mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Kvanttimekaniikan historia Max Planck esitti vuonna 1900 Saksan fyysikkoseuran kokouksessa, että atomi luovuttaa energiaa epäjatkuvina "paketteina" eli kvantteina. Max Planckin teoriaa pidetään kvanttimekaniikan alkuna, vaikka paljon pohjatyötä tehtiin jo ennen Planckia ja hänen aikalaisiaan.
Max Planck -instituutti Max Planck -instituutit toimivat tiiviissä yhteistyössä yliopistojen kanssa, mutta ovat näistä riippumattomia. Instituutit keskittyvät tutkimukseen, joka ei välttämättä sovi yliopistojen tutkimusrakenteeseen esimerkiksi tieteidenvälisyytensä vuoksi tai joka on yliopistojen saavuttamattomissa resurssien vuoksi. Instituutti panostaa tutkimuksen laatuun ja sen tutkijat ovatkin voittaneet yhteensä 16 Nobelin palkintoa vuoden 1948 jälkeen. Muun muassa näiden ansiosta Max Planck -instituutilla on maine Saksan kovatasoisimpana tutkimuskeskuksena.
Planckin aika Planckin aika on ajan luonnollinen yksikkö, jota merkitään t. Se on nimetty Max Planckin mukaan. Planckin aika on se ajanjakso, joka valonnopeudella kulkevalta fotonilta kuluu Planckin pituuden mittaiseen matkaan, ja sen suuruus on
Christof Wetterich Vuonna 2005 Max Planck -instituutti myönsi Wetterichille Max Planckin tutkimus­palkinnon. Vuodesta 2006 lähtien hän on ollut Heidelbergin tiedeakatemian jäsen.
Max Planck -mitali Max Planck -mitali on palkinto, joka myönnetään huomattavia saavutuksia teoreettisessa fysiikassa saaneille fyysikoille. Mitalin jakaa vuosittain Deutsche Physikalische Gesellschaft ().
Planckin energia Planckin energia on energian yksikkö, jota merkitään symbolilla formula_1. Yksi Planckin energia on 1,956 × 10 joulea, 1,22 × 10 gigaelektronivolttia tai 543,3 kilowattituntia. Planckin energia on nimetty saksalaisen fyysikon Max Planckin mukaan.
Planckin yksiköt Planckin yksiköt on Max Planckin esittämä luonnollinen yksikköjärjestelmä, joka perustuu viiteen seuraavassa taulukossa olevaan luonnonvakioon.
Max Planck -instituutti Max Planck -instituuttia pidetään yhtenä maailman johtavista tieteen ja teknologian tutkimuskeskuksista. Esimerkiksi vuonna 2006 brittiläinen "The Times" -lehti arvioi koulutusliitteessään sen maailman parhaaksi ei-yliopistolliseksi tieteen tutkimuslaitokseksi.
Max Planck -instituutti Max Planck -instituutti koostuu yli 80 alaorganisaatiosta, joista 78 sijaitsee Saksassa. Lisäksi instituutin alaisia organisaatiohaaroja ja kolme instituuttia sijaitsee muissa Euroopan maissa. Instituuttien tutkimuskohteita ovat tieteen ja teknologian lisäksi humanistiset tieteet sekä yhteiskuntatieteet.
Max Planck Planckin sukupuuhun kuuluu paljon oppineita, juristeja ja pappeja. Esimerkiksi hänen isoisänsä ja isoisoisänsä olivat teologian professoreita Göttingenin yliopistossa, ja Planckin eno oli yksi Saksan keisarikunnan siviilioikeuden () laatijoista. Planck oli kotona kasvatettu arvostamaan koulutusta, rehellisyyttä, rehtiyttä ja jalomielisyyttä. Tämä näkyi Planckissa kouluaikana ahkeruutena ja vastuullisuutena, mutta myös hänen asenteissaan läpi koko hänen elämänsä.
Max Planck Planck aloitti koulunkäynnin Kielissä. Varhaisissa opinnoissaan Planck ei ollut erityisen kiinnostunut matematiikasta tai tieteistä ylipäätään, vaikkakin pärjäsi aineissa hyvin. Häntä kiinnostivat enemmän filologia ja musiikki.
Max Planck Max Karl Ernst Ludwig Planck (kastenimeltään "Marx"; 23. huhtikuuta 1858 – 4. lokakuuta 1947) oli saksalainen fyysikko, jonka mustan kappaleen säteilyn tutkimukset, johtivat energian kvanttiluonteen (fotoni) löytämiseen, minkä vuoksi häntä pidetään kvanttimekaniikan löytäjänä. Tästä syystä hän on saanut aseman yhtenä 1900-luvun tärkeimmistä fyysikoista. Planck toimitti myös arvostettua "Annalen der Physik" -tiedelehteä ja vaikutti saksalaisen tieteen uudelleen rakentamiseen kansallissosialistisen hallinnon jälkeen.
Erwin Planck Erwin Planck oli kuuluisan fyysikon Max Planckin poika. Vuonna 1932 hänestä tuli valtiosihteeri valtakunnankansliaan Franz von Papenin ja myöhemmin Kurt von Schleicherin alaisuuteen. Schleicher murhattiin vuonna 1934 pitkien puukkojen yönä. Planck yritti turhaan selvittää ystävänsä Schleicherin murhaa.
Max Planck Adolf Hitler yritettiin salamurhata 20. heinäkuuta 1944. Yritys kuitenkin epäonnistui. Salamurhayrityksessä oli osallisena Planckin poika Erwin Planck. Gestapo sai Erwinin kiinni ja teloitti tämän tammikuussa 1945.
Carl Friedrich von Weizsäcker Weizsäckerille on myönnetty mm. Max Planck -mitali vuonna 1957, Friedenspreis des Deutschen Buchhandels 1963, Templeton-palkinto 1989 sekä Erasmus-palkinto 1969. Hänet oli lisäksi palkittu Pour le Méritellä. Hän työenteli esimerkiksi Göttingenin Max Planck -instituutissa sekä Hampurissa.
Max Abraham Abraham syntyi Danzigissa (nyk. Gdańsk, Puola) juutalaiseen kauppiasperheeseen. Hän opiskeli Berliinin yliopistossa Max Planckin ohjaamana. Abraham valmistui vuonna 1897 ja työskenteli seuraavat kolme vuotta Planckin apulaisena. Seuraavat yhdeksän vuotta hän jatkoi uraansa Göttingenin yliopistossa dosenttina, palkattomana luennoitsijana.
Planckin laki Planckin laki on sähkömagneettisen kvanttiteorian tärkeimpiä tuloksia. Lain keksi Max Planck tutkiessaan niin sanottua mustan kappaleen säteilyä. Planckin laki on askel eteenpäin Rayleigh-Jeansin laista, joka ei pystynyt selittämään mustan kappaleen säteilyä suurilla taajuuksilla, vaan johti ns. ultraviolettikatastrofin nimellä tunnettuun ilmiöön. Planckin laki antaa mustan kappaleen säteilyn energiatiheysjakauman formula_1 säteilyn taajuuden formula_2 funktiona
Max Planck Planck esitteli myös niin sanotut Planckin yksiköt, jotka kuvaavat luontoa viiden luonnonvakion avulla. Yksiköt perustuvat puhtaasti luonnon ominaisuuksiin eikä ihmisen keinotekoisiin rakenteisiin, kuten esimerkiksi SI-järjestelmän yksiköt. Tieteenfilosofiassa hänet muistetaan niin sanotusta Planckin periaatteesta. Sen mukaan vanhemmat tieteilijät ovat vähemmän halukkaita hyväksymään uutta tietoa kuin nuoremmat.
Max Planck Planckin termodynamiikan töillä oli suuri merkitys fysikaalisen kemian kehittymisessä. Vuonna 1910 Planck muotoili Nernstin lämpöteoreemaa, josta on johdettu nykyinen termodynamiikan kolmas pääsääntö. Vuonna 1934 hän jäsensi Le Châtelier'n periaatteen muotoon, jossa se nykyään tunnetaan. Planckin termodynamiikan tutkimukset johtivat hänet tutkimaan mustan kappaleen säteilyä, josta hänet muistetaan parhaiten.
Max Planck Planck sairastui pahasti kesälomalla vuonna 1875, mikä keskeytti opinnot vähäksi aikaa. Saksalaisilla opiskelijoilla oli tuohon aikaan usein tapana vaihtaa yliopistoa kesken opintojen. Planck kuului noihin opiskelijoihin, sillä hän siirtyi lokakuussa vuonna 1877 Berliinin yliopistoon. Berliinissä hän sai opettajiksensa tunnettuja fyysikoita. Heihin kuuluivat muun muassa Weierstrass, von Helmholtz ja Kirchhoff. Planck ihaili Kirchhoffia, mutta opettajana Planckin mielestä hän oli varsin tylsä ja yksitoikkoinen.
Planck Luonnosteluvaiheessa 1980-luvulla satelliitin nimi oli COBRAS/SAMBA. Satelliitti on nimetty saksalaisen fyysikon Max Planckin mukaan.
Max Planck Planckin isä sai viran Münchenin yliopistosta vuonna 1867, joten perhe joutui muuttamaan lähellä Itämerta sijainneesta Kielistä Baijerin pääkaupunkiin Müncheniin. Münchenin kulttuurillisella, erityisesti musiikillisella, ja tieteellisellä ilmapiirillä oli suuri vaikutus nuoreen Planckiin. Perheen patikointiretkillä Ylä-Baijeriin ja kävelyretkillä Alppien läpi oli lähtemätön vaikutus Planckin aikuisvuosiinkin. Planck läpäisi pääsykokeet Maximilian Gymnasium -lukioon erinomaisin pistein toukokuussa 1867. Kouluajan loppupuolella Planckin fysiikan opettaja Hermann Müller sai oppilaansa kiinnostumaan fysiikasta ja luonnosta. Energian säilymislaki oli keskeisimpiä Planckin mielenkiinnon kohteita.
Max Planck Planck joutui koulun päätyttyä pitkään miettimään, mitä hän ryhtyisi opiskelemaan yliopistossa. Hän oli lahjakas usealla alalla, erityisesti musiikissa. Hän osasi soittaa erityisen hyvin urkuja ja pianoa. Ennen opintojen alkamista Münchenin yliopistossa Planck keskusteli muusikonurasta erään muusikon kanssa, jonka mukaan Planckin olisi järkevämpää opiskella jotakin muuta ainetta, jos hän ei itse varmasti tiedä haluavansa muusikoksi.
Max Planck Planck syntyi älymystösukuun kuuluneeseen perheeseen Kielin kaupungissa Saksassa vuonna 1858. Hänen isänsä Julius Wilhelm von Planck oli Kielin ja myöhemmin Göttingenin yliopiston oikeusfilosofian professori, erityisalueenaan perustuslaki. Planckin äiti Emma Patzig oli aviomiehensä toinen vaimo. Planck syntyi kuudenneksi lapseksi perheeseen, jossa hänellä oli neljä täyssisarusta ja kaksi sisaruspuolta isän edellisestä avioliitosta Mathilde Voigtin kanssa. Julius-isä oli hänen syntyessään 41-vuotias ja Emma-äiti 37-vuotias.
Max Planck Tutkinnon suoritettuaan Planck pääsi dosentiksi Münchenin yliopistoon. Dosentin palkka oli erityisen huono, eikä se riittänyt Planckin elannon turvaamiseen. Hän joutui asumaan vanhempiensa luona vielä ne viisi vuotta, jotka hän oli dosenttina. Planck tunsi syyllisyyttä, koska oli niin kauan vanhemmistaan riippuvainen. Tuona aikana hän kuitenkin tutustui ja ystävystyi Carle Rungeen. Heille muodostui pitkäaikainen ja akateemiselta kannalta hedelmällinen ystävyyssuhde.
Max Planck Planck piti tutkijana erityisesti termodynamiikkaa kaikkein mielenkiintoisimpana fysiikan haarana. Hän keskittyi tutkimaan kahta termodynamiikan pääsääntöä sekä entropiaa. Planckin aihe sekä väitöstyössä että habilaatiotyössä liittyi termodynamiikkaan. Töissään Planck tutkii termodynamiikan toisen pääsäännön seurauksia ja entropia-käsitteen tärkeyttä fysiikassa. Lisäksi hän tutki tasapainoehtoja fysikaalisissa ja kemiallisissa prosesseissa, erityisesti sitä, kuinka kappaleet muuttavat olomuotomuutoksissa.
Planckin vakio Vakio on nimetty Max Planckin mukaan, joka vuonna 1900 oletti, että sähkömagneettinen säteily syntyy tietyn suuruisina kvantteina, joiden energia on suoraan verrannollinen säteilyn taajuuteen. Tämän ilmaisee lauseke 
jossa "E" on kvantin eli fotonin energia, "h" Planckin vakio ja "f" säteilyn taajuus.
Max Planck 2. toukokuuta 1885 Planck nimitettiin neljäksi vuodeksi Kielin yliopiston teoreettisen fysiikan ylimääräiseksi professoriksi. Professorin palkka oli sen verran hyvä, että Planck pystyi nyt solmimaan avioliiton pitkään tuntemansa müncheniläisen pankkiirin tyttären Marie Merckin kanssa. Heidät vihittiin 31. maaliskuuta 1887.
Max Planck Planck aloitti yliopisto-opinnot Münchenin yliopistossa 21. lokakuuta 1874. Fysiikkaa Planckille opettivat Philipp von Jolly ja Wilhelm Beetz, matematiikkaa Ludwig Seidel ja Gustav Bauer. Aluksi Planck opiskeli pääasiassa matematiikkaa. Hieman myöhemmin hän kysyi fysiikan opettajaltaan von Jollylta fysiikan tulevaisuuden näkymistä uravalintaa ajatellen. Von Jolly vastasi fysiikan olevan käytännössä valmis ja että jäljellä on vain muutamia täytettäviä aukkoja. Hänen mukaansa Planckin ei olisi kannattanut harkita fyysikon uraa. Von Jollyn pelottelusta huolimatta Planck kuitenkin valitsi pääainekseen fysiikan.
Heinrich Rubens Heinrich Rubens (30. maaliskuuta 1865 – 17. heinäkuuta 1922) oli saksalainen fyysikko. Heinrich Rubensin antamien tietojen pohjalta Max Planck alkoi luoda hypoteesia kvanteista. Ferdinand Kurlbaum ja Heinrich Rubens keksivät ns. "jäännössäteilymenetelmän", joka antoi aivan omaa luokkaansa olevia tuloksia infrapunasäteilystä korkeissa lämpötiloissa ja joka antoi loppujen lopuksi tarvittavan tiedon Max Planckille.
Max Planck Planckin kollegoihin ja ystäviin kuului eri tieteenalojen tunnettuja edustajia. Näitä olivat esimerkiksi Emil du Bois-Reymond, von Helmholtz, Pringsheim ja Wien. Lisäksi hänen ystäväpiiriinsä kuului useita teologeja, historioitsijoita ja filologeja. Planck jatkoi myös musiikin harrastamista urkuharmonilla. Hän järjesti kotonaan pienimuotoisia konsertteja.
Planckin laki Max Planck kehitteli tämän lain alun perin vuonna 1900 (julkaistu vuonna 1901) yrittäessään etsiä teoreettista perustelua kokeellisten tulosten pohjalta johdetuille säteilylaeille (mm. Wienin säteilylaki). Planck huomasi, että yllä mainittu funktio sopi dataan kaikilla aallonpituuksilla huomattavan hyvin.
Max Planck Säteilylain julkaisun jälkeen korostettiin sen tarkkuutta kuvata mustan kappaleen säteilyä. Planck johti myös erittäin tarkat arvot luonnonvakiolle, kuten Avogadron luvulle, alkeisvaraukselle ja Boltzmannin vakiolle. Verrattuna kokeellisesti saatuihin arvoihin Planckin johtamat arvot olivat ylivoimaisesti tarkempia. Vähemmälle huomiolle jäi lain edellyttämä energian kvantittuminen sekä se, että laki vaatii irtautumista klassisesta fysiikasta. Ristiriitaa ei kukaan aluksi huomannut, ei edes Planck itse.
Planckin epookki Planckin epookki on saksalaisen fyysikon Max Planckin mukaan nimetty ajanjakso maailmankaikkeuden historiassa, kun kaikkeus oli 10 s vanha. Planckin epookki on varhaisin hetki koko maailmankaikkeuden historiassa. Epookkia ei voida kuvailla nykytietämyksen mukaan yleisellä suhteellisuusteorialla, vaan sen kuvaamiseen tarvittaisiin kvanttigravitaatiomallia, jota ei olla vielä onnistuttu kehittämään. Luotettava tietämys epookista on siis erittäin vähäinen. Nykyfysiikan teoriat pätevät siitä alkaen, kun maailmankaikkeuden ikä oli noin yhden mikrosekunnin luokkaa.
Planckin periaate Planckin periaate on tieteenfilosofiassa käytetty periaate, jonka mukaan uusi tieto ei tule hetkessä hyväksytyksi, vaan sen omaksumiseen kuluu aikaa. Se esitetään usein myös sellaisessa muodossa, jossa vanhemmat tieteilijät omaksuvat nuorempia heikommin uutta tietoa, mutta lopulta vanhempien tieteilijöiden kuoltua uusi tieteilijäsukupolvi tutustuu alusta alkaen siihen ja näin se vakiinnuttaa asemansa. Planckin periaatteen esitti jälkimmäisessä muodossa kuuluisa saksalainen fyysikko Max Planck omaelämäkerrassaan.
Max Planck Vuonna 1913 Planckista tuli Berliinin yliopiston rehtori, ja tällöin hän saattoi kutsua Albert Einsteinin Berliiniin perustamalla yliopistoon hänelle räätälöidyn uuden professuurin.
Lämpötila Planckin lämpötila on fyysikko Max Planckin esittelemä teoreettinen lämpötila, joka saattoi esiintyä ensimmäisellä hetkellä maailmankaikkeuden alkuräjähdyksessä. Sitä korkeammasta lämpötilasta ei ole mielekästä puhua, ainakaan tässä universumissa.
Max Planck On kuitenkin huomattava, ettei Planck ajatellut energia-alkioiden saavan vain diskreettejä arvoja. Hän ei korostanut lainkaan kvanttien epäjatkuvuutta. Hän katsoi kaavansa ε=hν olevan vain kaunis matemaattinen oletus, joka ei juuri liittynyt fysikaaliseen todellisuuteen. Planck uskoi energian kvantittumisen olevan vain väliaikainen piirre hänen luomassaan teoriassa.
Valo Vuonna 1900 mustan kappaleen säteilyä koskevassa tutkimuksessaan Max Planck havaitsi kuitenkin, että valoaallot muodostuvat energiapaketeista. Näitä energiakvantteja alettiin kutsua fotoneiksi. Albert Einstein taas selitti valosähköisen ilmiön vuonna 1905 Planckin kaavojen avulla. Einsteinin ja Planckin tutkimuksen johtivat kvanttimekaniikan kehittymiseen ja teoriaan, jonka mukaan valolla on sekä hiukkas- että aaltoluonne.
Max Planck Toisen maailmansodan aikana Planck yritti taivutella Hitleriä säästämään juutalaisten tiedemiesten hengen sekä pyrki estämään juutalaisten professoreiden ja oppineiden erottamisia. Planck vetosi Hitleriin sanomalla Saksan tieteen tuhoutuvan, jos juutalaiset oppineet erotetaan ja he muuttavat ulkomaille. Hitlerin tiedetään vastanneen Planckille: "Kansallista politiikkaamme ei peruta tai muuteta edes tiedemiesten takia. Jos juutalaisten tiedemiesten erottaminen tarkoittaa Saksan nykyisen tieteen tuhoa, joudumme olemaan ilman tiedettä muutaman vuoden!" Planck olisi voinut monien muiden tiedemiesten tapaan lähteä Saksasta, mutta hän halusi jäädä maahan, koska hän katsoi sen olevan Saksan tieteen kannalta parempi vaihtoehto.
Albert Einstein Max Planck keskittyi ongelmaan vuodesta 1894 lähtien. Hänen mukaansa kaiken takana oli jotakin absoluuttista. Heinrich Rubens ja Ferdinand Kurlbaum keksivät niin sanotun jäännössäteilymenetelmän, joka antoi aivan omaa luokkaansa olevia tuloksia infrapunasäteilystä korkeissa lämpötiloissa. Rubens vieraili vaimonsa kanssa Planckien luona 7. lokakuuta 1900. Rubens kertoi saamistaan mittaustuloksista Planckille, joka oli oletettavasti innoissaan asiasta, koska vieraiden lähdettyä hän alkoi luoda teoriaa ja keksi samana iltana säteilykaavan. Seuraavina viikkoina hän pohti kaavan teoreettista tulkintaa. Planck esitteli 14. joulukuuta 1900 tulkintansa, jonka mukaan lämpövärähtelyjen energia koostuu täsmälleen yhtä suurista paketeista. Planck ja muut tuon ajan fyysikot pyrkivät yhtenäistämään Planckin tulkintaa klassisesta fysiikasta. Fyysikot eivät kyseenalaistaneet valon aaltoluonnetta, toisin kuin Albert Einstein.
Max Hartmann Max Hartmann (1876–1962) oli saksalainen biologi, Kaiser-Wilhelm-Institutin, myöh. Max-Planck-Institutin, biologisen osaston johtaja vuodesta 1914 Berliinissä ja 1944–1955 Hechingenissä ja Tübingenissä. Hän tutki lisääntymistä, hedelmöitystä ja sukupuolisuutta ja myös filosofisia kysymyksiä.
Max Planck Sodan päätyttyä Planck oli jo 87-vuotias. Liittoutuneet kuljettivat hänet Göttingeniin. Korkeasta iästään huolimatta hän alkoi jälleenrakentaa saksalaista tiedettä, ja hänet valittiin jo kolmannen kerran Kaiser-Wilhelm-Gesellschaftin johtajaksi vuosiksi 1945–1946.
Max Planck Planck oli aiemmissa termodynamiikan töissään tutustunut entropiaan ja irreversiibeliyteen eli palautumattomuuteen. Planck yritti selittää palautumattomia prosesseja puhtaasti termodynamiikan avulla. Planckin itävaltalainen kollega Ludwig Boltzmann taas lähestyi asiaa tilastollisen fysiikan avulla. Planck ei hyväksynyt Boltzmannin lähestymistapaa missään muodossa. Hän kielsi minkäänlaisen yhteyden todennäköisyyden ja entropian välillä ja uskoi vankasti termodynamiikan toisen pääsäännön pitävyyteen. Planckin tutkimukset johtivat hänet tutkimaan sähkö- ja termodynamiikan välistä yhteyttä vuonna 1895. Planck tutki palautumattomuuden ongelmaa sähködynamiikan avulla. Hän esitti, että säteilyprosessien irreversiibeliys johtui siitä, että Maxwellin yhtälöt eivät olleet aikasymmetrisiä. Boltzmann osoitti kaksi vuotta myöhemmin, että Planckin tulkinta oli väärä. Tässä vaiheessa Planckin piti löytää toinen tapa mustan kappaleen säteilyspektrin määrittämiseksi. Uusi yritys tuotti "Annalen der Physik" -lehdessä vuosina 1897–1900 julkaistun kuuden artikkelin sarjan. Vuonna 1899 Planck löysi oskillaattorin entropialle lausekkeen, josta hän johti onnistuneesti Wienin säteilylain. Planck uskoi onnistuneensa, mutta kokeet osoittivat, ettei laki vastannut täsmällisesti todellisuutta. Tätä useimmat fyysikot Planck mukaan lukien eivät osanneet odottaa. Otto Lummerin ja Ernst Pringsheimin kokeet vuonna 1899 ja lopullisesti Heinrich Rubensin ja Ferdinand Kurlbaumin kokeet vuonna 1900 osoittivat Wienin säteilylain paikkansapitämättömyyden.
Max Planck Planck alkoi pohtia lakia uudella tavalla. Hän lähestyi asiaa käyttämällä apunaan Boltzmannin ajatusta entropiasta molekyylitason kaaoksena. Planck ei kuitenkaan hyväksynyt Boltzmannin käsitystä entropian ja irreversiibeliyden todennäköisyyteen perustuvasta luonteesta vaan tulkitsi Boltzmannin ajatusta omalla tavallaan. Planck lähti liikkeelle Boltzmannin yhtälönä tunnetusta kaavasta S=k log W. On kuitenkin huomattava, ettei Boltzmann koskaan esittänyt yhtälöä tässä muodossa, vaan sen teki ensimmäisenä Planck. Selvittääkseen molekyylitason epäjärjestyksen kombinatorisen lausekkeen "W" Planck otti käyttöön termin, jota hän kutsui energia-alkioksi. Planck oletti mustan kappaleen oskillaattoreiden kokonaisenergian jakautuvan äärelliseen määrään osaenergioita ε, joita hän siis kutsui energia-alkioksi. Hän kertoi tästä uudesta lain johtamisesta Berliinin tiedeakatemian kokouksessa 14. joulukuuta 1900. Tätä päivää pidetään yleisesti kvanttimekaniikan syntymäpäivänä, vaikka kvanttimekaniikan tutkiminen alkoi varsinaisesti kaksikymmentä vuotta myöhemmin.
Max Planck Berliinissä Planck piti paljon erinomaisia luentoja. Hän tutki termodynamiikkaa, ja erityisesti häntä kiinnosti niin sanottu mustan kappaleen säteily. Hän johti Wienin ja Rayleigh’n tuloksista Planckin lakina tunnetun yhtälön. Kaksi kuukautta myöhemmin hän johti omasta yhtälöstään kokonaisen teorian. Samalla hän hylkäsi klassisen fysiikan käsityksen energiasta ja esitteli oman mallinsa energian diskreettisyydestä. Ajatuksensa Planck esitteli 14. joulukuuta 1900 "Deutsche Physikalische Gesellschaftin" kokouksessa. Tästä tuli myöhemmin hänen tunnetuin työnsä, josta hän sai vuonna 1918 Nobelin fysiikanpalkinnon. Työn vaikutus koko fysiikkaan on niin suuri, että joulukuun 14. päivää pidetään modernin fysiikan syntymäpäivänä. Työ sai kuitenkin aluksi osakseen vastustusta, Planck itsekin halusi epäillä omaa työtään. Vaikka Planckin ajatus energian diskreettisyydestä oli aivan uudenlainen ajatus, ei siihen kiinnitetty huomiota, edes Planck itse ei kiinnittänyt. Itse teoriaa pidettiin muutoin mielenkiintoisena. Niels Bohr vahvisti lopullisesti teorian vuonna 1913 tutkittuaan spektriviivojen paikkoja. Vaikka Planckia pidetään yleisesti kvanttimekaniikan perustajana, hän itse teki varsin vähän tutkimustyötä kvanttimekaniikan kehittymisen hyväksi.
Max Planck Planck palasi takaisin Müncheniin, missä hän heinäkuussa 1879 väitteli tohtoriksi. 21-vuotiaan väittelijän työ koski hänen suuresti ihailemaansa termodynamiikan toista pääsääntöä. Väitöstyö kantoi nimeä "Über den zweiten Hauptsatz der mechanischen Wärmetheorie" (). Väitöstyötä pidettiin erityisen hyvänä, sillä se sai arvostelussa korkeimman mahdollisen arvosanan ("summa cum laude"). Planck jatkoi vielä väitöstyön jälkeisen tutkinnon suorittamista (habilitaatio). Työ käsitteli entropiaa ja mekaanista lämpöteoriaa ja valmistui 14. kesäkuuta 1880.
Max Planck Gustav Kirchhoffin kuoltua lokakuussa 1887 Berliinin yliopistossa tuli avoimeksi fysiikan professuuri. Paikkaa ehdotettiin muun muassa Ludwig Boltzmannille, joka ei kuitenkaan ollut kiinnostunut paikasta. Yliopiston filosofinen tiedekunta ehdotti virkaan Planckia. Ehdotusta tuki vahvasti von Helmholtz. Planck valittiin ylimääräiseksi professoriksi 29. marraskuuta 1888 ja samalla teoreettisen fysiikan laitoksen johtajaksi. Professoriksi hänet nimitettiin 23. toukokuuta 1892, ja tätä virkaa hän hoiti 1. lokakuuta 1927 saakka, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Max Planck Toinen maailmansota oli jo yli 80-vuotiaalle Planckille erityisen vaikeaa aikaa. Hän joutui jättämään Berliinin Grunewaldin esikaupunkialueella sijainneen kotinsa vuonna 1943 muutettuaan Rogätziin lähelle Magdeburgia. Hänen Berliinin-kotinsa tuhoutui helmikuun 1944 ilmapommituksissa. hän menetti paitsi kotinsa myös kallisarvoiset muistiinpanonsa.
Max Born Vuonna 1915 Born liittyi Saksan armeijaan joutuen hylkäämään hänelle tarjotun paikan professorina Berliinin yliopistossa, jossa hän olisi päässyt työskentelemään Max Planckin kanssa. Armeijassa hän suunnitteli äänimittauksen teoriaa ja opiskeli myös kideoppia, josta hän julkaisi ensimmäisen kirjansa.
Erwin Schrödinger Schrödinger kutsuttiin lyhyeksi aikaa Wisconsinin yliopistoon luennoimaan. Hän saapui Yhdysvaltoihin joulukuussa 1926 ja piti luennot tammikuussa ja helmikuussa 1927. Ennen lähtöään Yhdysvalloista hän kuuli olevansa yksi ehdokas Max Planckin seuraajaksi Humboldt-yliopistoon Berliiniin. Schrödingeriä pyydettiin professoriksi Yhdysvaltoihin, mutta hän kieltäytyi vedoten mahdolliseen virkaan Berliinissä. Planckin seuraajiksi oli valittavana kolme merkittävää fyysikkoa: Sommerfeld oli ennakkosuosikki, Schrödingeriä pidettiin toiseksi ja Max Bornia kolmanneksi pätevimpänä tehtävään. Sommerfeld kuitenkin päätti olla jättämättä virkaansa Münchenissä. Näin ollen virkaa tarjottiin Schrödingerille, joka otti sen vastaan 1. lokakuuta 1927. Samalla hänestä tuli Albert Einsteinin kollega.
Max von Laue Max von Laue opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja kemiaa useissa eri yliopistoissa suoritettuaan 1898 asevelvollisuuden. Hän aloitti opiskelut Strassburgin yliopistossa, mutta siirtyi sieltä ensin Göttingenin yliopistoon, sitten Münchenin yliopistoon ja lopulta 1902 Berliinin yliopistoon. Berliinissä von Lauen opettajana toimi professori Max Planck. Vuonna 1903 von Laue valmistui tohtoriksi.
Nollapiste-energia Vuonna 1900 Max Planck johti kaavan yksittäisen värähtelevän atomin energialle:
Fysiikan historia Mustan kappaleen säteily oli ollut ongelmana fyysikoille aina vuodesta 1862 lähtien. Mustan kappaleen säteilyä yritettiin selittää useilla erilaisilla laeilla, onnistumatta. Laeilla pystyttiin kuvaamaan säteilyä tietyllä aallonpituusvälillä, muttei suinkaan kaikilla. Heinrich Rubens ja Ferdinand Kurlbaum olivat keksineet jäännössäteilymenetelmän, joka antoi ensiarvoisen tärkeätä tutkimustietoa. Rubensin vierailessa Max Planckin luona Planck sai tietoja Rubensin tekemien mittausten tuloksista. Näiden tietojen pohjalta Planck sai luoduksi toimivan lain mustan kappaleen säteilylle. Tämä vaati kuitenkin energiakäsitteen muuttamista. Planck kuvasi mustan kappaleen säteilyä aallonpituuden funktiona, jossa hän yhdisti Wilhelm Wienin ja Rayleigh-Jeansin teoriat kuvaamalla energian uudella tavalla: energia ei voinut olla jatkuvaa vaan se oli epäjatkuvaa, pienistä energiapaketeista koostuvaa.
Pallosalama Max Planck -instituutissa on tutkittu korkeajännitteen vedestä muodostamaa plasmaa. Tulokset ovat ilmiöinä sangen pallosalaman kaltaisia.
Ultraviolettikatastrofi Max Planck ratkaisi ongelman esittämällä, että sähkömagneettinen energia ei seurannut klassista määritelmää vaan, että se pystyi vain oskilloimaan tai emittoimaan tietyn kokoisia energiapaketteja, joiden suuruus on suhteessa taajuuteen (kuten Planckin laki esittää). Tällä on se vaikutus, että mahdollisten moodien lukumäärä vähenee annetulla energialla korkeilla taajuuksilla kuten myös keskimääräinen energia noilla taajuuksilla. Säteilyteho lähestyy lopulta nollaa taajuuden kasvaessa äärettömyyksiin ja kokonaissäteilytehosta tulee äärellinen.
Eberhard Gwinner Gwinner kävi koulunsa Ludwigsburgissa ja Tübingenissä. Jo nuorena hän kiinnostui linnuista ja julkaisi ensimmäisen lintutieteellisen artikkelinsa 17-vuotiaana. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Tübingenin yliopistosta 1964 korpin sosiaalisista suhteista ("Untersuchungen über das Ausdrucks- und Sozialverhalten des Kolkraben (Corvus corax corax L.)". Zeitschrift für Tierpsychologie 21, 1964, s. 657–748). Väitöstyön ohjaajina toimivat Konrad Lorenz ja Gustav Kramer. Samana vuonna Gwinner aloitti työskentelyn Max Planck -instituutissa Andechsissa. Sittemmin hän teki tutkimuksia eri puolilla maailmaa, niin Pohjois-Amerikassa, Afrikassa, Aasiassa kuin arktisilla alueillakin, sekä instituutin muilla kenttäasemilla Saksassa, Radolfzellin lintuasemalla ja Seewiesenissä. Vuonna 1991 hänet nimitettiin instituuttiin perustamansa lintutieteellisen tutkimuslaitoksen (Max-Planck-Institut für Ornithologie) johtajaksi.
Albert Einstein Einstein sai vuonna 1925 arvostetun Copley-mitalin, ja neljä vuotta myöhemmin hänelle myönnettiin ensimmäinen Max Planck -mitali.
Georges J. F. Köhler Vuonna 1984 Köhleristä tuli Max Planck -instituutin Immunobiologian yksikön johtaja. Hän työskenteli siinä tehtävässään kuolemaansa asti.
Radolfzellin lintuasema Radolfzellin lintuasema on Radolfzell am Bodenseen kaupungissa Saksan Baden-Württembergn osavaltiossa sijaitseva Max Planck -instituutin lintutieteellinen tutkimusasema.
Erwin Neher Neher opiskeli fysiikkaa Münchenissä ja Wisconsinissa, ja väitteli tohtoriksi vuonna 1970. Vuodesta 1983 hän on ollut Max Planck -instituutissa Biofysiikan ja -kemian osaston johtaja.
Riskitietoisuus Gigerenzerin pääasiallisia tutkimuskohteita ovat heuristiikat ja rajoitettu rationaalisuus päätöksenteossa. Hän on tällä hetkellä Center for Adaptive Behavior and Cognitionin johtaja saksalaisessa Max Planck -instituutissa.
Kaiser Wilhelm -instituutti Kaiser Wilhelm -instituutti () oli nimitys monille tiedeinstituuteille Saksassa ennen toista maailmansotaa. Instituutti yhdistettiin Max Planck -instituuttiin vuonna 1948.
Max Planck Robert Kirchhoff oli Planckin opettaja, ja Planck oli hänen seuraajansa fysiikan professorina. Kirchhoffin mukaan täydellinen musta kappale on sellainen, joka absorboi kaiken siihen kohdistuvan säteilyn. Pysyäkseen termisessä tasapainossa mustan kappaleen on emittoitava yhtä paljon energiaa kuin se absorboi. Mustan kappaleen säteilyä yritettiin ensimmäisen kerran kuvata Stefanin–Boltzmannin lailla. Laki ei kuitenkaan ota huomioon säteilyn spektrijakaumaa, mistä tuli paljon puhuttu ongelma. Wilhelm Wien pääsi askeleen lähemmäs ongelman ratkaisua vuonna 1894 säteilylaillaan. Laki hyväksyttiin yleisesti, ja sen oletettiin olevan oikea, varsinkin kun sitä tukivat tarkat koesarjan mittaukset, jotka suoritettiin vuosina 1897–1899. Wienin laki oli osoittautunut mittauksissa oikeanlaiseksi, mutta se perustui epätyydyttäviin teoreettisiin väitteisiin. Lailta vaadittiin täsmällisempää johtoa.
Fysiikka 1900-luvun alussa huomattiin, ettei silloin tunnettu fysiikka kuvaa tarpeeksi tarkasti tunnettua luontoa. Vuonna 1900 Max Planck kehitti Gustav Kirchhoffin ajatusten ja mustan kappaleen säteilyä koskevien tutkimustulosten pohjalta idean, jonka mukaan säteilyenergia koostuu pienistä yksiköistä, energiakvanteista. Yksittäisen kvantin energia saadaan kertomalla säteilyn taajuus eräällä yleisellä luonnonvakiolla, Planckin vakiolla.
Viisi vuotta myöhemmin Albert Einstein julkaisi tutkimuksen, jossa hän Planckin ideaa apuna käyttäen selitti valosähköisen ilmiön. Einstein julkaisi samana vuonna myös suppean suhteellisuusteorian ja selitti Brownin liikkeen, jota oli pyritty selittämään useaan otteeseen ennen Einsteinia. Albert Einstein oli merkittävä hahmo modernissa fysiikassa; päätöidensä lisäksi hän oli mukana kehittämässä kvanttimekaniikkaa.
Kvantittuminen Pohjan teorialle kvantittumisesta loi saksalainen fyysikko Max Planck, joka tutki 1900-luvun alussa mustan kappaleen säteilyä. Mustalla kappaleella tarkoitetaan kohdetta, joka absorboi kaiken siihen osuvan säteilyn ilman heijastuksia, niin kuin musta pinta absorboi kaiken siihen osuvan valon. Täysin mustaa kappaletta ei tästä huolimatta ole olemassa. Kun kappale lämmitetään kuumaksi, se säteilee eri aallonpituuksilla tietyllä jakaumalla, jonka laskemiseen tunnettiin kaksi kaavaa. Ongelmana oli, että Wilhelm Wienin vuonna 1894 keksimä "Wienin siirtymälakina" tunnettu kaava toimi tarkasti korkeissa lämpötiloissa, jolloin kappaleen säteily oli suurienergistä ja lyhytaaltoista, kun taas "Rayleigh-Jeansin lakina" tunnettu klassisesta mekaniikasta johdettu kaava toimi hyvin matalissa lämpötiloissa ja suurilla aallonpituuksilla. Max Planck sai yhdistettyä nämä kaavat matemaattisesti ja kertoi tuloksestaan lokakuussa 1900 Berliinissä pitämässään esitelmässä.
Saksan Lintutieteellinen Yhdistys DO-G osallistuu kolmen saksalaisen lintuaseman toimintaan. Nämä ovat Helgolandin lintuasema, Max Planck-instituutin Radolfzellin lintuasema ja Greifswaldin yliopiston Hiddenseen lintuasema.
Bosen–Einsteinin statistiikka Max Planck esitti jo vuonna 1900 lain, joka osoittaa mustan kappaleen lähettämän sähkömagneettisen säteilyn taajuusjakauman lämpötilan funktiona. Tämän jakauman teoreettinen selitys osoittautui kuitenkin hankalaksi, ja jo samana vuonna Planck esitti, että kappale voi lähettää säteilyenergiaa vain tietyn kokoisina määrinä kerrallaan, kvantteina. Myöhemmin Albert Einstein kehitti teoriaa edelleen ja esitti, että säteilyn voidaan olettaa koostuvan hiukkasmaisista fotoneista. Vielä tämän jälkeenkään ei jakaumalain teoreettinen johto ollut tyydyttävä, mihin Dhakan yliopiston professori Satyendra Nath Bose kiinnitti huomiota 1920-luvun alussa. Hän osoitti kuitenkin, että tämä jakaumalaki voidaan johtaa, kun oletetaan, ettei hiukkasia voida yksilöidä ja että niille ei ole olemassa lukumäärän säilymislakia. Tällöin Planckin laki saadaan suoraan sovellettaessa Bosen jakaumalakia fotoneille.
Hartmut Michel Vuodesta 1987 lähtien Michel on toiminut Max Planck -instituutin biofysiikan haarassa solukalvomolekyylibiologian osaston johtajana. Hän toimii myös biokemian professorina Johann Wolfgang Goethe -yliopistossa.
William T. Keeton Keeton toimi vierailevana tutkijana Max Planck -instituutissa ja Konstanzin yliopistossa Saksassa. Juuri ennen menehtymistään sydänkohtaukseen Keeton valittiin American Ornithologists' Unionin jäseneksi.
Saksa Lukuisat saksalaiset tutkijat ovat saaneet Nobel-palkinnon. Tunnetuimpia heistä olivat Max Planck (fysiikka, 1918), Albert Einstein (fysiikka, 1921), Werner Heisenberg (fysiikka, 1932) ja Otto Hahn (kemia, 1944).
Svante Pääbo Max Planck -instituutin tutkijat Pääbon johdolla julkistivat 2006 aikeensa sekvensoida neandertalinihmisen koko genomin. He onnistuivat eristämään DNA:ta yli 30 000 vuotta vanhoista neandertalinihmisen jäänteistä.
George Uhlenbeck Uhlenbeck ja Goudsmit palkittiin vuonna 1964 Max Planck -mitalilla spin-käsitteen ansiosta. Elämänsä aikana Uhlenbeck sai vielä Lorentz-mitalin (1970) ja Wolfin fysiikanpalkinnon (1979).
Kimmo Nuotio Nuotio on toiminut vierailevana tutkijana rikosoikeuden alan Max Planck -instituutissa Saksassa vuosina 1988 ja 1993. Hän on toiminut Jean Monnet Fellow’na Euroopan yliopistoinstituutissa Firenzessä vuosina 2000-2001.
Freiburg im Breisgau Freiburgissa on useita korkeakouluja ja kolme Max Planck -instituutin toimipistettä. Freiburgin yliopisto eli Albert-Ludwigs-Universität Freiburg perustettiin jo 1457, ja se on yksi Saksan vanhimmista yliopistoista.
Ernst Schüz Toinen maailmansota ja sitä seurannut alueluovutus Neuvostoliitolle katkaisi Schüzin uran Rossittenissa. Hän jatkoi lintuasematyöskentelyä vastaperustetulla Radolfzellin lintuasemalla, ja paljolti hänen ansiostaan asema yhdistettiin Max Planck -instituuttiin vuonna 1959.
Thomas Südhof Südhof syntyi Göttingenissä vuonna 1955 ja opiskeli Göttingenin yliopistossa. Hän valmistui lääketieteen tohtoriksi 1982, jatkoi samana vuonna neurotieteen opiskeluja Max Planck -instituutissa ja väitteli tohtoriksi myös neurotieteestä.
Aleida Assmann Assmann on palkittu tutkimuksistaan muun muassa vuonna 2009 Max Planck-, 2011 Ernst Robert Curtius-, 2014 historian A. H. Heineken- sekä vuonna 2017 Karl Jaspers- ja Balzanin palkinnolla.
Max Planck -instituutti Instituutit puolestaan koostuvat tutkimuslaitoksista, joiden johtajilla on tasa-arvoinen asema esimerkiksi äänestyksissä. Laitokset saavat rahoituksensa pääosin valtiolta ja osavaltiolta, mutta myös lahjoitukset sekä tutkimus- ja lisenssimaksut muodostavat osansa tuloista.
Gerd Faltings Vuodesta 1995 Faltings on ollut Max Planck -matematiikan instituutin johtaja Bonnissa. Vuonna 1996 Falting sai Gottfried Wilhelm Leibniz Prize -palkinnon Deutsche Forschungsgemeinschaftilta, joka on korkein saksalaiselle tutkijalle myönnettävä palkinto.
Ferdinand Kurlbaum Ferdinand Kurlbaum (4. lokakuuta 1857 – 29. heinäkuuta 1927) oli saksalainen fyysikko. Kurlbaum opetti Berliinin teknillisessä yliopistossa ja keksi Heinrich Rubensin kanssa "jäännössäteilymenetelmän", jonka avulla Max Planck kehitti hypoteesinsä kvanteista.
Friedrich Hirzebruch Hirzebruch väitteli filosofian tohtoriksi 1950 Münsterin yliopistosta aiheella "Über vierdimensionale Riemannsche Flächen mehrdeutiger analytischer Funktionen von zwei komplexen Veränderlichen". Hän oli Max-Planck-Institut für Mathematik -tutkimuslaitoksen perustaja.
Paul Baltes Paul B. Baltes (s. - k. ) oli saksalainen psykologi, Freie Universität Berlinin psykologian professori ja berliiniläisen Max Planckin ihmisen kehityksen instituutin elämänkaaripsykologian keskuksen johtaja sekä yhdysvaltalaisen Virginian yliopiston sivutoiminen professori.
Johann Deisenhofer Deisenhofer valmistui tohtoriksi vuonna 1974 Münchenin teknillisestä yliopistosta vuonna 1974 tutkimustyöstä, jonka hän teki Max Planck -instituuttille. Siellä hän toimi vuoteen 1988 asti, jolloin hän siirtyi Howard Hughesin lääketieteelliseen instituuttiin.
Comenius-puutarha Puutarha on nimetty kouluopetuksen uudistajan Johan Amos Comeniuksen mukaan. Sen ideoija on tiedehistorioitsija Henning Vierck, ja hän myös vastaa puutarhan konseptista. Puutarhassa on lähipäiväkodeilla omat viljelypalstat, ja puutarhan tietopaja järjestää Max Planck -instituutin kanssa koululaisille projekteja.
Rudolf Mössbauer Mössbauer teki väitöstyötään vuosina 1955–1957 Max Planck -instituutissa Heidelbergissa. Tehdessään kokeita gammasäteilyllä hän havaitsi gammasäteiden rekyylittömän ydinresonanssiabsorption. Ilmiö nimettiin löytäjänsä mukaan Mössbauerin ilmiöksi. Myöhemmin ilmiötä on sovellettu Mössbauer-spektroskopiassa.
Gerhard Ertl Gerhard Ertl (s. 10. lokakuuta 1936, Stuttgart, Saksa) on emeritusprofessori fysikaalisen kemian osastolla Max Planck -instituutin Fritz Haber -tutkimusinstituutissa. Hänelle myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 2007 työstään pintakemian menetelmien kehittämisessä.
Now You See It... Valitettavasti Maxin ja experteistä koostuvan paneelin kuulustelun jälkeen Danny nähtävästi osoittautuu huijariksi. Petettynä Allyson on suuttunut, eikä suostu puhumaan pojalle. Siitä huolimatta, kun hän katsoo videon, kuinka löysi Dannyn kilpailuun, hän huomaa kyyhkysten ilmestyvän tyhjästä ja uskoo sittenkin Dannya. Kun Allyson lähtee etsimään poikaa, hän kuulee puhetta oven läpi ja menee seuraavaan huoneeseen, mitä siellä puhutaan ja alkaa nauhoittaa sitä tutuksi tulleeseen tapaan.
Hän on yllättynyt siitä, että Max paljastaa Dannylle olevansa myös oikea taikuri - velho. Dannyn osoitettua kykynsä Max lupaa auttaa poikaa hallitsemaan voimia, olla hänen mentori ja antaa Dannylle sormuksen. Hän kertoo Dannylle, että milloin hyvänsä hän panee sormuksen sormeensa, Danny kykenee hallitsemaan omia voimiaan. Poika panee sormuksen sormeensa ja lähtee pois huoneesta. Allysonkin on lähtemässä salakuuntelemasta, kun Paul tulee keskustelemaan Maxin kanssa. Hän on yllättynyt ja jatkaa kuuntelemista. Tyrmistyneenä tyttö saa selville, että Max haluaa hallita Dannyn voimia sormuksen kautta, ja niin kauan, kuin Dannylla on sormus sormessaan, hän tulee hitaasti menettämään voimansa finaaliesityksessä seuraavana iltana.
Allyson kiireissään yrittää etsiä Dannya, mutta onnistuu puhumaan pojalle vasta seuraavana aamuna. Mutta tällä kertaa Danny luottaa Maxiin liikaa, eikä usko Allysonia. Kun tyttö yrittää näyttää Dannylle, ohjelman tuottajalle ja Maxille nauhoittamansa nauhan, siellä ei ole mitään. Kun Allyson sitten väittää Maxin tyhjentäneen nauhan, kukaan ei usko häntä ja tuottaja pyytää tyttöä lähtemään uskoen paineiden olleen tuolle liikaa. Allyson lähtee, ja on vihainen Dannylle, kun poika ei voinut puolustaa häntä. Raitiovaunussa matkalla kotiin tyttö tajuaa, että tällä on pakko olla jotain tekemistä kuuluisan taikurin Antonio DiMilion kanssa, jota Max kutsui omaksi mentorikseen. Kun Allyson tutkii asiaa, hän saa selville, että DiMilio kuoli lavasteen sortuessa päälleen. Hän näkee DiMiliolla saman sormuksen, jonka Max antoi Dannylle ja päättelee Dannyn olevan kuoleman vaarassa.
Hermann von Helmholtz Muita Heimholtzin opiskelijoita ja tutkijatyötovereita Berliinissä olivat muun muassa Willard Gibbs, Max Planck, Heinrich Kayser, Eugen Goldstein, Wilhelm Wien, Arthur König, Henry Augustus Rowland, A. A. Michelson ja Michael Pupin.
Kvanttimekaniikan historia Kvanttiteorian isänä pidetään yleisesti Max Planckia, joka keksi sähkömagneettisen säteilyenergian syntyvän määräkokoisina paketteina. Tämä oli tulos, johon hän päätyi vuonna 1900 tutkittuaan mustan kappaleen säteilyä ja sen taajuusjakaumaa eri lämpötiloissa. Se oli osoittautunut ongelmalliseksi ja piinannut fyysikoita puoli vuosisataa.
Richard Kuhn Richard Kuhn (3. joulukuuta 1900 – 1. elokuuta 1967) oli saksalainen biokemisti. Hän toimi Max Planck -instituutin johtajana vuodesta 1929. Kuhn tutki karotenoidien rakennetta sekä A- ja B-vitamiineja. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1938.
AMOS-6 Spacecom ilmoitti tammikuussa 2016, että satelliitti laukaistaan toukokuussa. Ajankohtaa tosin lykättiin myöhemmin ensin heinäkuulle ja siitä syyskuulle 2016. SpaceX suoritti AMOS-6:n laukaisevan Falcon 9 -raketin ensimmäisen vaiheen maakoekäytön Texasin McGregorissa elokuussa 2016. Laukaisuajaksi tarkentui 3. syyskuuta 2016 kello 7.00 UTC-aikaa aukeava kahden tunnin aikaikkuna.
AMOS-6 AMOS-6 oli israelilaisen Spacecomin geostationaarinen tietoliikennesatelliitti, joka oli tarkoitus laukaista 3. syyskuuta 2016 SpaceX:n Falcon 9 Full Thrust -raketilla. Raketti ja tietoliikennesatelliitti tuhoutuivat raketin laukaisua edeltävän maakoekäytön yhteydessä sattuneessa räjähdyksessä 1. syyskuuta 2016.
Falcon 9 laukaisu 37 Ensimmäisten kahden Iridium-laukaisun oli tarkoitus elokuun 2014 tilanteessa tapahtua vuoden 2015 aikana, seuraavien viiden laukaisun jakautuessa kahdelle seuraavalle vuodelle. Aikataulu koki tosin kolauksen, kun CRS-7-lennon onnettomuus lykkäsi yhtiön kaikkia lentoja. Viisi kuukautta onnettomuuden jälkeen Iridium-2 -laukaisun arvioitiinkin tapahtuvan vasta vuoden 2016 lokakuussa. Laukaisuaika lykkääntyi kesäkuussa 2016 edelleen saman vuoden joulukuuhun. Syyskuussa 2016 sattunut Amos-6-laukaisun onnettomuus viivästytti SpaceX:n rakettilentoja edelleen kuukausilla.
EchoStar XXIII EchoStar XXIII:n laukaisun oli alun perin tarkoitus tapahtua vuoden 2016 kolmannella neljänneksellä, mistä sitä lykättiin ensin neljänteen ja myöhemmin seuraavan vuoden tammikuuhun. Laukaisun oli marraskuun 2016 tilanteessa tarkoitus tapahtua 8. tai 9. tammikuuta 2017 Kennedy Space Centerin laukaisukompleksi 39A:lta. Satelliitin oli tarkoitus olla seuraava SpaceX:n laukaisema hyötykuorma joulukuulle 2016 suunnitellun Iridium NEXT -laukaisun jälkeen, joka oli ensimmäinen laukaisu sitten syyskuussa 2016 sattuneen AMOS-6-räjähdyksen. Iridium-laukaisu viivästyi kuitenkin lopulta tammikuulle, mikä lykkäsi myös EchoStar XXIII:n laukaisun helmikuun puolelle. Laukaisu päätettiin vielä tämän jälkeen siirtää Kansainvälisen avaruusaseman CRS-10-rahtilento siirrettiin tammikuun lopulla EchoStar XXIII:n edelle, mikä lykkäsi laukaisua edelleen helmikuun lopulle ja siitä edelleen 12. maaliskuuta.
AMOS-6 AMOS-6 oli Israel Aerospace Industriesin (IAI) valmistama satelliitti, joka rakentui yhtiön AMOS-4000-satelliittirungon ympärille. Satelliitti oli varustettu 39:llä K-22-kaistan, 24:llä K-19-kaistan ja kahdella S-4-kaistan transponderilla. Satelliitti oli suunniteltu käytettäväksi noin 16 vuoden ajan, ja sen oli tarkoitus korvata käyttöikänsä loppua lähestyvä AMOS-2-satelliitti. AMOS-6 oli tarkoitus sijoittaa kiertoradalla segmenttien neljä astetta läntistä pituutta, josta se olisi palvellut Afrikan, Lähi-idän ja Euroopan tietoliikennettä.
AMOS-6 Spacecomin pääosakkeenomistajat olivat päättäneet myydä yhtiön kiinalaiselle Beijing Xinwei Technology Groupille ennen AMOS-6:n laukaisua. Myyntisumman oli tarkoitus olla 285 miljoonaa dollaria, mutta kaupan ehtona oli AMOS-6:n onnistunut laukaisu ja käyttöönotto. Kiinalainen ostajataho oli perustanut hankitajärjestelyjä varten Luxenburgiin Space Telecommunication S.A. -nimisen yrityksen. Spacecomin satelliittien operoinnin oli tarkoitus jatkua Israelista kaupan jälkeen.
AMOS-6 Onnettomuus keskeytti myös Spacecomin myynnin kiinalaiselle Beijing Xinwei Technology Groupille, sillä kaupan ehtona oli ollut AMOS-6:n onnistunut laukaisu ja käyttöönotto. Neuvottelut kaupasta tosin jatkuivat edelleen joulukuun 2016 alulla, jolloin Spacecomin arvoksi arvioitiin enää 190 miljoonaa dollaria, kun yhtiön arvo ennen onnettomuutta oli noin 285 miljoonaa dollaria.
AMOS-6 SpaceX julkaisi lokakuun 2016 lopulla päivityksen onnettomuustutkintaan liittyen. Tutkinnan kohde oli tarkentunut yhteen kolmesta nestehappisäiliön sisälle asennetusta COPV-säiliöstä. Yhtiö oli Texasin McGregorissa tekemissään kokeissa onnistunut toistamaan COPV-säiliön tuhoutumiseen johtaneet heliumsäiliön täyttöolosuhteet. Tuhoutumiseen johtaneiden olosuhteiden syntyyn olivat pääasiassa vaikuttaneet COPV-säiliöihin pumpatun heliumin paine ja lämpötila. Yhtiö totesi tutkintapäivityksessä keskittyvänsä onnettomuuden lopullisen syyn löytämiseen ja heliumtankkien täyttötavan kehittämiseen. Rakettivaiheiden koekäyttöjä aiottiin myös jatkaa Texasissa päivityksen julkaisun jälkeisinä viikkoina, ja yhtiö suunnitteli jatkavansa laukaisuja ennen vuoden 2016 loppua joko Vandenberg Air Force Basesta, Kaliforniasta tai Kennedy Space Centerin laukaisukompleksi 39A:lta Floridassa. Laukaisukompleksi 39A oli SpaceX:n edustajan 26. lokakuuta antamien kommenttien mukaan tarkoitus saada käyttökuntoon kuukauden kuluessa.
Elon Musk totesi CNBC:n haastattelussa marraskuun alulla Falcon 9:n jatkavan laukaisuja joulukuun 2016 puolivälissä. Iridium Communications julkisti tiedotteen 1. joulukuuta, jossa kerrottiin, että kymmenen sen Iridium NEXT -satelliittia olisivat ensimmäinen AMOS-6:n onnettomuuden jälkeen Falcon 9:llä laukaistava hyötykuorma. Laukaisun odotettiin tapahtuvan 16. joulukuuta, mutta SpaceX tiedotti 7. joulukuuta laukaisun siirtyneen tammikuulle 2017. Lento lykkääntyi vielä tammikuulle 2017, mutta sujui lopulta ongelmitta.
AMOS-6 AMOS-6 olisi ollut Spacecomin ensimmäinen satelliitti, joka olisi hyödyntänyt sähköpropulsiota asemanpidossa.Spacecom tilasi marraskuussa 2012 satelliitin IAI:ltä 195 miljoonan Yhdysvaltain dollarin hintaan ja solmi tammikuussa 2013 laukaisusopimuksen SpaceX:n kanssa. Satelliitti oli tarkoitus toimittaa laukaisupaikalle elokuussa 2015 ja laukaista vielä saman vuoden kolmannella neljänneksellä.
Nemo (ase) Nemo (lyhennys New Mortarista) on yksiputkinen versio Patrian 120 mm AMOS-kranaatinheittimestä. Asejärjestelmän 360 astetta kääntyvä torni on miehittämätön ja aseella voidaan ampua myös suorasuuntaustulta, sekä niin sanottua ryöppytulta (). Siinä kaikki laukaistut ammukset iskeytyvät maaliin samanaikaisesti. Aseen keveys (1 700 kg - AMOS 3 600 kg) mahdollistaa sen asentamisen pienempiin ajoneuvoihin ja aluksiin. Ampumatarvikkeina toimivat normaalit sileäputkisen kranaatinheittimen ammukset, mukaan luettuna PGMM-ammukset ().
AMOS-6 SpaceX julkaisi syyskuun loppupuolella uuden päivityksen onnettomuustutkintaan liittyen. Alustavissa tutkimuksissa räjähdyksen syyksi epäiltiin laajaa vuotoa Falcon 9 -raketin toisen vaiheen happisäiliön kryogeenisessä heliumjärjestelmässä, jota käytetään raketin hapetinsäiliön paineistamiseen. Onnettomuuden jälkeensä jättämä romu oli myös pääosin kerätty, valokuvattu ja luokiteltu. SpaceX:n tiedotteen mukaan onnettomuustutkinnassa oli tullut selväksi, ettei syyskuun 2016 onnettomuudella ollut yhteyttä edellisvuoden CRS-7-lennon onnettomuuteen.
AMOS-6 Räjähdys sattui noin kahdeksan minuuttia ennen suunniteltua moottorien käyttöä, toisen vaiheen tankkauksen aikana. Räjähdys tapahtui 93 millisekuntia sen jälkeen, kun järjestelmät rekisteröivät ensimmäiset tiedot virhetilanteesta. Räjähdys sai alkunsa toisen rakettivaiheen nestehappisäiliöstä, mistä se levisi ensimmäisen vaiheen säiliöihin. Kuvista nähdään, että räjähdys sai alkunsa toisen vaiheen puolivälistä paikasta, missä polttoainejohdot menevät laukaisualustan tornista rakettiin. AMOS-6-satelliitti pysyi kiinni raketin siirtoon käytettävässä tukirakenteessa noin yhdeksän sekuntia räjähdyksen alun jälkeen, vaikka suuri tulipallo oli jo tuhonnut sen alla olleen raketin. Satelliitti putosi tämän jälkeen 57-metrisen tukirakenteen huipulta maahan, jossa sen hydratsiinia sisältäneet ajoainesäiliöt puhkesivat ja aiheuttivat uuden räjähdyksen. Onnettomuudessa vältyttiin henkilöuhreilta, sillä turvamääräysten mukaisesti laukaisukompleksilla ei ollut ihmisiä ajoaineiden tankkauksen aikana.
AMOS-6 Onnettomuudella oli huomattavia vaikutuksia pörssissä, jossa se pudotti useiden avaruusteknologiayritysten kursseja. Eniten tapahtuma vaikutti satelliitin operaattorin, Spacecomin, kurssiin, joka putosi noin yhdeksän prosenttia kaupankäyntipäivän loppupuolella Tel Avivin pörssissä. Myös NASDAQ-pörssissä noteeratun Iridiumin osakkeet putosivat merkittävästi uutisten seurauksena, sillä yhtiön oli tarkoitus laukaista uuden Iridium NEXT -konstellaationsa ensimmäiset satelliitit vielä syyskuun lopulla Falcon 9 -raketin kyydissä. AMOS-6-satelliitin transponderikapasiteettia vuokranneen Facebookin osakkeet olivat laskussa NASDAQ-pörssissä onnettomuuden jälkeen, mutta kurssi palautui muutamia tunteja myöhemmin avautumislukemiinsa. Spacecomin osakkeet putosivat 22. syyskuuta mennessä noin 45 prosenttia onnettomuutta edeltäneeseen kurssiin nähden. Iridiumin osakkeet saavuttivat puolen vuoden matalimman kurssin 9. syyskuuta, jolloin yhtiön osakkeen kurssi oli laskenut noin 17 prosenttia onnettomuutta edeltänyttä kurssia alemmas.