perustaminen johti taas siihen, että aktivistit alkoivat pitää niitä luokkakaarteina. Heidän mielestään työväenliike oli punakaarteja perustaessaan tehnyt valinnan ja asettanut luokkataistelun itsenäisyystaistelun edelle. Toinen johtava aktivisti Kai Donner tiuskaisi: "Sosialistit olivat menneet aivan hulluiksi ja unohtaneet itsenäisyyspyrkimykset luokkakaartiensa takia". Nämä aktivistien syksyn 1917 johtopäätökset ja kevään 1918 tapahtumat taas antoivat oman leimansa suojeluskuntien suhtautumisessa vasemmistoon vuosikymmeniksi eteenpäin.
Kyösti Wilkuna Venäjän helmikuun 1917 vallankumouksen jälkeen Wilkuna pääsi palaamaan Suomeen. Palattuaan hän oli mukana perustamassa suojeluskuntien edeltäjinä toimineita palokuntia Nivalaan ja sen naapurikuntiin. Wilkuna valittiin marraskuussa 1917 perustetun Nivalan suojeluskunnan päälliköksi ja ensi töikseen hän hankki aseita Etelä-Pohjanmaalta. Tammikuussa 1918 Wilkuna kutsuttiin Valkoisen Suomen päätoimittajaksi, mutta hän osallistui kuitenkin Tampereen taisteluun sekä myöhemmin Aunuksen retkeen.
Arthur Kylander Syndikalistisen IWW-ammattiliiton toiminnassa mukana olleen Kylanderin laulut olivat humoristisia mutta samalla usein piikikkään työväenhenkisiä. Lauluissa kuvataan siirtolaiseksi saapuvan suomalaisen vaikeuksia työnsaannissa ja elämässä uudessa maassa. Niissä satirisoidaan myös monia Yhdysvaltain ja taakse jääneen Suomen tapoja, kuten uskonnollisuutta ja suojeluskunta-aatetta.
Pohjois-Venäjän interventio Charles Maynard lähetti kaksi suomalaisosastoa suomalais- ja saksalaisuhkaa vastaan; 11.9.1918 nämä voittivat suojeluskunnat Uhtualla. Lokakuuhun 1918 mennessä liittoutuneet saivat estetyksi toiminnan Suomen rajalta lännestä ja voivat sivustan tultua turvatuksi lähteä etenemään etelää kohti. Ylipäällikkönä Ironside korvasi Poolen.
Urho Sihvonen Sihvonen siirrettiin sisällissodan jälkeen 16. toukokuuta 1918 komppanianpäälliköksi Karjalan kaartin rykmenttiin. Armeijasta hän erosi 24. huhtikuuta 1919 ja liittyi 14. huhtikuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Retkikunnalla hän toimi 1. rykmentin 1. pataljoonan ja 15. kesäkuuta 1919 alkaen 2. rykmentin 12. pataljoonan komentajana sekä 21. heinäkuuta 1919 alkaen Suojärven suunnalla toimineiden joukkojen eli pohjoisen rintaman komentajana. Hän otti retkikunnalla osaa taisteluihin Rajakonnussa, Vitelessä, Alavoistella, Aunuksenkaupungissa, Mäkriällä, Aleksanteri Syväriläisen (Svirskin) luostarilla, Nurmoilassa, Novinkassa, Santamäen luostarilla, Tenhunselässä, Kuksumäellä, Tuksassa, Säämäjärvellä, Veskelyksessä ja Potkuselässä. Retkikunnalta palattuaan hän astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin 1. marraskuuta 1919 alkaen päälliköksi Viipurin suojeluskuntaan, missä hän palveli 1. syyskuuta 1922 saakka. Viipurista hän siirtyi 15. lokakuuta 1922 alkaen päälliköksi Joensuun suojeluskuntaan ja edelleen 1. joulukuuta 1925 alkaen Viipurin suojeluskuntapiiriin. Sihvonen erosi suojeluskunnasta ja astui takaisin armeijan palvelukseen 28. helmikuuta 1938 ja hänet sijoitettiin komentajaksi Keski-Suomen rykmenttiin. Suojeluskunnasta hän hoiti komennettuna Vuoksen Jääkäripataljoonan komentajan tehtäviä 27. joulukuuta 1934 - 5. tammikuuta 1936 välisen ajan.
Pietisen tehtaan kahakka Viipurin suojeluskunta puolestaan yritti ottaa koko Viipurin hallintaansa 23. tammikuuta. Heidan tarkoituksenaan oli saada liikkeelle tuhansia miehiä, mutta lopulta kokoontumispaikaksi sovittuun Hiitolaan saapui vain viitisensataa huonosti aseistautunutta suojeluskuntalaista. He saivat vallattua Viipurin rautatieaseman, mutta punaisten koottua omat joukkonsa, joutuivat suojeluskuntalaiset lopulta pakenemaan Venäjänsaaren kautta Antreaan. Tapahtumat merkitsivät samalla kesäkuussa 1917 perustetun Viipurin ensimmäisen suojeluskunnan toiminnan loppua ja sen jatkajaksi perustettiin uusi suojeluskunta vielä helmikuun aikana.
Vaajakosken historia Sisällissodan jälkeen työväenliike jakautui kahtia sosiaalidemokraatteihin ja vasemmistososialisteihin. Vasemmistososialistien toiminta hiipui 1920-luvun aikana, kun heidän valtakunnalliset järjestönsä yksi toisensa jälkeen kiellettiin.Kolu 2011, s. 70. Kuitenkin vielä 1928 Vaajakosken taajaväkisen yhdyskunnan ensimmäisissä vaaleissa vasemmistososialistit saivat valtuustopaikoista viisi, sosiaalidemokraatit kolme ja oikeisto kaksi. Vuoden 1930 eduskuntavaaleissa SDP sai Vaajakoskella äänistä 88,1 prosenttia. Maailmansotien välisenä aikana suojeluskunnan toiminta paikkakunnalla jatkui aktiivisena. Suojeluskunta rakensi oman talon ja ampumaradan 1930-luvulla Haapaheikkiin.
Jalasjärven suojeluskunta Jalasjärven suojeluskunta oli yksi Suomen ensimmäisistä suojeluskunnista entisessä Jalasjärven kunnassa. Se perustettiin palokunnallisena suojeluskuntana 5. elokuuta 1917. Sen ylipäälliköksi valittiin Tuomas Luopajärvi. Samalla valittiin myös kyläpäälliköt.
Toivo Pohjala Pohjala osallistui jo sortovuosien aikana aktivistien toimintaan. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen hän oli huhtikuussa mukana perustamassa Harjavallan Metsäpalokuntaa, joka oli yksi Suomen ensimmäisistä suojeluskunnista. Pohjala valittiin sen päälliköksi yhdessä maanviljelijä Frans Simulan kanssa. Elokuun lopussa hänestä tuli Huittisten meijerikahakan seurauksena Porissa perustetun Satakunnan Järjestyskaartin päällikkö.
Kaarlo Vennevirta Wennerström liittyi ennen sisällissotaa 15. lokakuuta 1917 Savonlinnan suojeluskuntaan. Savonlinnan suojeluskunnassa hänet nimitettiin 1. joulukuuta 1917 alkaen suojeluskunnan piiripäälliköksi. Joulun tienoilla 1917 hän toimeenpani harjoitukset paikallisille suojeluskuntajoukoille. Sisällissodan puhjettua aseelliseksi toiminnaksi hän johti 24. tammikuuta 1918 Savonlinnan suojeluskuntalaisia venäläisten aseistariisumisessa Pääskylahden reservikasarmilla. Hän otti Savonlinnan suojeluskuntakomppanian päällikkönä osaa Lehtoniemen taisteluun ja Varkauden valloitukseen. Hänet määrättiin 23. maaliskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan ja otti osaa Viipurin taisteluun.
Jarkko Kemppi Joensuun yliopistossa historiaa opiskellut Kemppi väitteli tohtoriksi Viron suojeluskunnista vuonna 2000. Hän tutki sen jälkeen Viron urheiluhistoriaa, mutta on sittemmin erikoistunut Suomen sotahistoriaan liittyviin aiheisiin. Vapaana tutkijana Joensuussa toimiva Kemppi osallistuu työnsä ohessa Suomi–Viro-seuran, Lionsklubin, Pohjois-Karjalan suojeluskuntien perinneyhdistyksen ja Joensuun Kokoomuksen toimintaan.
Pietisen tehtaan kahakka Pietisen tehtaan kahakka oli Viipurissa toimineessa Pietisen puusepäntehtaassa 19. tammikuuta 1918 tapahtunut paikallisen suojeluskunnan ja punakaartin välinen aseellinen yhteenotto. Sitä on pidetty myös Suomen sisällissodan todellisena alkuna, vaikka varsinaisesti sodan katsotaan käynnistyneen vasta 27. tammikuuta. Välikohtaus sai alkunsa kun punaiset tekivät tarkastusta suojeluskuntalaisten asevarastona toimineeseen rakennukseen, jolloin yksi punakaartilainen sai surmansa. Tilannetta seurasi piiritys, joka huipentui laukaustenvaihtoon ja valkoisten pakenemiseen rakennuksesta. Tapahtumia seuranneina päivinä tilanne Viipurin läänissä laajeni nopeasti sisällissodaksi.
Oulun suojeluskunta Oulun suojeluskunta syntyi vaiheittain. Itsenäisyystavoitteiden viritessä Suomessa ja alkaessa koskea koko kansaa Ouluun perustettiin paikallinen itsenäisyysyhdistys. Se sulautui 3. heinäkuuta 1917 perustettuun Oulun Riippumattomuusklubiin, joka asetti tavoitteekseen herättää maakunnan väestö itsenäisyystaisteluun. Suojeluskunnan edeltäjä ”palokunta” perustettiin elokuulla 1917. Oulun suojeluskunnan arvellaan syntyneen 19. lokakuuta 1917. Siihen tuli mukaan noin 100–120 miestä sekä vakituinen harjoituspäällikkö
Emil Liljeberg Joulukuussa 1917 luutnantti Liljeberg palasi Suomeen ja sai tietää maaherra Bruno Jalanderilta Helsingissä perusteilla olevista suojeluskunnista. Jalanderilta saamien neuvojen perusteella hän matkusti Etelä-Pohjanmaalle. Liljeberg liittyi tammikuun alussa 1918 Lappajärvellä perustettuun Uudenmaan rakuunarykmentin toimintaan. Kansalaissodassa hän toimi Satakunnan ryhmässä, jossa joutui kuitenkin syrjäytetyksi johtamiensa Ikaalisten suojeluiskuntalaisten yksikössä.
Eliel Wartiainen Pian Sortavalaan muutettuaan Wartiainen liittyi Sortavalan Vapaapalokuntaan ja toimi sen päällikkönä vuosina 1901–1905. Hän oli myös mukana Kagaalin toiminnassa, joka pyrki vastustamaan venäläistämistoimia. Sisällisodan syttyessä Eliel Wartiainen liittyi Sortavalan suojeluskuntaan ja toimi sodan aikana Karjalan armeijan Sortavalan esikunnan päällikkönä vuonna 1918. Sortavalan suojeluskunnan päällikkönä hän oli vuosina 1918–1921.
Suomen sisällissota Neuvosto-Venäjä tuki punaista Suomea asetoimituksin ja Neuvostohallitukselle uskollisilla joukko-osastoilla. Entisiä tsaarin armeijan demoralisoituneita joukkoja poistui Suomesta tasaiseen tahtiin, ja Lev Trotski myös kehotti niitä poistumaan maasta 31. tammikuuta. Hänen tavoitteenaan oli uuden, luotettavan puna-armeijan luominen Pietarissa. V.I. Lenin totesi: ”Me lähetämme suomalaisille aseita, mutta emme kelvottomaksi osoittautuneita joukko-osastoja”, mutta Neuvostohallitus lähetti sotilasosastoja Pietarista Suomeen. Jälkeenpäin on esitetty, että Venäjän sota-asiain kansankomissaari Nikolai Podvoiski määräsi tammikuun 23. päivänä Suomeen sijoitetun 42. armeijakunnan riisumaan suojeluskunnat aseista”. Ainut Podvoiskin määräystä koskeva virallinen dokumentti on senaatin tammikuun 24. päivän pöytäkirjassa, jossa todetaan, että Podvoiski oli senaatin saamien tietojen mukaan antanut Viipuriin sijoitetulle sotaväelle määräyksen riisua aseet kaupunkiin järjestystä pitämään saapuneelta suojeluskunnalta. Senaatin mukaan Podvoiskin määräys ei siis koskenut koko 42. armeijakuntaa eikä kaikkia suojeluskuntia vaan vain Viipurin varuskuntaa ja vain kaupunkiin saapuneita suojeluskuntalaisia. Teon taustalla oli sekä Suomen valkoisen armeijan toiminta venäläisiä vastaan Etelä-Pohjanmaalla 28. tammikuuta että oletus sosialistisen vallankumouksen leviämisestä Keski-Eurooppaan. Suomen suunnalla julistuksella oli Venäjän heikkouden vuoksi lähinnä poliittisen painostuksen arvo.
Jalasjärven suojeluskunta Jalasjärven suojeluskunnan aseistus koostui alkuvaiheessa Vetterli M 1869 eli niin sanotuista Grafton-kivääreistä. Suojeluskunta nouti tammikuun 1918 puolivälissä itselleen Ilmajoelta 260 kivääriä ja kaksi konekivääriä. Kivääreistä 200 meni perusteilla olevalle Suomen Tasavallan Vartiostolle, joten niistä jäi 60 Jalasjärven suojeluskunnalle itselleen. Tasavallan Vartiostossa oli ollut 10 upseeria ja 34 miestä. Tammikuussa lopulla 1918 Tasavallan Vartiostoon liittyi 80 jalasjärveläistä, mikä kolminkertaisti sen kirjavahvuuden.
Suomen Lalli-liitto Järjestön toimintaan yritettiin saada mukaan aikakauden huomattavimpia äärioikeistolaisia vaikuttajia. Liiton jäsenet levittivät huhuja, että mukana olisivat muun muassa puolustusvoimain komentaja kenraalimajuri Aarne Sihvo, suojeluskuntien päällikkö Lauri Malmberg sekä Etsivän Keskuspoliisin päällikkö Esko Riekki. Väitetyt kytkökset suojeluskuntaan hermostuttivat sisäministeri T. M. Kivimäen ja hän määräsi Etsivän Keskuspoliisin seuraamaan Lalli-liiton toimintaa. Järjestö levitti myös huhuja kommunistien vallankaappauksesta sekä suunnitteli itse 12 000 miehen marssia Helsinkiin elokuuksi 1929. Sen tarkoituksena oli keskeyttää eduskunnan toiminta ja asettaa maan johtoon diktaattori.
Suojeluskunta Moskovan rauhan vuoksi Suomen alueluovutuksista johtuen organisoitiin suojeluskunnat uudelleen 30. elokuuta 1940. Tämän jälkeen suojeluskuntapiirit olivat seuraavat:
Kuopion Uimaseura Valkoisessa Suomessa uinnin tehtävänä oli 1920–1930-luvulla osaltaan kasvattaa maanpuolustuskelpoisia miehiä, ryhdikkäitä kunnon kansalaisia. Vallalla oli käsitys, että sotilaiden fyysinen kunto ratkaisee sodan lopputuloksen. Kuopiossa vahvasti toimineen suojeluskuntauinnin merkitys porvarillisen uinnin kannalta oli hyödyllinen: suojeluskuntauinti toimi väylänä uimaseuran kilpailu- ja muuhun toimintaan. Yhteistyötä toteutettiin lähinnä siten, että kansalaistoimijat tarjosivat suojeluskunnalle uimalaitoksen harjoittelukäyttöön.
Pekka Jänhiä Travnikoffin salaisen toiminnan alkuna voidaan pitää osallistumista aseiden salakuljetukseen Pietarista Viipurin suojeluskunnalle.
Lahden suojeluskunta Lahden suojeluskunnan pesäpallojoukkue voitti vuonna 1925 pesäpallon Suomen mestaruuden. Suojeluskuntajoukkueen toimintaa jatkamaan Lahteen perustettiin pesäpallon erikoisseura Lahden Mailaveikot.
Suomen puolustusvoimat Vasta itsenäistyneellä Suomella ei ollut omaa armeijaa. Sisällissodan syttyessä toisen puolen joukot muodostuivat suojeluskunnista, toinen puoli punakaarteista. Kun maan hallitus julisti suojeluskunnat hallituksen joukoiksi, Suomi oli saanut armeijan, jonka upseereina toimivat jääkärit ja johon sovellettiin tsaari Aleksanteri III:n aikaista vuoden 1878 asevelvollisuuslakia.
Lahden suojeluskunta Etelä-Suomen Sanomissa ehdotettiin elokuussa 1917 aseellisten yövartijoiden palkkaamista, joka oli ollut esillä jo maaliskuussakin 1917. Elokuun 1917 lopulla Lahden suojeluskunta muodostui noin viisikymmenhenkisenä.
Suomen sisällissota Lapissa Länsi-Suomesta syyskesällä 1917 käynnistynyt suojeluskuntaliike levisi Lappiin vasta sisällissodan syttymisen jälkeen. Ennen marraskuun yleislakkoa suojeluskunta oli perustettu ainoastaan Rovaniemelle ja Tervolaan. Lapin suojeluskunnat olivat yleensä pieniä, sillä suurimmissakin oli vain reilut 100 jäsentä ja pienimmissä kymmenkunta. Koko Peräpohjolan suojeluskuntapiirissä oli noin 700 jäsentä ja joissakin kunnissa toimintaa ei ollut lainkaan. Muualla maassa suojeluskuntiin kuului paljon talonpoikia, mutta Lapissa liittyminen ei kiinnostanut heitä edes helmikuussa voimaan tulleen yleisen asevelvollisuuden jälkeen. Jäsenistö koostui lähinnä metsäteollisuuden johtotehtävissä työskentelevistä henkilöistä, kuten työnjohtajista ja metsänhoitajista, joista suurin osa oli muuttanut töiden perässä Etelä-Suomesta. Viimeiset suojeluskunnat perustettiin helmi–maaliskuun vaihteessa Inariin, Muonioon ja Utsjoelle.
Väinö Heino Heino siirrettiin sisällissodan jälkeen suoritetun armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Suomen valkoisen kaartin 7. komppaniaan ja 17. elokuuta 1918 alkaen Karjalan kaartin rykmentin 1. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 28. helmikuuta 1919 ja liittyi suojeluskuntajärjestöön paikallispäälliköksi ensin Pohjois-Lohjan suojeluskuntaan ja myöhemmin Pornaisten suojeluskuntaan. Suojeluskunnista hän erosi 1. kesäkuuta 1920 ja toimi sen jälkeen erilaisissa tilapäistöissä.
Suojeluskunta ﻿Suojeluskuntajärjestö () oli Suomessa vuosina 1918–1944 toiminut vapaaehtoinen maanpuolustusjärjestö ja kansalliskaarti, joka lakkautettiin Liittoutuneiden valvontakomission määräyksellä syksyllä 1944 fasistisena järjestönä. Ensimmäiset suojeluskunnat perustettiin syksyllä 1917 yksityisten aloitteesta, mutta ne eivät olleet rakenteeltaan ja jäsenistöltään tai muutenkaan samanlaisia kuin vuosien 1918–1944 Suojeluskuntajärjestön suojeluskunnat. Vaikka ne alkujaan perustettiin yksityisinä kansalaisjärjestöinä, vuonna 1918 Suojelus­kunta­järjestön organisaatio ja tehtävät vahvistettiin erityisellä asetuksella ja vuonna 1927 lailla.
Jatkosodan hyökkäysvaihe Sodanaikaiseen kotirintaman kuvaan kuuluivat myös 1927–1933 syntyneet sotilaspojat, joita oli lopulta vuonna 1943 yli 72 000. Sotilaspoikajärjestö oli Suojeluskunnan poikaosasto. Pojat olivat 10–17-vuotiaita vapaaehtoisia, jotka toimivat aputehtävissä kotirintamalla. Vanhimmat pojista osallistuivat myös sotilasluonteiseen toimintaan: yli 3 000 poikaa toimi lähetteinä – osa takaisinvallatuilla alueilla rintaman lähistöllä, ja 5 000 sotilaspoikaa toimi tähystäjinä ja ilmatorjunnan muissa aputehtävissä. Sotilaspojilla oli oma Suojeluskunnan pukua muistuttava univormunsa ja omat arvomerkkinsä.
Selim A. Nylund Nylund oli mukana Tampereen suojeluskunnan Kauppaseuran suojeluskuntakomppanian toiminnassa vuodesta 1918 alkaen. Hänet ylennettiin suojeluskuntaupseeriksi vuonna 1943.
Gustaf Laaksonen Suomen sisällissodan jälkeen hän toimi joukkueenjohtajana edellä mainitusta joukko-osastosta muodostetun Jääkäripataljoona n:o 4:än 4. komppaniassa, jonka nimi muuttui ensin Jääkiiripataljoona n:o 2:ksi, sitten Pohjolan jääkäripataljoonaksi ja vihdoin Kajaanin sissipataljoonaksi. Armeijasta hän erosi 24. heinäkuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Hän toimi Ylöjärven suojeluskunnan paikallispäällikkönä 10. maaliskuuta 1921 saakka, Jonka jälkeen hän siirtyi Länsi-Teiskon suojeluskunnan harjoituspäälliköksi. Suojeluskunnasta hän erosi 1. kesäkuuta 1921. Gustaf Laaksonen lähti suojeluskunnasta erottuaan merille ja palasi sieltä Paraisille kalkkivuori oy:n palvelukseen 1. syyskuuta 1926.
Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri Etelä-Hämeen suojeluskuntapiiri oli yksi Suomen suojeluskuntien menestyneimmistä piireistä kiväärikenttäammunnassa, kiväärikouluammunassa, kivääritaisteluammunassa ja pikäkivääritaisteluammunnassa. Se pääsi suojeluskunnissa asemaan, jossa siitä piiristä koottiin joukkue ampumakilpailuihin Latvian suojeluskunnan kanssa 1930-luvulla.
Ahlmanin koulut Gabriel Ahlman määräsi testamentissaan omaisuutensa Suomen talousseuralle, ja määräyksen mukaan puolet korkotuotosta olisi käytettävä "rahvaan, varsinkin lasten opettamiseksi Messukylässä ja Tampereen lähipitäjissä ei ainoastaan sisäluvussa ja kristinuskossa sekä, milloin sitä pyydetään, kirjoituksessa ja laskennossa, vaan myös järkevän maatalouden tärkeimmissä kohdissa". Tuoton toinen puoli tuli käyttää maatalouden edistämiseen Tampereen seudulla. Testamentin laadintaan osallistui Ahlmanin hyvä ystävä, professori Henrik Gabriel Porthan. Testamentin pätevyyttä moitittiin ja siitä nostettujen oikeudenkäyntien tähden koulut saatiin toimintaan vasta yli kymmenen vuotta myöhemmin, kun olot alkoivat Suomen sodan jälkeen vakiintua.
John Engdahl Kesän 1917 maatalouslakon aikana Engdahl johti yhdessä Hämeenkyrön kunnaneläinlääkärin Gotthelm Klenbergin kanssa vartijayhdistystä, jonka tarkoituksena oli turvata muun muassa Huittisten Osuusmeijerin toiminta. Tilanne kärjistyi Huittisten meijerikahakkana tunnetuksi yhteenotoksi, jossa vastakkain olivat lakkoilevat maataloustyöläiset sekä Engdahlin ja Huittisten nimismiehen Leopold Öllerin kokoama 50 miehen vahvuinen joukko. Meijerin vartiokaarti järjestäytyi kahakan jälkeen suojeluskunnaksi ja myöhemmin elokuussa Engdahl oli käynnistämässä Satakunnan suojeluskuntatoimintaa Porissa järjestämässään kokouksessa. Lisäksi hän hankki syksyn 1917 aikana aseita Huittisten suojeluskunnalle.
Suomen Punainen Kaarti Suomen itsenäistymisen jälkeen 6. tammikuuta 1918 Helsingin työväen järjestyskaarti uudelleenorganisoitiin Helsingin punakaartiksi, joka samalla julistautui SDP:stä riippumattomaksi itsenäiseksi järjestöksi. Porvarillinen senaatti puolestaan julisti 25. tammikuuta suojeluskunnat hallituksen virallisiksi joukoiksi, mikä vasemmiston piirissä tulkittiin avoimeksi sodanjulistukseksi työväestöä vastaan. SDP:n puoluejohto oli tähän saakka vastustanut radikaalien työväen järjestyskaartien omavaltaisia toimia, mutta vuorokautta myöhemmin Helsingissä pidetyssä kokouksessa se lopulta päätti suostua vaatimuksiin vallankumouksen aloittamisesta säilyttääkseen työväenliikkeen yhtenäisyyden. Samalla eri puolilla maata toimineet työväen järjestyskaartit sekä Helsingin punakaarti yhdistettiin "Suomen Punaiseksi Kaartiksi", josta tuli 28. tammikuuta perustetun vallankumoushallituksen armeija.
Aapo Roselius Roselius väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2011 aiheesta "Kiista, eheys, unohdus – Vapaussodan muistaminen suojeluskunnan ja veteraaniliikkeen toiminnassa 1918–1944".
Pentti Iisalo Vuonna 1927 perhe muutti Kuopioon, jossa Pentti Iisalo kävi koulunsa. Perheen lapset osallistuivat innokkaasti Karjala-seurojen ja Kuopion suojeluskunnan toimintaan.
Oulun suojeluskunta Suojeluskuntain omaisuudet olivat olleet suuria. Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen takia Helsinkiin perustettiin puolustusministeriön alainen selvittelyelin ja maakunnissa työskentelivät pesänselvitysmiehet. Pesänselvitystoiminta oli vaatinut tarkastajiakin toiminnalleen.
Etsivä keskuspoliisi Kesän 1922 eduskuntavaaleissa SSTP oli saanut lähes 15 prosenttia äänistä ja 27 kansanedustajaa. Puolueen vaalimenestyksen myötä EK keskittyi entistä tiiviimmin kommunistien toiminnan estämiseen. Aktivistijohtaja Holmströmin aikana EK oli antanut tietoja kommunisteista ja kommunisteiksi epäillyistä suoraan suojeluskunnille. Toiminta jatkui myös Holmströmin kauden jälkeen.
Hans Elo Suomen sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 2. Krenatöörirykmentissä ja nyt 1. komppaniassa vääpelinä sen hajottamiseen asti, jolloin hänet siirrettiin 17. heinäkuuta 1918 Viipurin vartiopataljoonaan komppanianvääpeliksi, josta edelleen myöhemmin muodostettuun Terijoen rajavartiopataljoonaan. Hän erosi armeijasta 4. joulukuuta 1918 ja liittyi 1. tammikuuta 1919 Eräjärven suojeluskuntaan paikallispäälliköksi, missä toimi vuoden loppuun asti, jolloin hänet siirrettiin harjoituspäälliköksi Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiiriin. Akaan–Toijalan suojeluskuntaan hän siirtyi 1. kesäkuuta 1920 ja edelleen Pyhärannan suojeluskunnan paikallispäälliköksi hän siirtyi 1. joulukuuta 1920 ja oli tehtävässä vuoden 1921 loppuun saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin 12. alueen ja 1. helmikuuta 1927 alkaen 13. alueen päälliköksi.
Runar Ahlstedt Sisällissodan jälkeen Ahlstedt astui palvelukseen Suomen valkoisen kaartin 3. pataljoonaan esikuntavääpeliksi, josta hänet siirrettiin pioneerikoulutuspataljoonan 2. komppaniaan vääpeliksi. Hän erosi puolustusvoimista 4. kesäkuuta 1919, jonka jälkeen hän liittyi Helsingin suojeluskuntaan ja toimi sen Valkoisen rykmentin 11 pataljoonan sotilasohjaajana ja alipäällystökoulun johtajana. Uudenmaan läänin taistelukoulussa hän toimi joukkueenjohtajana Rajajoella vuonna 1919. Vuonna 1920 hän toimi Siuntion suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Myöhemmin hän toimi mm. Ilomantsin suojeluskunnan v.t. paikallispäällikönä sekä Kuopion läänin rajavartiostossa.
Lotta Svärd Lotta Svärd -järjestön toiminta pohjautui sisällissodan valkoisten joukkojen suojeluskuntien piiriin muodostuneeseen naisten vapaaehtoiseen toimintaan. Aluksi toiminta oli pienimuotoista, ensimmäiset suojeluskuntia avustaneet naisryhmät keskittyivät lähinnä kokoontumisten kahvittamiseen ja muonittamiseen, mutta sodan päätyttyä toiminta sai järjestelmällisempiä muotoja. Suojeluskuntien ylipäällikkö määräsi 29. elokuuta 1919 perustettavaksi suojeluskuntien yhteyteen Lotta-Svärd -naisyhdistyksiä. Yhdistykset olivat paikallisia, ja ne kuuluivat paikallisen suojeluskunnan esikuntaan. Tehtävänä oli auttaa suojeluskuntien varusteiden ja esimerkiksi lääkintätarpeiden valmistuksessa, kerätä varoja avustustoimintaan, ja toimia liikekannallepanon aikana lääkintä- ja huoltoapuna.
Kaavin Kaiku Kaavin Kaiku on Pohjois-Savossa Kaavin kunnassa toimiva urheilun yleisseura. Seuran perustamiskokous pidettiin 6. joulukuuta 1936. Alkuaikoinaan seuran toimintaan kuuluivat hiihto, yleisurheilu sekä pesäpallo ja seuran harjoituksia järjestettiin yhteistyössä suojeluskunnan kanssa. Seuran toiminta oli katkonaista sotavuosien 1939-1940 ja 1942-1944 aikana, mutta jatkui näiden jälkeen normaaliin tapaan.
Tilintarkastustapa Hyvä tilintarkastustapa on elävä käsite. Hyvä tilintarkastustapa muotoutuu tilintarkastajan toimintaa määrittelevän lainsäädännön pohjalta pääasiassa käytännön tilintarkastustyössä. Tapa kehittyy ajan kuluessa taloudellisten ja yhteiskunnallisten käsitysten muuttuessa. Käsitteen nykyisessä merkityksessä sitä ei itsenäisen Suomen syntyhetkinä ollut - toisaalta voidaan kokemusperäisesti väittää, että eettistä säännöstöä ei ole mahdollista laatia milloinkaan täydelliseksi ja kaikkia käytännön tilanteita kattaviksi. Suomessa tilintarkastuksen tarkoitus oli alun perin toisaalta ehkäistä väärinkäytösten ja huolimattomuuden esiintymistä johdon ja henkilökunnan toiminnassa ja toisaalta mahdollisten väärinkäytösten ja huolimattomuuksien paljastaminen. Vain tilintarkastuksella voitiin antaa omistajille riittävä turva johdon väärinkäytösten varalta.
Luettelo jääkäreistä K Kangasniemi saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa sekä Inon saartoon. Sisällissodan jälkeen Kangasniemi siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan, josta hän erosi 11. helmikuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön 10. kesäkuuta 1919 ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Viljakkalan suojeluskuntaan, mistä hänet siirrettiin paikallispäälliköksi 15. lokakuuta 1920 Kurun suojeluskuntaan, missä hän palveli 30. lokakuuta 1921 saakka, jolloin erosi suojeluskunnasta ja siirtyi maanviljelijäksi ensin Lempäälään ja vuoden 1928 jälkeen Orivedelle. Vuonna 1937 hän toimi virkatalon vuokraajana Tammelassa.
Lohjan suojeluskunta Lohjan suojeluskunta oli yksi valtakunnallisen suojeluskuntajärjestön paikallisista suojeluskunnista. 1918 perustettu Lohjan suomenkielinen suojeluskunta oli alkujaan nimeltään Pohjois-Lohjan suojeluskunta, mutta vuodesta 1939 se otti käyttöön nimen "Lohjan suojeluskunta".
Teppo Kotivuori Kotivuori saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 8. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet määrättiin 1. maaliskuuta 1918 komppanianpäälliköksi Kurkijoen suojeluskuntaan ja 20. maaliskuuta 1918 Käkisalmen suojeluskuntaan sekä 20. huhtikuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tarpilassa ja Raivolassa.
Urho Castrénin hallitus Vaikeaksi pulmaksi osoittautui suojeluskuntajärjestön kohtalo ja armeijan kotiuttaminen. Valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov kiinnitti heti Suomeen saavuttuaan 10. lokakuuta huomiota armeijan kotiuttamissuunnitelmaan, jonka mukaan pääosa kotiutettavista sotilaista olisi siirretty vahvuudeltaan määrittelemättömän suojeluskuntajärjestön käyttöön. Tämän Ždanov tulkitsi olevan ristiriidassa välirauhansopimuksen 4. artiklan kanssa. Lisäksi hän katsoi hallitukselle toimittamassaan kirjelmässä suojeluskuntien olevan luonteeltaan sopimuksen 21. artiklassa tarkoitettu "hitleriläis-(fascistis-)tyyppinen sotilaallinen ja poliittinen järjestö". Hallitus antoi eduskunnalle 30. lokakuuta lakiesityksen suojeluskuntajärjestön lakkauttamisesta, ja suojeluskunnat lakkautettiin 7. marraskuuta. Presidentti Mannerheim oli toivonut, että suojeluskuntajärjestö olisi saanut itse lopettaa toimintansa. Sen sijaan valvontakomission puheenjohtaja Ždanov oli jo ennen kirjallista lakkautusvaatimusta ilmoittanut suullisesti usealle henkilölle, ettei komissio pitänyt suojeluskuntien toiminnan jatkumista suotavana.
Mäntsälän suojeluskunta Tammikuussa 1918 suojeluskunnassa oli 75 jäsentä, joista 20 oli muilta kyliltä kuin Sääksjärveltä. 29. tammikuuta 1918 suojeluskunta komennettiin Sipooseen, mutta kun punaiset eivät hyökänneetkään sinne, joukot siirtyivät Keravalle. Suojeluskunta sai tulikasteensa Keravan taistelussa yrittäessään vallata Keravan rautatieaseman punaisilta. Valtaus epäonnistui ja Mäntsälän suojeluskunta koki ensimmäiset tappionsa: viisi suojeluskunnan jäsentä jäi vangiksi ja heidät surmattiin. Lisäksi kaksi suojeluskuntalaista haavoittui. Sääksjärven suojeluskunta oli Mäntsälän ainoa suojeluskunta, ja niinpä se siirtyi 1. helmikuuta kirkonkylään, jossa se majoittui kansakoululle ja kunnantalolle. Tässä vaiheessa Hirvihaara ja Ohkola olivat punaisten hallussa ja niistä tuli joitakin miehiä suojeluskuntaan.
Aluejärjestelmä Käytännössä järjestelmä nojasi suojeluskuntiin, jotka toimivat liikekannallepanoviranomaisina sekä vapaaehtoisen maanpuolustustyön suuntaamiseen aselajeittain siten, että suojeluskunnan alueella oli juuri siihen sotilaalliseen toimintaan erikoistuneita suojeluskuntia kuin mitä vastasivat suojeluskuntapiiristä liikekannalle pantavat reservijoukot.
Suomen sisällissota Etelä-Pohjanmaalla Suojeluskuntien järjestäytyminen alkoi Etelä-Pohjanmaalla muun Suomen tavoin syksyn 1917 aikana. Loka–marraskuun vaihteessa Saksasta purjehtinut höyrylaiva "S/S Equity" toi Vaasaan ja Pietarsaareen suojeluskuntalaisille tarkoitetun aselastin ja samalla Suomeen saapuivat myös ensimmäiset jääkärit. Helsingissä 11. joulukuuta 1917 pidetyssä suojeluskuntien edustajakokouksessa järjestön tukialueeksi päätettiin syksyn ajan jatkuneen aktiivisen toiminnan vuoksi ottaa juuri Pohjanmaa. Kokouksen jälkeen aloittivat toimintansa aliupseereita kouluttanut Vimpelin sotakoulu sekä Porvoosta Lappajärvelle siirtynyt ratsupoliisikoulu. Vuodenvaihteessa Etelä-Pohjanmaalla oli jo vajaat 3 000 jääkäreiden kouluttamaa miestä. Myös osa Suomessa olleista venäläisistä upseereista koulutti suojeluskuntaosastoja eri puolilla Pohjanmaata, koska he pitivät järjestöä vallankumouksellisten sosialistien vastavoimana. 15. tammikuuta 1918 pääministeri P. E. Svinhufvud nimitti kenraali C. G. E. Mannerheimin senaatin perustaman sotilaskomitean puheenjohtajaksi valtuuttaen hänet samalla järjestämään hallituksen joukot ja toimimaan niiden päällikkönä. Mannerheim aloitti joukkojen kokoamisen Vaasasta käsin 18. tammikuuta, jolloin kaupungista tuli myös valkoisen Suomen pääkaupunki. Sisällissodan käynnistyessä Etelä-Pohjanmaan suojeluskunnissa oli noin 11 500 jäsentä.
Taavetin kahakka Taavetin välikohtauksen jälkeen Lappeerannan järjestyskaarti teki tarkastuksen yhteiskoululle, jossa paikallisten suojeluskuntalaisten epäiltiin kokoontuneen. Samalla he tekivät myös kotitarkastuksia, joiden yhteydessä löytyneistä asiakirjoista järjestyskaarti sai tietoja suojeluskunnan jäsenistä ja toiminnasta. Tiedot julkaistiin Lappeenrannassa ilmestyneessä "Kansan Äänessä" 24. tammikuuta. Tämän jälkeen järjestyskaarti otti haltuunsa seudun rautatieasemat tulevien asekuljetusten turvaamiseksi. Suojeluskunnan 36 jäsentä puolestaan poistuivat kaupungista kaksi päivää myöhemmin Savitaipaleelle. Samaan aikaan käynnistynyt sisällissota laajentui seudulle vasta vajaan kahden viikon kuluttua, kun Joutsenon taistelut alkoivat 8. helmikuuta.
Pietisen tehtaan kahakka Muun Suomen tapaan yhteiskunnallinen tilanne oli myös Viipurissa kiristinyt syksyn 1917 yleislakosta lähtien. Samalla työläiset ja porvaristo perustivat omia aseellisia kaartejaan. Viipurin työväen järjestyskaarti (myöh. punakaarti) perustettiin pari viikkoa ennen lakon alkua ja siihen kuului noin 4 000 miestä. Suojeluskunta oli aloittanut toimintansa jo kesäkuussa, mutta jäi vahvuudeltaan paljon pienemmäksi, eikä siinä ollut kuin joitakin satoja jäseniä. Sodan näyttäessä jo ilmeiseltä tammikuussa 1918, muodostui strtegisesti tärkeän Viipurin hallinta merkittäväksi molemmille osapuolille.
Jussi Korhonen (jääkäri) Sotaretkeltään palattuaan hän toimi 1. heinäkuuta 1919 lähtien paikallispäällikkönä Anttolan suojeluskunnassa, mistä hän muutti 1. elokuuta 1920 Alavudelle ja toimi siellä 15. toukokuuta 1922 alkaen paikallispäällikkönä Alavuden suojeluskunnassa. Korhonen erosi Alavuden suojeluskunnasta ja astui takaisin armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1923 ja hänet sijoitettiin vääpeliksi Viipurin rykmentin 5. komppaniaan, missä hän toimi 12. toukokuuta 1923 lähtien rykmentin esikuntavääpelinä. Armeijasta hän erosi uudemman kerran 31. joulukuuta 1923 ja työskenteli sen jälkeen konelatojana eri kirjapainoissa muun muassa vuosina 1933 - 37 Uudessa Suomessa.
Luettelo jääkäreistä H (käytti Saksassa peitenimeä Koski), (s.12. helmikuuta 1891 Ylikiiminki) oli suomalainen suojeluskunta-aliupseeri ja maanviljelijä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Kalle Hiltunen ja Kreeta Loviisa Vilpponen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1929 Anna Serafiina Hahton kanssa. Tämä Limingan kansakoulun ja kansanopiston käynyt maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 22. joulukuuta 1916, josta hänet siviilitöihin 4. helmikuuta 1917. Suomeen Hiltunen palasi takaisin 10. joulukuuta 1918 ja jatkoi maanviljelystään ja metsätöitään. Hiltunen toimi Ylikiimingin suojeluskunnan paikallispäällikön 1. toukokuuta – 15. joulukuu 1919 ja 15. helmikuuta – 15. toukokuuta 1920 väliset ajat. Hiltunen suoritti myös Kemissä vuonna 1919 suojeluskuntain alipäällystökurssin ja hänet ylennettiin suojeluskunta-aliupseeriksi. Hänet on haudattu Utajärven Sotkankylän hautausmaalle. Ylennykset: Suojeluskunta-aliupseeri 1919.
Suojeluskunta Syksyllä Suomen sisäpoliittinen tilanne kärjistyi nopealla vauhdilla. Tilannetta leimasi elintarvikepula, kun maassa vallitsivat maatalouslakot sekä muut kunnallislakien takia järjestetyt lakot. Ruotsinkielisellä Pohjanmaalla ja Karjalassa kuntakokoukset alkoivat perustaa järjestysmiehistöjä viranomaisten avuksi. Kuuluihan järjestyksen ylläpidon järjestäminen kuntien tehtäviin. Varsinais-Suomessa ja Satakunnassa taas maanviljelijät alkoivat perustaa maatalouslakkojen takia järjestyskuntia. Pohjanmaalla ja Itä-Suomessa aktivistit perustivat taas palokuntia jääkärien kanssa mahdollisesti yhdessä toteutettavaa kansannousua varten. Näillä alueilla palokunnat eli myöhemmät suojeluskunnat nivoutuivat näin ollen itsenäisyysliikkeen pyrkimyksiin, mikä näkyikin niiden toiminnas|sa myöhemminkin Suomen historiassa. Osa näistä palokunnista joutui toimimaan maanalaisesti.
Lastensuojelu Suomessa Tutkimusprofessori Matti Rimpelän mukaan toiminta on täysin bisneslogiikan mukaista ja sijaishuolto on varsin 
luonteva liiketoiminnan kohde: kysyntä kasvaa, tehtävä on selkeä, valvonta ja laaduntarkkailu puuttuu, kunta 
palveluiden maksajana on takuuvarma, ja asiakkaat ovat heikkoja. Rimpelän mukaan edelleenkään ei tiedetä, 
millaisia tuloksia ja vaikutuksia lasten sijoittamisella on. Valvonnan puutteen takia on mahdotonta arvioida, 
milloin lapset perheineen ovat toipuneet, ja sijaishuolto voitaisiin purkaa. "Taloudellisesti osaamattomat kunnat 
ovat luoneet tilanteen, jossa kysyntä ja tarjonta ovat epätasapainossa. Lapsibisnestä ei valvo kukaan." Rimpelän 
mukaan ehkäisevä perhetyö tulisi lasten ja nuorten sijoittamista paljon halvemmaksi.
Léon Biaudet Ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa Biaudet oli suomalaisten teollisuuden harjoittajien Venäjän puolelle itärintamalle perustaman Varsovan kenttäsairaalan vanhempana apulaislääkärinä 1914–1915. Biaudet oli perustamassa 1917 Loviisan suojeluskuntaa ja kuului sen esikuntaan. Suomen sisällissodan aikana hän oli Loviisan suojeluskunnan esikuntapäällikkönä ja sitten komppanian päällikkönä Pellingin joukoissa. Vuoden 1921 suojeluskuntaselkkauksen aikana Loviisan suojeluskunnan johtoon kuulunut Biaudet piti Loviisan suojeluskuntatalolla puheen, jossa hän kysyi: Biaudetin edustamat suojeluskunta-aktivistit olivat raivoissaan siitä että presidentti K. J. Ståhlberg oli nimittänyt suojeluskuntien ylipäälliköksi kenraali Gustaf Mannerheimin sijasta jääkärieverstiluutnantti Lauri Malmbergin. Sotilasarvoltaan Biaudet oli reservin lääkintämajuri (1940).
Alfred Olofsson Olofsson astui Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä Ruotsalaisen prikaatin hajotuksen jälkeen 27. heinäkuuta 1918. Hänet sijoitettiin Valkoisen kaartin rykmentin 7. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 8. huhtikuuta 1919 alkaen 2. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 10. heinäkuuta 1919. Olofsson työskenteli varastonhoitajana Medica Oy:n palveluksessa vuosina 1922 - 1939. Siviilitöidensä ohella hän toimi kouluttajana Helsingin suojeluskunnan Oldboys-rykmentissä, missä hän toimi vuodesta 1919 vuoteen 1930 saakka, jonka jälkeen hän toimi kaksi vuotta suojeluskunnan upseeri- ja viestiosaston ampumaupseerina. Olofsson toimi myöhemmin Helsingin suojeluskunnassa vielä talvi- ja jatkosodankin aikana.
Gustaf Fogelholm Fogelholmin johtajankaudella paperiteollisuus kärsi kannattavuusongelmista, mutta Nokian toiminta laajeni huomattavasti. Yhtiö investoi voimakkaasti voimantuotantoon ja rakennutti 1900-luvun alussa suuret voimalaitokset, joista riitti sähköä myytäväksi asti. Maailmansodan aikana päätuotteeksi muodostui sanomalehtipaperi, jolle oli Venäjällä lähes rajaton kysyntä, mutta yhtiön tulos pysyi huonona. Vuonna 1918 Suomen Gummitehdas Oy valtasi Nokian enemmistön ostamalla Fogelholmin osakkeet. Fogelholm toimi tämän jälkeen kaksi vuotta Kaupunkien ja maalaiskuntien keskuslainarahaston toimitusjohtajana ja sen jälkeen erinäisten yhtymien ja teollisuuden työnantajaorganisaatioiden hallituksissa. Sisällissodan aikana Fogelholm toimi Nokian suojeluskunnan päällikkönä.
Suojeluskunta Näin ollen periaatteessa ei ollut poliittisia esteitä suojeluskuntiin liittymisellä. Pykälän kohta "uskollisuus laillista yhteiskuntajärjestystä kohtaan" viittaa valkoiselle Suomelle ominaiseen isänmaallisuuteen, joten se oli tietynlainen poliittinen kannanotto. Vapaaehtoisen maanpuolustusjärjestön etu oli siinä, että tällöin voitiin kontrolloida suojeluskuntien poliittista koostumusta. Tähän liittyi ajatus siitä, että asevelvollisuuden kautta armeijaan saattoi päästä punaista ainesta, mutta porvarilliseen vapaaehtoiseen maanpuolustukseen perustuvat suojeluskunnat olivat valkoisen Suomen vartijoita. Suojeluskuntajärjestö nähtiin tasapainottavana tekijänä, joka viime kädessä turvaisi valkoisuuden. Tämä ajattelu korostui erityisesti alkuvuosina.
Museonäyttely Näyttelysuunnittelussa lähdetään liikkelle kysymyksistä, joihin yritetään saada vastauksia. Ensimmäisenä kysymyksenä on ”miksi?”, koska näyttelyn toteuttamisen pitää lähteä toiminta-ajatuksen näkökulmasta. Sen jälkeen tutkitaan näyttelyn kohderyhmää (”kenelle?”), näyttelyteemaa (”mitä?”), paikkaa (”missä?”), esitystapaa (”miten?”) ja aikataulua (”milloin?”).
Luettelo jääkäreistä N Nieminen määrättiin sisällissodan jälkeen 21. kesäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Suomen valkoisen kaartin 1. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 16. helmikuuta 1919 ja liittyi sen jälkeen Suojeluskuntajärjestöön. Suojeluskunnassa hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Nurmijärven suojeluskuntaan. Nurmijärvellä hän toimi paikallispäällikkönä hän toimi 15. helmikuuta - 1. huhtikuuta 1919 välisen ajan ja harjoituspäällikkönä 15. maaliskuuta - 15. marraskuuta 1920 välisen ajan. Nieminen muutti Nurmijärveltä Utajärvelle, missä hän liittyi Utajärven suojeluskuntaan, missä hän toimi paikallispäällikkönä 1. maaliskuuta - 1. joulukuuta 1922 välisen ajan. Seuraavaksi hän siirtyi vuoden 1924 alusta komppanianvääpeliksi Autopataljoonaan, jossa hän toimi 28. heinäkuuta 1924 saakka, jolloin hän palasi hänelle tuttuun toimeen paikallispäälliköksi Nurmijärven suojeluskuntaan. Nurmijärvellä Nieminen toimi 1. huhtikuuta 1925 saakka. Myöhemmin Nieminen toimi muun muassa asioitsijana ja linja-auto liikennöitsijänä sekä autonkuljettajana aina vuoteen 1940 saakka.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa Puolan kuninkaaksi valittu Sigismund lähti Uppsalaan kruunattavaksi myös Ruotsin kuninkaaksi vuonna 1593. Sigismund oli syyskuun alussa Danzigissa (nyk. Gdańsk), jossa nuntius Malaspina kertoi Sigismundille, että tämän oli määrättävä Ruotsin ainoaksi uskonnoksi katolilaisuus. Malaspina antoi Sigismundille hieman rahaa ennakkopalkkiona tehtävästä. Myös ruotsalaiset aristokraatit Klas Bielke ja Erik Sparre tulivat saattamaan Sigismundia. He vaativat, että Sigismund allekirjoittaisi Uppsalan julistuksen, mutta Sigismund kieltäytyi jälleen. Varoituksista huolimatta hän otti mukaansa Ruotsiin jesuiittoja ja Malaspinan. He saapuivat Tukholmaan 30. syyskuuta.
Kuusikymmenvuotinen sota Taistelu Ruotsin kruunusta alkoi, kun kuningas Juhana III kuoli 1592 ja seuraavaksi kuninkaaksi kruunattiin hänen poikansa Sigismund, joka oli aikaisemmin (vuonna 1587) valittu Puolan kuninkaaksi. Ruotsissa Sigismundin vastustajia johti Kaarle-herttua, Juhanan veli. Maa jakautui kahtia Sigismundin ja Kaarlen kannattajiin, jotka taistelivat vuosina 1597–1599 toisiaan vastaan. 1598 Puolassa oleskellut Sigismund nousi maihin Etelä-Ruotsissa, mutta Kaarle löi hänet Stångebron taistelussa. Syksyllä 1599 Kaarle-herttua nujersi Sigismundin kannattajat lopullisesti, ja hänet valittiin Ruotsin hallitsijaksi kuningas Kaarle IX:nä.
Sigismund Sigismund kruunattiin kuninkaaksi syksyllä 1593 hänen isänsä Juhana III:n kuoltua marraskuussa 1592. Sigismund oli jo aiemmin valittu Puolan kuninkaaksi 1587. Kustaa Vaasan vuonna 1544 asettaman perintökuninkuussäädöksen vuoksi Sigismund oli periaatteessa Ruotsin laillinen kruununperijä.
Sigismundin ja Kaarlen valtataistelu Ruotsin kuningas Juhana III kuoli 17. marraskuuta 1592. Laillinen kruununperijä oli Puolan kuningas Sigismund (vuodesta 1587, Puolassa nimellä Sigismund III), Juhana III:n poika. Sigismund saapui Ruotsiin syksyllä 1593 ja hänet kruunattiin Ruotsin kuninkaaksi, jolloin syntyi periaatteessa voimakas persoonaunioni Ruotsin ja Puola-Liettuan välille.
Sigismund oli kasvatettu katoliseksi, koska hänen äitinsä oli katolinen. Ruotsi oli ollut protestanttinen vasta Kustaa Vaasan uskonpuhdistuksesta lähtien. Ruotsalaiset halusivat Sigismundilta vakuutuksen, että Ruotsi pysyisi protestanttisena maana, eikä katolinen Sigismund ryhtyisi ajamaan vastauskonpuhdistusta. Sigismund allekirjoittikin helmikuussa 1594 Uppsalan julistuksen, jossa hän lupasi Ruotsin pysyvän protestanttisena.
Sigismund Sigismund (, , , 20. kesäkuuta 1566 – 30. huhtikuuta 1632) oli Ruotsin kuningas vuosina 1593–1599 ja Puolan kuningas vuosina 1587–1632. Suomessa ja Ruotsissa hänet tunnetaan vain Sigismundina. Puolan kuninkaana hänet tunnetaan nimellä Sigismund III Vaasa.