mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Kirkollinen työ Suomen puolustusvoimissa Kaatuneiden huollon järjestelyistä määrittelee Kaatuneiden huollon opas (KaathOpas). Kaatuneiden huollon päämääränä on kunnian osoittaminen ja viimeisen palveluksen suorittaminen kaatuneille. Tarkoituksena on omaisten auttaminen heidän surussaan. Kaatuneiden huollolla on joukkojen henkistä kestokykyä ylläpitävä vaikutus. Kaatuneiden huollon lähtökohtana on, että kaatuneet evakuoidaan ja haudataan kotiseudulle. Mikäli se ei ole taistelutilanteen vuoksi mahdollista, kaatuneet haudataan kenttähautaan tai sotilashautausmaahan.
Turun punaisten muistomerkit Turun punaisten muistomerkit ovat Suomen sisällissodan punaisten hautamuistomerkkejä, jotka sijaitsevat Turun hautausmaalla. Vanhempi muistomerkeistä on pystytetty kaatuneiden punakaartilaisten haudalle vuonna 1921 ja toinen Turun vankileirillä kuolleiden punavankien joukkohautojen yhteiseksi muistomerkiksi vuonna 1945. Ne ovat punaisesta graniitista muotoiltuja obeliskeja, joiden sivuille on kiinnitettu pronssiset laatat. Muistomerkit sijaitsevat alueen pohjoisosassa Hautausmaantien puoleisen pysäköintialueen tuntumassa. Vuonna 1921 pystytetty obeliski on tiettävästi Suomen vanhin punaisten muistomerkki.
Leander Viljanen Leander Viljanen (1871 – 17. maaliskuuta 1918) oli Tuusulan punakaartin päälliköitä. Ammatiltaan hän oli sekatyömies. Viljanen istui ennen sisällissotaa vankilassa kahdesta taposta, ja ammutti Suomen sisällissodan alussa erään pehtorin, joka ei luovuttanut talon aseita etsijöille riittävän nopeasti. Hän oli Suomen kaartin entinen sotilas, ja vannotti poikaansakin olemaan antautumatta elävänä. Länkipohjan taistelun aikana hän ampui itsensä kauppias Artturi Kaukosen perunakellarissa. Sotasurmat-projekti merkitsee hänet taistelussa kaatuneiden joukkoon.
Helsingin Jyry Suomen itsenäistyessä joulukuussa 1917, Jyry oli kasvanut maan toiseksi suurimmaksi urheiluseuraksi. Vuoden 1918 sisällissodan aikana muodostettu "Jyryn komppania" oli yksi punaisten eliittijoukoista. Se osallistui aluksi Antrean taisteluihin Karjalan rintamalla, jonka jälkeen osasto siirrettiin Hämeen rintamalle Lempäälään ja sodan loppuvaiheessa se oli vielä mukana Lahden taisteluissa. Sodassa kaatui tai haavoittui kymmeniä Jyryn urheilijoita, esimerkiksi Antreassa sai surmansa viisi jyryläistä. Kaatuneiden joukossa olivat muun muassa komppanianpäällikkönä toiminut voimistelija Hjalmar Marttinen sekä vuoden 1912 olympialaisiin osallistunut painija Tatu Kolehmainen. Sisällissodan jälkeen SVUL erotti jäsenyydestään kaikki seurat, joiden urheilijat olivat taistelleet punaisten riveissä. Tämän seurauksena työläisseurat perustivat vuonna 1919 Suomen Työväen Urheiluliiton, jonka toimintaa myös Jyry oli käynnistämässä.
Suomen sisällissodan terrori Punainen terrori on punakaartien harjoittamaa terroria valkoisia, heitä tukeneita henkilöitä ja joitakin rikkaita suomalaisia kohtaan. Siinä kuoli arviolta 1 600 henkilöä.
Saksan interventio Suomen sisällissodassa Kolmas ja viimeinen kuljetuserä saapui Loviisaan 14. huhtikuuta. Se ehti neljä päivää myöhemmin Lahden seudulle, jossa osasto kohtasi ankaraa vastarintaa Orimattilan Pennalassa, kunnes punaiset perääntyivät Simolan kylään. Saksalaiset menettivät taistelussa neljä kaatunutta ja punaiset noin 20. Kaikkiaan punaisten tappioiksi 12.–15. huhtikuuta on arvioitu kaatuneina ja haavoittuneina noin pari sataa miestä.
Länkipohjan taistelu Taistelussa kaatui yhteensä 37 valkoista. Heistä 24 kuului Wilkmanin ryhmään ja 11 Aminoffin ryhmään. Lisäksi kaatuneeksi on ilmoitettu kaksi ruotsalaista vapaaehtoista, mutta Heikinheimon pataljoonan tappioista ei ole tietoa. Punaisten kaatuneiden määrä ei ole selvillä, mutta heitä oli korkeintaan muutama kymmenen. Arviot vaihtelevat 20–60 välillä. Längelmäen hautausmaalle haudattiin myöhemmin 129 punaista, joista suurin osa oli teloitettuja.
Saksan interventio Suomen sisällissodassa Kenties tunnetuin muistomerkki on vuonna 1921 Itämeren-divisioonan maihinnousun kunniaksi pystytetty "Hangon vapaudenpatsas". Se poistettiin valvontakomission määräyksestä 1946, mutta pystytettiin uudelleen vuonna 1960. Tunnetuin hautapaikka on Helsingin Vanhassa kirkkopuistossa, jonne haudattiin Helsingin valtauksen yhteydessä kaatuneita saksalaissotilaita. Vuonna 1920 puistoon pystytettiin Gunnar Finnen ja J. S. Sirénin suunnittelema muistomerkki, johon on kaiverrettu 86 saksalaissotilaan nimet. Kaikkia ei kuitenkaan ole haudattu Vanhaan kirkkopuistoon. Pääkaupunkiseudulla on hautamuistomerkkejä myös Toukolassa, Etelä-Haagassa, Leppävaarassa sekä Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalla. Lisäksi Helsingin Tähtitorninmäellä on Gunnar Finnen suunnittelema höyrylaiva "Habsburgin" uppoamisessa hukkuneiden muistomerkki. Hyvinkään taistelussa kaatuneista saksalaisista 15 on haudattu rautatieasemaa vastapäätä sijaitsevaan puistoon, jossa on myös vuonna 1921 paljastettu muistomerkki.
Saksan interventio Suomen sisällissodassa Taisteluissa kaatuneita saksalaisia on haudattu useille eri paikkakunnille. Suomalaisten pystyttämät muistomerkit on yleensä sijoitettu näkyville ja arvokkaille paikoille, esimerkiksi kirkkomailla olevat hautapaikat ovat usein joko kirkon tai hautausmaan pääsisäänkäyntien tuntumassa. Saksan Helsingin-suurlähetystö ja historioitsija Agilolf Keßelring kartoittivat Suomessa olevia muistomerkkejä vuonna 2012. Keßelringin mukaan niissä olevat nimet sisältävät usein kirjoitusvirheitä ja joissakin tapauksissa sama nimi löytyy useammasta haudasta, joten muistomerkkien sisältämät tiedot eivät välttämättä ole luotettavia.
Suomen itsenäisyyspäivä Suomen itsenäisyyspäivän juhlinta on ollut luonteeltaan valtiojohtoista ja vakavamielistä. Itsenäisyyspäivän menot juontavat juurensa Venäjän keisarikunnan ajalle. Keisarillisina juhlapäivinä Suomessa oli tapana järjestää vastaanottoja, paraateja, soihtukulkueita ja jumalanpalveluksia. Itsenäisyyden alkuvuosikymmeninä näillä juhlinnan muodoilla oli vahva oikeistolainen leima. Itsenäisyyspäivän asemasta oli kilpaillut myös Suomen sisällissodan voittaneen porvarillisen osapuolen voitonparaatin muistopäivä. Ennen talvisotaa itsenäisyyspäivään alkoi kiinnittyä yhteisiä kokemuksia ja muistoja. Itsenäisyyspäivän valtiojohtoisuus ja sodan uhka tekivät itsenäisyyspäivän vietosta vakavamielistä. Tämä vahvistui edelleen sodan jälkeen, kun mukaan tuli sodan ja kaatuneitten muisteleminen. Talvisen itsenäisyyspäivän juhlatapojen vastakohtana on kevään vappu.
Vöyrin puukirkko Kirkon pääsisäänkäynnin edessä on muistomerkkejä sisällissodasta 1918 sekä talvi- ja jatkosodasta 1939–1944. Muistomerkkien ympärillä on 125 kaatuneen muistolaattoja.
Saksan interventio Suomen sisällissodassa Vuorokautta myöhemmin käytiin toinen taistelu Hauholla, jonne Hämeenlinnasta oli kiertänyt noin 4 000 – 5 000 punapakolaista, joukossaan myös aseistettuja punakaartilaisia. Ylivoimasta huolimatta kapteeni Hjalmar Södermanin komentama valkoisten osasto yritti aamupäivällä vallata kylän 60:stä saksalaisesta koostuvan polkupyöräosaston tukemana. Punaiset kuitenkin löivät hyökkääjät takaisin ja aiheuttivat vastapuolelle lähes 50 kaatuneen tappiot.
Luettelo venäläisten muistomerkeistä Suomessa Venäläisten sotilaiden muistomerkit perustuvat vuonna 1992 solmittuun sopimukseen yhteistyöstä Venäjällä kaatuneiden suomalaisten ja Suomessa kaatuneiden venäläisten sotilaiden muiston vaalimisessa. Kummankin maan alueelle on pystytetty muistomerkkejä vuosien 1939–1944 sodissa kaatuneille. Suomessa on yli 80 venäläisten sotilaiden hautapaikkaa.
Hämeen rintama Hämeen rintama oli Suomen sisällissodan rintamalinja, joka kulki aluksi Hämeen läänin pohjoisosassa, nykyisten Pirkanmaan ja Keski-Suomen maakuntien alueella sekä myöhemmin sodan loppuvaiheessa myös nykyisessä Kanta-Hämeessä. Hämeen rintama muodosti niin sanotun länsirintaman yhdessä Satakunnan rintaman kanssa. Se kulki Tampereen pohjoispuolella Kurusta Ruoveden, Vilppulan ja Kuoreveden kautta edelleen Längelmäelle ja päättyi Päijänteen länsirannalle Kuhmoisiin. Hämeen rintamasta muodostui sodan aikana sen päärintama, jossa käytiin lopputuloksen kannalta ratkaisevat taistelut, kuten maalis–huhtikuun vaihteen Tampereen taistelu. Se oli myös sisällissodan verisin näyttämö, jonka taisteluissa sai surmansa yli 40 prosenttia sodan kaikista kaatuneista. Hämeen rintamalla kaatui noin 1 900 punaista ja 1 400 valkoista, joiden joukossa on myös noin 50 valkoisten riveissä taistellutta ruotsalaista vapaaehtoista sekä useita kymmeniä punaisten puolella taistelleita venäläisiä.
Lappeenrannan linnoitus Suomen sisällissodan jälkeen linnoituksessa toimi pahamaineinen Lappeenrannan vankileiri, joka tuli tunnetuksi mielivaltaisista teloituksistaan. Valkoisten perustamalla leirillä oli yhteensä lähes 3 000 punavankia, joista teloitettiin arviolta 500.
Punakaarti Hautamuistomerkit tulivat käytännössä sallituiksi vasta 1940, jolloin marsalkka C. G. E. Mannerheim antoi määräyksen talvisodan sekä sisällissodan molempien osapuolten kaatuneiden kunniaksi vietettävästä kaatuneiden muistopäivästä. Kummatkin sisällissodan osapuolet nimettiin ”vakaumuksensa puolesta kaatuneiksi”, mutta käytännössä termi liitettiin juuri punaisiin. Laajemmin hautamuistomerkkejä alettiin kuitenkin pystyttämään vasta maan poliittisen tilanteen muututtua toisen maailmansodan jälkeen. Jatkosodan päättymisen myötä eri puolilla maata paljastettiin 1950-luvun puoliväliin mennessä 117 punaisten muistomerkkiä. Niitä pystytettiin lähinnä joukkohaudoille ja teloituspaikoille. Lisäksi hautausmaiden ulkopuolella olleita joukkohautoja alettiin tuolloin liittämään siunattuun maahan ja samalla vilkastui muualle haudattujen vainajien siirtäminen toverihautoihin. Jotkut omaisista kuitenkin vastustivat vainajien uudelleenhautaamista, sillä vanhat hautapaikat olivat jo muodostuneet heille pyhiksi. Myös kirkko aloitti punaisten joukkohautojen siunaamisen yleisesti vasta talvisodan jälkeen. Jatkosodan aikana käynnistettiin valtakunnallinen hanke punaisten hautapaikkojen kirkolliseksi siunaamiseksi. Siitä huolimatta siunaustilaisuuksia on järjestetty viime vuosiin saakka, kuten esimerkiksi Huittisissa vuonna 2008, jolloin piispa Kari Mäkinen siunasi 241 punaista vainajaa.
Pomarkun taistelut Pomarkun taistelut käytiin Suomen sisällissodassa 25.2.-9.3.1918. Vastakkain olivat valkoisten Satakunnan Ryhmä ja Porin rintaman punaiset, komentajinaan ensin Kustaa Salminen Helsingistä ja sittemmin toimittaja Hannes Uksila. Punaiset yrittivät Noormarkusta käsin useaan otteeseen vallata Pomarkun kirkonkylän, mutta kärsivät kaksi kertaa tappion ja joutuivat perääntymään menetettyään useita kaatuneita. Taisteluun otti osaa Helsingin punakaartilaisia. Taistelut päättyivät valkoisten voittoon.
Sinimäkien taistelu Sinimäkien taistelut olivat toisen maailmansodan Viron alueella käydyistä taisteluista verisimmät. Hyökkääjien ja puolustajien tappiot olivat kymmeniätuhansia. Hyökkääjien tappiot kaatuneina ja haavoittuneina olivat 160 000–170 000. Erään arvion mukaan kaatuneiden neuvostosotilaiden määrä oli 35 000 ja haavoittuneiden 135 000. Puolustajien kokonaistappiot jäivät 10 000:n haavoittuneeseen ja kaatuneeseen. Saksalaisten mukaan puolustajat tuhosivat 160 hyökkääjän panssarivaunua. Taistelu oli voitto puolustajille, mutta niiden kokonaismerkitys jäi pieneksi, sillä Pohjoinen armeijaryhmä oli 30. heinäkuuta alkaen motissa neuvostojoukkojen edettyä Itämerelle Latviassa. Hitler antoi luvan vetäytyä Virosta 16. syyskuuta ja 17. syyskuuta saksalaiset aloittivat vetäytymisen Narvan rintamalta. Tallinna menetettiin neuvostojoukoille 22. syyskuuta.
Seija-myrsky Myrsky katkoi sähköt yli 200 000 kotitaloudelta eli yhtä monelta kuin Tapani- ja Eino-myrskykin. Eniten sähköttömiä asiakkaita oli Lounais-Suomessa, jossa noin 86 000 kotitaloutta oli ilman sähköä. Myös rataverkko kärsi vahinkoja, kun neljä rataa oli poikki kaatuneiden puiden takia. Myrsky tuhosi metsää maa- ja metsätalousministeriön mukaan arviolta 15–60 miljoonan euron arvosta. Pelastuslaitoksia hälytettiin myrskyn takia vahingontorjuntatehtäviin 1 040 kertaa.
Vapaudenpatsas (Tampere) Vuosina 1920–1923 patsaan pystyttämisestä käytiin värikäs kiista, johon vasemmistoenemmistöisen kaupunginvaltuuston, Tampereen porvarillisten virkamiesten sekä muistomerkkilautakunnan lisäksi kytkeytyivät myös suojeluskunnat, paikalliset pankit, oikeuslaitos sekä Hämeen läänin maaherra. Patsaasta käytyä kiistaa voidaankin pitää taisteluna sisällissodan muistamisen rajoista. Tilanne oli Tampereella erityisen arka, koska kyseessä oli Suomen merkittävin teollisuuskaupunki, joka tunnettiin Suomen työväenliikkeen aatteellisena pääkaupunkina jo vuoden 1905 suurlakon tapahtumista lähtien. Sisällissodan aikana Tampere oli punaisten sodankäynnin keskus, jonka kukistuminen vaati kaatuneina ja teloitettuina noin 2 000 punaisen hengen. Lisäksi kaupungissa toimineella Kalevankankaan vankileirillä kuoli yli 1 300 punaista. Tampereen Vapaudenpatsaan puolustajat väittivät julkisuudessa, että sen aiheena oli Suomen vapautuminen Venäjän vallasta eikä valkoisten voitto punaisista. Paljastustilaisuudessa puhunut muistomerkkitoimikunnan edustaja Birger Federley kutsui hahmoa miekkaa kantavaksi voittajaksi, joka ”riemuiten tervehtää maatansa”. Kaupungin valmisteluvaliokunnassa vähemmistönä olleiden porvarien mielestä patsasta ei pystytetty kenenkään ärsyttämiseksi.
Ich hatt’ einen Kameraden Espanjassa sitä soitettiin muun muassa sisällissodan muistomerkin Kaatuneiden laaksossa (Valle de los Caídos) vihkiäisissä 1972 Francon läsnä ollessa.
Kaatuneiden urheilijoiden muistokilpailut Ajatuksen kilpailuista esitti urheilutoimittaja Sulo Kolkka, kun Helsingin olympialaisten järjestelytoimikunta oli 23. huhtikuuta 1940 ilmoittanut niiden peruuntumisesta. Hän ehdotti Helsingin Sanomien kirjoituksessaan järjestettäväksi Suomen omat "kansalliset olympiakisat". Toukokuussa Suomen Valtakunnan Urheiluliitto, Työväen Urheiluliitto sekä Suomen Palloliitto päättivät pitää ne nimellä Kaatuneiden urheilijoiden muistokilpailut. Tuotto käytettiin sotainvalidien ja kaatuneiden omaisten hyväksi.
Kiinan–Vietnamin sota Molempien osapuolten kärsimien tappioiden tarkka määrä on epäselvä. Kiinalaisten väittämän mukaan he kärsivät 20 000 miestä kaatuneina ja aiheuttivat vastaavasti vietnamilaisille 50 000:n miehen tappiot. Historioitsija King Chenin arvion mukaan Kiinan tappiot olivat 26 000 miestä kaatuneina ja 32 000 haavoittuneina vietnamilaisten tappioiden ollessa 30 000 kaatunutta ja 37 000 haavoittunutta. Sodan jälkeen Kiina luovutti 1 636 sotavankia Vietnamiin ja Vietnam 260 Kiinaan.
Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki Sisällissodan aikana Viipurissa kaatuneiden punaisten ruumiit laskettiin sankarihautaan Papluanmäelle. Sodan jälkeen sen olemassaolo oli mahdottomuus valkoisille, joten he komensivat punavankeja kaivamaan ruumiit ylös ja siirtämään ne "koirien hautausmaalle". Tarkoituksena oli myös osoittaa punaisille heidän paikkansa vallan vaihduttua kaupungissa. Teloitettujen omaiset suunnittelivat muistomerkkiä, jota rahoitettiin muun muassa postikorteilla. Suomen viranomaiset kuitenkin kielsivät muistomerkin pystyttämisen eikä teloitusten tai paikan olemassaolon muisteluun uskallettu vielä 1930-luvullakaan.
Murtuneet mielet Jatkosodan traumoja kartoittaessaan Kivimäki on pyrkinyt löytämään sopivan vertailuryhmän, ja hän on valinnut sellaiseksi sodan kaatuneet. Kaatuneista on saatavissa potilaiden tavoin taustatietoja, joiden avulla vertailu onnistuu. Voidaan myös ajatella, että sekä kaatuneita että psyykkisesti haavoittuneita tuli ennen kaikkea taistelujoukoissa. Tosin psyykkisiä oireita tuli paljon myös taistelualueen ulkopuolella. Näiden ryhmien vertailu tuo esille, että psyyke horjui enemmän perheellisten ja iäkkäiden sotilaiden keskuudessa kuin perheettömien ja nuorten. Upseerien ja aliupseerien suhteellinen osuus potilaiden joukossa oli pienempi kuin kaatuneissa. Ammattiaseman tai maaseutu-kaupunkiasumisen suhteen ei löydy tilastollisia eroja. Tosin maanviljelijöitä kaatui jatkosodan loppuvaiheessa suuri määrä, eikä samaa kasvua löydy psykiatristen potilaiden joukossa.
Ilomantsin taistelu 1944 Suomalaisten arvion mukaan neuvostoliittolaisten tappiot olivat 3 200 kaatunutta ja useita tuhansia haavoittuneita. Suomalaisten tappiot olivat haavoittuneina 1 388 ja kaatuneina 277 miestä.
Petrovski Jamin huoltokeskuksen tuhoaminen Vuonna 2012 pietarilainen kustannusyhtiö julkaisi kirjan Petrovski Jamin tapahtumista. Sen on kirjoittanut entinen venäläissotilas Pjotr Repnikov (s. 1964), jonka setä oli ollut hoidettavana Petrovski Jamin sairaalassa hieman ennen kuin se tuhottiin. Repnikovin mukaan sairaalan tuhoaminen muutti venäläisten suhtautumista suomalaisiin. Myöhemmät Neuvostoliiton partisaani-iskut Suomeen eivät hänen mukaansa olleet kostoiskuja, mutta niiden tekijät tiesivät, mitä Petrovski Jamissa oli tapahtunut. Suomalaisten arviota 500 kaatuneesta ja haavoittuneesta Repnikov pitää kuitenkin vahvasti liioiteltuna.
John Sedgwick Sedgwick oli korkea-arvoisin unionin kaatunut (nimityspäivästään vanhin kaikista kaatuneista kenraalimajureista) sisällissodassa. Kuultuaan hänen kuolemastaa kenraalimajuri Ulysses S. Grant kysyi toistuvasti "onko hän todella kuollut?".
Selgi Kylällä on historiallisen astutuksen status. Sen nähtävyyksiin kuuluu joukko vanhoja asuin- ja talousrakennuksia sekä Venäjän sisällissodassa ja toisessa maailmansodassa kaatuneiden puna-armeijalaisten ja partisaanien hautapaikka. Sellinjärven rannoilta on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja.
Johannes Sillanpää Talvisodassa hän toimi II armeijakunnan esikunnan pastorina. Sillanpää määräsi alaisensa papit vastamaan kaatuneiden huollosta. Hän perusti Viipurin lähelle sodan ensimmäisen kaatuneiden evakuoimiskeskuksen, joka toimitti armeijakunnan kaatuneet kotiin. Käytäntö levisi nopeasti myös muihin armeijakuntiin. Sillanpää oli näin avainasemassa kaatuneitten tuomisessa kotiseudulle, josta myöhemmin tuli tapa Suomen armeijassa. Ennen sotaa ja vielä talvisodan alkuvaiheessa esikunnasta oli tullut virallinen määräys haudata kaatuneet taistelukentälle kuten yleisesti maailmalla oli tapana.
Prostituutio Suomessa Suomessa arvioidaan työskentelevän vuoden aikana noin 8 000 seksinmyyjää, myös satunnaisesti ammattia harjoittavat mukaan lukien. Työn luonteen vuoksi vaihtelee lukumäärä kuitenkin paljon vuosittain ja tarkkoja arvioita on vaikea tehdä. Karkeasti arvioituna seksinmyyjistä puolet on suomalaisia ja loput pääasiassa virolaisia tai venäläisiä. Suurin osa työskentelee osa-aikaisesti ja osaamisen taso vaihtelee paljon.
Hjalmar Saksanen Hjalmar Aleksanteri Saksanen (9. maaliskuuta 1882 Hämeenlinna – 9. huhtikuuta 1918 Tampere) oli tamperelainen rautatieläinen, soitonjohtaja ja punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän työskenteli sodan alussa punakaartin tykistökoulussa tulkkina. Koulu sijaitsi tuolloin Attilan kenkätehtaan kellarissa. Saksasesta tuli Tampereen taistelun aikana tykistöpäällikkö. Hän jäi Tampereen taistelussa valkoisten vangiksi, ja hänet ammuttiin miltei saman tien Tampereen rautatieasemalla. Sotasurmaprojekti merkitsee hänet taistelussa kaatuneeksi. Saksanen esiintyy Erkki Lepokorven kirjassa "Käy ruusutkin kukkimaan".
Termopyle (Pyynikki) Termopylen solan ja Pyynikin näkötornin välissä sijaitsee Termopyleen kenttänä tunnettu alue. Kentällä järjestettiin 1880-luvulta alkaen Kansanvalistusseuran juhlia sekä lähetysjuhlia ja siellä on yhä näkyvissä vuonna 1962 rakennetun laululavan jäänteet. Kenttä toimi myös vuodesta 1906 alkaen aina 1950-luvulle saakka sosialidemokraattien vapputapahtumien pitopaikkana. Vuoden 1945 vapputapahtumassa oli 25000 henkeä . Suomen sisällissodan aikana punaiset hautasivat kentälle kaatuneitaan mutta ruumiit siirrettiin sieltä sodan jälkeen Kalevankankaan hautausmaalle.
Jaala Suomen sisällissodan aikana 28. huhtikuuta 1918 käytiin Jaalan Mäkelän kylän laidalla taistelu, jossa kapteeni Veselov yritti hyökätä puolentoistasadan sotilaan voimalla punakaartia vastaan. Kymmentuntisen yrittämisen jälkeen joukot vetäytyivät Huhdasjärvelle tuloksetta 37 kaatuneen, joista 14 haudattiin taistelukentälle, tappioin. Huhdasjärven ja Vesalan kylistä Mäkelän kylään johtavan tien varrelle Jaalan suojeluskunta ja Jaalan Lotta Svärd hankkivat 14 kentälle haudatun suojeluskuntalaisen muistoksi kiven, joka paljastettiin 28. huhtikuuta 1920, kaksi vuotta taistelun jälkeen.
Säyneisen seurakunta Pappilana toimi vuoden 1956 syyskuun loppuun asti Siikajärvelle menevän tien varressa ollut entinen maalaistalo, jota oli moneen kertaan kunnostettu ja laajennettu. Tarpeettomana ja heikkokuntoisena se on purettu pois. Nykyinen pappila sijaitsee kirkon välittömässä läheisyydessä ja on valmistunut siis vuonna 1956. Seurakuntasisaren asuntona oli Päivölä-niminen talo lähellä muita seurakunnan kiinteistöjä, mutta se myytiin pois, kun sisarelle saatiin asunnoksi kirkon läheisyydessä oleva omakotitalo, joka tuli seurakunnan omistukseen Alina ja Hannes Partasen testamentin kautta. Seurakunnan hautausmaa sijaitsee muutamien satojen metrien päässä kirkosta. Se on siistissä kunnossa ja siinä on riittävästi vapaata tilaa vielä pitkäksi aikaa. Hautausmaa on maalaadultaan erityisen sopivaa tarkoitukseensa. Kankaala-tilan oston jälkeen tuli koko hautausmaan ympäristö seurakuntayhtymän omistukseen, joten hautausmaa-alueen tulevaisuus on turvattu. Sankarihaudat sijaitsevat aivan kirkon vieressä. Sinne on haudattu 125 sankarivainajaa, joista yksi oli lotta ja yhden sisällissodassa kaatuneen maallinen tomumaja siirrettiin hautausmaalta välirauhan aikana. Kaatuneita oli seurakunnan väkiluku huomioiden paljon. Neljä poikaa samasta kodista oli raskain menetys. Omaisten kärsimä suru ja tuska oli sanoin kuvaamatonta. Niin oli myös seurakunnan papin, sillä hän joutui viemään surusanomat koteihin ja suorittamaan ruumiinsiunaukset.
Itsenäinen Kroatian valtio Ustašahallinto murhautti lähes 36 000 juutalaista ja arviolta lähes yhtä paljon romaneja maahan perustamillaan keskitysleireillä. Arviolta 4000 juutalaisen onnistui paeta, usein Italian armeijan avustamina. Maassa oli vuonna 1941 100 000 henkilöä käsittänyt saksalaisvähemmistö, joista vuonna 1945 siirtyi 90 000 henkilöä Saksan armeijan mukana Saksaan. Noin 2000 saksalaisvähemmistöön kuulunutta katosi. Vuosien 1941-1945 välisenä aikana kuoli 131 000 serbiä ja 106 000 kroaattia. Luvut sisältävät kansanmurhassa kuolleet, sodassa kaatuneet ja Ustašan murhaamat poliittiset vastustajat. Näin suuri kuolleiden määrä luo synkän varjon Itsenäisen Kroatian valtion vuosiin. 
Sodan jälkeen monet tavalliset kroaatit joutuivat todistelemaan, että heillä ei ole mitään tekemistä Ustašan ja sen tekemien rikosten kanssa. Itse asiassa Ustašaa kannatti vain pieni vähemmistö. Asiaa pohdiskeli jo vuonna 1941 Ustašaan kuulunut majuri Ivan Babić toteamalla, että serbien vainoaminen on puhtaasti järjetöntä ja hirvittävä rikos, sillä jos Iso-Britannia voittaa sodan joutuu koko kansa kärsimään.
Syyrian sisällissodan pakolaiset Tammikuussa 2011 alkaneen Syyrian sisällissodan pakolaisia on Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisjärjestön UNHCR:n arvioiden mukaan lähtenyt maasta huhtikuuhun 2014 mennessä noin 2,58 miljoonaa. Heistä yli 2 miljoonaa on paennut naapurimaihin Jordaniaan, Libanoniin, Turkkiin ja Irakiin sekä Pohjois-Afrikan maihin, kuten Egyptiin ja Libyaan. Syyrian jättäneiden pakolaisten lisäksi maan sisäisiä pakolaisia on noin 3,5 miljoonaa ja YK:n arvioiden mukaan määrän odotetaan kasvavan vuoden 2014 loppuun mennessä jopa 6,5 miljoonaan.
Suomen mesoliittinen kausi Mesoliittisen kauden kielestä ei voida kertoa paljoakaan. Koska Suomea asutettiin useasta suunnasta yhtä aikaa, on myös kieliä voinut olla useita. Christopher Moseley, joka kirjoitti teoksen Atlas of Worlds Languages, on tutkinut luonnonkansojen kielten tiheyttä eri maanosissa. Hänen arvionsa mukaan kielten määrä saavutti huippunsa 15 000 vuotta sitten juuri ennen maanviljelyn keksimistä. Kieliä oli hänen mukaansa arviolta 10 000–15 000, joten kieliryhmän puhujia oli keskimäärin 600 henkeä.
Kirkollinen työ Suomen puolustusvoimissa Papit liikkuivat sotilaiden parissa, pitivät hartauksia, jumalanpalveluksia ja ehtoollistilaisuuksia sekä rohkaisivat haavoittuneita. Asemasotavaiheessa rintamajoukoissa pidettiin myös seuroja, oppitunteja ja rippikouluja sekä toimitettiin avioliittoon vihkimisiä. Sotien aikana syntyi myös merkittävää diakoniatoimintaa. Sotilaspappien vastuulle uskottu kaatuneiden huolto vaati paljon voimia, sillä sotien aikana toimitettiin kotiseudulle noin 52000 kaatunutta.
Saksan interventio Suomen sisällissodassa Koskenkylän suunnasta pohjoiseen edenneet saksalaiset kohtasivat heti punaisten sitkeää vastarintaa Liljendalin Eskilomissa, mutta saivat lopulta kylän haltuunsa usean tunnin taistelun jälkeen. Yhteenotossa kaatui neljä saksalaista ja 12 punaista. Myöhemmin samana päivänä käytiin Orimattilan taistelu, jota on kuvattu ”täydelliseksi teurastukseksi”. Saksalaiset menettivät vain yhden miehen, mutta kaatuneiden punaisten määräksi on ilmoitettu 70, joidenkin lähteiden mukaan jopa 95–130. Lukumäärien valtava epäsuhta tarkoittaa, ettei vankeja ilmeisesti otettu, vaan kaikki antautuneet punakaartilaiset teloitettiin.
Suomen sisällissota Lapissa Tunnetuin Lapin valkoisten muistomerkeistä on Tornion taistelulle vuonna 1938 pystytetty arkkitehti Paavo Riihimäen suunnittelema muistomerkki. Sen yhteydessä ollut kivipaasi poistettiin jatkosodan jälkeen valvontakomission käskystä, kun tekstissä kutsuttiin venäläisiä ”periviholliseksi”. Kivipaasi laitettiin jälleen paikoilleen vuonna 1991. Rovaniemen I hautausmaalla on Evert Porilan suunnittelema "Vapaussodan sankaripatsas" vuodelta 1922 ja Kemin kirkkomaalla hänen veistoksensa "Rukoileva sotilas" (1921), joka on omistettu sisällissodassa kaatuneille kahdeksalle kemiläiselle valkoiselle. Kemijärven kirkkomaalla on Emil Wikströmin 1925 paljastettu "Vapaussodan muistomerkki".
Vapaussotaeläke Vuonna 1919 annetun eläkelain mukaan eläkettä suoritettiin niille sisällissodassa vuonna 1918 haavoittuneille, saamistaan vammoista sairastuneille henkilöille ja niiden sodassa kaatuneiden tai saamistaan vammoista kuolleiden henkilöiden omaisille, jotka kuuluivat laillisen hallituksen joukkoihin. Tätä eläkettä ei saanut ulosmitata.
El Escorial Ympäröivässä San Lorenzo de El Escorialin kunnassa järjestetään Complutensen yliopiston suosittuja kesäkursseja. Lähellä El Escorialia sijaitsee Santa Cruz del Valle de los Caídos, muistomerkki Espanjan sisällissodassa kaatuneille.
Maahanmuuttajat Suomessa Suomen ensimmäiset maahanmuuttajat saapuivat itsenäisyyden alkuaikoina vuosina 1917–1922, kun tuhannet pakenivat Venäjältä vallankumouksen seurauksena. Näistä monet saivat surmansa Suomen sisällissodassa. Vuoden 1919 alussa virallisten tilastojen mukaan rekisteröitiin 15 457 venäläistä, mutta todellinen luku oli suurempi sillä pelkästään Viipurissa rekisteröitiin 11 000 pakolaista. Suurin pakolaisvirta oli vuonna 1922, kun itärajan yli saapui noin 
33 500 henkeä. Pakolaiset olivat pietarinsuomalaisia, inkeriläisiä, itäkarjalaisia sekä ylhäisiä aatelisia, joiden joukossa oli myös tsaariperheen lähisukulainen suuriruhtinas Kirill Vladimirovitš Romanov, upseereja ja tehtaanomistajia. Samaten vuoden 1921 Kronstadtin kapinan jälkeen pakeni 6 400 matruusia Suomenlahden jään yli Suomeen. Moni pakolainen kotiutui uuteen isänmaahansa suomenvenäläisinä, kun taas osa jatkoi Suomen kautta muualle Manner-Eurooppaan. Yksistään vuosien 1917 ja 1939 välillä Suomeen hakeutui arviolta noin 44 000 pakolaista. Eräissä arvioissa vuosina 1917–1944 jopa 100 000 ihmistä haki turvaa Suomesta.
Matti Laurila 19. divisioonan kohtaama vastarinta oli kovaa, ja sen tappiot olivat raskaat, vuoden 1941 heinäkuun suurimmat. Laurilan rykmentin tappiot 40 päivän hyökkäysvaiheen aikana olivat kaatuneina ja haavoittuneina arviolta 800 miestä, kolmasosa rykmentin vahvuudesta.
Memorial Day Aiemmin päivä tunnettiin nimellä Decoration Day, mutta nimitystä Memorial Day ryhdyttiin käyttämään Yhdysvaltain sisällissodan jälkeen. Memorial Day on 1900-luvun puolella muuttunut yleisesti kaikkien eri sodissa kaatuneiden Yhdysvaltain kansalaisten muistopäiväksi.
Janne Ankkanen Sarjassa kommentoitiin satiirin ja faabelin keinoin Suomen jännittyneitä yhteiskunnallisia oloja dramaattisena aikana. Sarjan päähenkilö, Janne Ankkanen -niminen antropomorfinen ankka oli kuvattu yleensä oman edun tavoittelijana, joka lietsoi epäjärjestystä – ja joutui monesti lopulta itse kärsimään toimintansa seurauksista. Sarjassa voitiin nähdä paljon viittauksia Suomen työväestön ja punakaartien levottomuuteen sisällissodan alla. Jalmari Finne tunnettiinkin porvarillisista mielipiteistään, sen sijaan Ola Fogelberg piirsi samanaikaisesti myös sosiaalidemokraattien "Työmieheen" ja "Kurikkaan". Sarjassa kommentoitiin myös Suomen itsenäistymistä, sillä Janne Ankkanen nähtiin suunnittelemassa maalle lippua, vaakunaa ja kansallislaulua (Jannen suunnittelemassa Suomen lipussa oli tietenkin hänen oma kuvansa). Sisällissodan puhjetessa "Suomen Kuvalehti" lakkasi ilmestymästä ja Janne Ankkasen seikkailut päättyivät vain yhdentoista sarjan jälkeen. Sisällissodan päätyttyä sarja ei palannut lehteen, mutta sen sijaan pian ilmestyi 12-sivuinen sarjakuvakirja "Janne Ankkanen sotajalalla", jossa Janne yllytti huonolla menestyksellä eri eläinryhmiä kapinaan vahvempiaan vastaan.
Länsi-Viron saariston maihinnousuoperaatio Virolainen armeijakunta menetti arviolta 7 000–8 000 miestä, joista noin puolet oli virolaisia.
Suomalaiset menettivät kahdeksan miestä kaatuneina. Saksalaiset sukellusveneet upottivat viisi kaljaasia, minkä lisäksi kolme haaksirikkoutui tai katosi.
Operaatio Nordwind (1945) Liittoutuneiden arvion mukaan Saksa kärsi tappioita kaatuneina ja haavoittuneina noin 17 000 ja lisäksi liittoutuneiden ottivat 5985 sotavankia. Charles V.P. von Luttichau ilmoittaa kirjassaan "German Operations" tappioiden kokonaisluvuksi 22 932.
Lokalahden kirkko Lokalahden kirkko on Uudenkaupungin Lokalahdella sijaitseva Johan Höckertin suunnittelema 1763 valmistunut puinen torniton pitkäkirkko. Kirkossa on kolmisärmäinen aumattu kuori ja pitkillä sivuilla runkohuonetta matalammat ja kapeammat kylkiäiset. Pohjoispäädyssä on sakasti ja eteläpäädyssä asehuone, sisäänkäynti on länsipuolelta asehuoneen kautta. Kirkkosali on yksilaivainen, sisäkatto on laudoitettu tynnyriholvi, jonka alla on vanhempi lautaholvaus. Kirkon pinta-ala on 280 neliötä ja siinä on istumapaikkoja 400 hengelle. Kirkkoa on korjattu 1859-1869 Georg Theodor Chiewitzin suunnitelman mukaan, samoin kuin 1894 ja 1925. Se restauroitiin Totti Soran johdolla 1950-luvulla. Kirkon alttarilla oleva krusifiksi on vuodelta 1835, kirkossa on lisäksi useita keskiaikaisia puuveistoksia. Erillinen kellotapuli valmistui 1630-luvulla valmistuneen kirkon tapuliksi, sitä uusittiin 1655 ja nykyinen muoto on peräisin vuodelta 1728 eli nykyistä kirkkoa edeltäneeltä ajalta. Pohjaltaan nelikulmaisen ylöspäin kapenevan tapulin harjalla on pyramidikatto, kellot ovat vuosilta 1691 ja 1866. Kirkon viereisen hautausmaan sankaripatsaan on veistänyt Jussi Vikainen. Hautausmaalla on lisäksi Suomen sisällissodassa kaatuneiden muistopatsas. Suomen sodan 17.-18. syyskuuta 1808 käydyssä Lokalahden taistelussa kaatuneiden haudat ovat kirkkoa vastapäätä tien toisella puolella.
Amritsarin verilöyly Virallinen brittiläisen Intian arvio on 379 kuollutta ja 1 100 loukkaantunutta. Kirurgi Dr. Smith puhuu 1 526 kaatuneesta ja haavoittuneesta. Intian kansalliskongressi puolestaan ilmoittaa uhreja olleen yli 1 500, josta kuolleita noin 1 000.
Palsamointi Nykyaikaiset palsamointimenetelmät kehittyivät etenkin Yhdysvaltain sisällissodan aikana samasta syystä kuin ristiretkilläkin. Kaukana kotoa kaatuneiden perheet halusivat ruumiit kotiin hautajaisiin. Myös Abraham Lincolnin ruumis palsamoitiin hautausta varten ja tämä toi menetelmän mahdollisuudet suuremman yleisön tietoisuuteen.
Raudun taistelu Raudun taistelua tutkineen professori Heikki Ylikankaan mukaan se osoitti valkoisten sodanjohdolle, ettei pelkoa Neuvosto-Venäjän tiiviimmästä puuttumisesta Suomen sisällissodan kulkuun ollut. Sodan jälkeen venäläisten läsnäolo Raudussa antoi valkoisille osaltaan yhden perusteen käyttää sisällissodasta nimitystä "vapaussota". Tämän vuoksi Raudussa käydyistä taisteluista kirjoitettiin paljon 1920- ja 1930-lukujen aikana. Raudussa taistelleiden venäläisten joukossa esiintyi paljon karkaamisia, koska he olivat paikalla lähinnä palkan vuoksi tai sinne komennettuina ilman vallankumousaatteellista pohjaa. Tämän vuoksi joukkojen vaihtuvuus oli suuri, kun poistuneiden tilalle toimitettiin aina uusia miehiä. Joukkojen taistelutahto oli myös heikko, mikä Ylikankaan mukaan oli osaltaan vaikuttamassa myöhemmin tunnetuksi tulleen lausahduksen "yksi suomalainen vastaa kymmentä ryssää" syntyyn. Lisäksi hänen mukaansa Raudun taisteluista saadut käsitykset puna-armeijan iskuvoimasta olivat osaltaan vaikuttamassa suomalaisten periksiantamattomuuteen talvisotaa edeltäneissä neuvotteluissa. Jatkosodan päätyttyä syksyllä 1944 Raudun taistelu unohdettiin Suomessa lähes kokonaan ja sisällissodan suurista taisteluista mainittiin yleisteoksissa ainoastaan Tampereen ja Viipurin taistelut. Neuvostoliittoa ei haluttu muistuttaa puna-armeijan Raudussa kärsimästä tappiosta.
Saaristomeri Saaristossa on monia lajeja, joita ei esiinny muualla Suomessa. Esimerkiksi pyöriäinen on ainoa valaslaji, jota esiintyy säännöllisesti pohjoisella Itämerellä. Arvioiden mukaan pyöriäisiä elää Itämerellä tällä hetkellä ainoastaan noin 600 yksilöä, kun niitä vuosisata sitten eli arviolta 10 000–20 000. Toinen esimerkki on merikotka, joita elää Saaristomerellä melko paljon. Muita harvinaisia tai uhanalaisia eläinlajeja ovat muun muassa räyskä, lapasotka ja norppa.
Terekille ja takaisin Taistelukuvauksia on esimerkiksi luvuissa "Saksan kesäoffensiivi 1942" ja "Malgobekin lopputaistelut". Luku "Unser General" esittää henkilökuvan Wiking-divisioonaa komentaneesta kenraali Felix Steinerista. Pataljoonan kaatuneista kertoo luku "Niille, jotka eivät palanneet". Lukuun sisältyy luettelot pataljoonan palveluksessa kaatuneista ja myöhemmin Suomessa kaatuneista pataljoonaan kuuluneista.
Eino Purje Purje syntyi Kymin pitäjässä köyhän mäkitupalaisen perheeseen. Suomen sisällissodassa hän taisteli punaisten puolella, menettäen molemmat veljensä kaatuneina. Sodan jälkeen Purje nousi nopeasti yhdeksi lupaavimmista Työväen Urheiluliiton juoksijoista. Hän saavutti useita TUL:n ennätyksiä ja voitti myös kolme matkaa vuoden 1925 Frankfurt am Mainissa järjestetyissä työläisolympialaisissa. Hän voitti kisoissa 800 metrin juoksun ajalla 1.59,0, 1 500 metrin juoksun ajalla 4.07,1 sekä 3 000 metrin juoksun ajalla 8.47,2. Alkuvuonna 1926 tehdyt kansainvälisen tason huipputulokset nostivat hänet TUL:n ykkösurheilijaksi.
W. S. Van Dyke Woodbridge Strong ”Woody” Van Dyke, Jr. (21. maaliskuuta 1889 San Diego, Kalifornia – 5. helmikuuta 1943 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, mutta toimi myös näyttelijänä, käsikirjoittajana ja tuottajana.
W. S. Van Dyke Woodbridge Strong Van Dyke II syntyi 21. maaliskuuta vuonna 1889 San Diegossa, Kaliforniassa. Hänen lakimies- ja tuomari-isänsä Woodbridge Strong Van Dyke, Sr. kuoli yhdeksän päivää ennen poikansa syntymää (joidenkin lähteiden mukaan syntymän jälkeisenä päivänä 22. maaliskuuta). Woodbridge lähti näyttelijä-äitinsä Laura Winstonin (1863–1951) matkaan lavoille ja aloitti näyttelijänuransa jo 3-vuotiaana vuonna 1892 esiintymään lavoilla vaudeville-näytöksissä. Hän teki debyyttinsä näytelmässä "Damon and Pythias" (1892). 14-vuotias W. S. muutti isoäitinsä luokse Seattleen, Washingtoniin vuonna 1903. Teini-ikäisenä Van Dyke kouluaikana työskenteli tarjoilijana, myyntimiehenä, talonmiehenä ja rautatietyöläisenä ja varhaisaikuisuudessa Van Dyke hyppi urasta uraan; hän työskenteli muun muassa kaivosmiehenä, merimiehenä ja sähköasentajana Meksikossa, kullankaivajana Alaskassa ja metsurina Washingtonin osavaltiossa, missä hän tapasi ensimmäisen vaimonsa. Vuonna 1907 W. S. liittyi äitinsä omaan teatteriyhtiöön Laura Winston Players.
W. S. Van Dyke Van Dyke tunnetaan ehkä parhaiten William Powellin ja Myrna Loyn ohjaamisesta neljässä "Pettävä varjo" -elokuvasarjan elokuvassa: "Pettävä varjo" (1934), "Pettävän varjon seuraaja" (1936), "Pettävän varjon uudet seikkailut" (1939) ja "Pettävä varjo kummittelee" (1941); ja Jeanette MacDonaldin ja Nelson Eddyn ohjaamisesta kuudessa yhteisessä menestyselokuvassaan: "Tuhma Marietta" (1935), "Rose Marie" (1936), "Laulavat sydämet" (1938), "Uusikuu" (1940) (vain puolet elokuvasta; Robert Z. Leonard korvasi Van Dyken), "Onnen unelma" (1940) ja "Olet kaikkeni" (1942).
W. S. Van Dyke Ohjaajanuransa aikana Van Dyke sai lempinimen "One-Take Woody" (suom. "Yhden oton Woody"); elokuviaan ohjatessa Van Dyke yritti saada jokaisen kohtauksen kuvattua (yhdellä otolla) nopeasti ja tehokkaasti.
Barry Van Dyke Barry Wayne Van Dyke (s. 31. heinäkuuta 1951 Atlanta, Georgia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on usein näytellyt isänsä Dick Van Dyken kanssa. Hänet tunnetaan kenties parhaiten roolistaan sarjassa "", jossa hän esiintyi pääosassa isänsä kanssa. Heidän roolihahmonsa Mark (Dick) ja Steve Sloan (Barry) olivat myös isä ja poika.
W. S. Van Dyke Vuonna 1937 Van Dyke palasi yhteistyöhön Nelson Eddyn ja Eleanor Powellin kanssa musikaalidraamaan "Rosalie". Van Dyke ohjasi Spencer Tracya, Gladys Georgea ja Franchot Tonea rikosdraamassa "He antoivat hänelle aseen" ja ohjasi Hollywoodin kirkkainta naistähteä Jean Harlow'ia tämän toiseksi viimeisessä elokuvassaan "Nuori lurjus rakastuu". Seuraavana vuonna 1938 Van Dykeltä ilmestyi kaksi menestyselokuvaa: musikaali "Laulavat sydämet" ja elämäkerta -draama "Marie Antoinette". "Laulavat sydämet" sai kolme Oscar-ehdokkuutta ja "Marie Antoinette" neljä. "Laulavat sydämet" -elokuvan pääosissa ovat Jeanette MacDonald ja Nelson Eddy ja "Marie Antoinette" -elokuvan pääosia esittävät muun muassa Norma Shearer, Tyrone Power, John Barrymore ja Gladys George. Vuonna 1939 Van Dyke ohjasi muun muassa Claudette Colbertin ja James Stewartin esittämän "Vannon silmieni kautta" ja "Pettävä varjo" -elokuvasarjan kolmannen osan "Pettävän varjon uudet seikkailut".
W. S. Van Dyke Vuonna 1936 Van Dyke palasi yhteistyöhön Jeanette MacDonaldin ja Nelson Eddyn kanssa elokuvaan "Rose Marie". Van Dyken seuraava elokuva "San Franciscon maanjäristys" (1936) sai vuonna 1937 kuusi Oscar-ehdokkuutta, joista musikaalidraama voitti yhden musiikista. Van Dyke sai elokuvasta toisen parhaan ohjauksen Oscar-ehdokkuuden, mutta ei taaskaan voittanut. Elokuvassa pääosia näytteli Clark Gable, Jeanette MacDonald, Spencer Tracy ja Jack Holt. Seuraavan elokuvan W. S. teki Barbara Stanwyckin ja Robert Taylorin kanssa, "Hänen veljensä vaimo" ja loppuvuodesta palasi yhteistyöhön Gablen ja Crawfordin kanssa uudestaan komediaan "Iloisia veijareita" sekä Powellin ja Loyn kanssa komedialliseen rikosmysteeriin ja "Pettävä varjo" -elokuvasarjan toiseen osaan "Pettävän varjon seuraaja".
Shane Van Dyke Shane Thomas Van Dyke on Mary (Carey) Van Dyken ja näyttellijä Barry Van Dyken ("Airwolf", "Lemmenlaiva", "") poika ja viihdetaiteilija Dick Van Dyken ("The Dick Van Dyke Show", "Maija Poppanen", "Chitty Chitty Bang Bang", "Night at the Museum") pojanpoika.
James Van Der Beek James Van Der Beek Jr (s. 8. maaliskuuta 1977) on amerikkalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan televisiosarjassa Dawson's Creek (1998-2003).
Mary Tyler Moore Mary Tyler Moore (29. joulukuuta 1936 Brooklyn, New York – 25. tammikuuta 2017 Greenwich, Connecticut) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten vuosien 1970–1977 tv-sarjasta "Mary Tyler Moore Show", mutta jo 1960-luvulla hän saavutti menestystä roolillaan "Dick Van Dyke Show’ssa".
Dick Van Dyke Dick Van Dyke on näyttelijä Jerry Van Dyken (1931–2018) isoveli. Dickin poika Barry Van Dyke ja pojanpoika Carry Van Dyke ovat myös näyttelijöitä. Dick oli naimisissa Margie Willetin kanssa vuodesta 1948 vuoteen 1984, ja sai hänen kanssaan neljä lasta, joiden nimet ovat Christian, Barry, Carrie Beth ja Stacy. Myöhemmin hän oli avoliitossa Michelle Triolan kanssa vuoteen 2009 saakka.
W. S. Van Dyke Yksityiselämässään Van Dyke oli naimisissa kaksi kertaa. Hän meni naimisiin näyttelijä Zina Ashfordin kanssa vuonna 1907, mutta he erosivat 13 aviovuoden jälkeen vuonna 1920. Toisen avioliiton Van Dyke solmi Ruth Mannixin kanssa 26. helmikuuta vuonna 1935. He saivat kolme lasta. He olivat naimisissa kahdeksan vuotta Van Dyken kuolemaan saakka. Vapaa-ajallaan Van Dyke oli paljon mukana politiikassa.
W. S. Van Dyke Vuonna 1935 Van Dyke ohjasi kolme elokuvaa. Roy Del Ruthin kanssa Van Dyke ohjasi musikaalin "Rakkauden sävel", jonka pääosissa ovat Jack Benny, Eleanor Powell ja Robert Taylor. Elokuva sai kolme Oscar-ehdokkuutta, joista se voitti yhden. Joan Crawfordia Van Dyke ohjasi draamakomediassa "Se alkoi suudelmasta" ja Jeanette MacDonaldia ja Nelson Eddyä Van Dyke ohjasi musikaalidraamassa "Tuhma Marietta", joka voitti yhden Oscar-palkinnon musiikista.
W. S. Van Dyke Van Dyke saapui Los Angelesin Hollywoodiin vuonna 1915 Zina-vaimonsa kanssa. Samana vuonna Van Dyke sai työn Charles Brabinin apulaisohjaajana tämän elokuvassaan "Korppi" (1915). Tämän jälkeen hän laati muutamia käsikirjoituksia ohjaaja Lawrence Windomille ja ohjaaja Arthur Bertheletille. Vuonna 1916 Van Dyke oli D. W. Griffithin apulaisohjaajana ja näyttelijänä tämän draamaelokuvassaan "Suvaitsemattomuus" (1916). Tämän jälkeen hän palveli merijalkaväessä. Van Dyke ylennettiin myöhemmin majuriksi ennen toista maailmansotaa.
Anna Louise Strong Anna Louise Strong (24. marraskuuta 1885 Friend, Nebraska – 29. maaliskuuta 1970 Peking) oli yhdysvaltalainen journalisti ja aktivisti. Hänet tunnetaan parhaiten Neuvostoliiton ja Kiinan kommunisteja tukeneesta raportoinnistaan.
Jerry Van Dyke Jerry McCord Van Dyke (27. kesäkuuta 1931 – 5. tammikuuta 2018) oli yhdysvaltalainen koomikko ja näyttelijä. Hän oli Dick Van Dyken nuorempi veli ja esiintyi myös veljensä komediasarjassa. Hän on esiintynyt sivurooleissa monissa televisiosarjoissa, muun muassa Middlessä sekä Coachissa, joista jälkimmäisessä hän esitti apulaisjalkapallovalmentaja Luther Van Damia (hän oli Emmy-ehdokkaana roolisuorituksestaan). Van Dyke kokeili myös pääroolin esittämistä 1960–luvun televisiosarjassa Äitini on auto (), jossa hän näytteli auton omistavaa poikaa (sarja sai huonon vastaanoton ja sitä on pidetty yhtenä huonoimmista tv–sarjoista). Van Dyken viimeinen tv–esiintyminen oli Middlessä vuonna 2015.
Rider Strong Rider King Strong (s. 11. joulukuuta 1979 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten televisiosarjasta "Isojen poikien leikit" Shawn Hunterin roolista, josta hän voitti Blimp-palkinnon vuonna 2000.
Barrett Strong Barrett Strong (s. 5. helmikuuta 1941 West Point, Mississippi, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja ja lauluntekijä. Hänen esittämä kappaleensa ”Money (That’s What I Want)” (1959) oli Motown-levy-yhtiön ensimmäinen hitti. Parhaiten Strong tunnetaan kuitenkin lauluntekijän urastaan yhdessä tuottaja Norman Whitfieldin kanssa. Hän esimerkiksi sanoitti lukuisia The Temptationsin levyttämiä kappaleita.
Van Dyke Brooke 49-vuotias Van Dyke Brooke aloitti elokuvaohjaajan- ja käsikirjoittajanuransa Vitagraph Studiosilla New Yorkissa vuonna 1908. Hän oli toiminut aiemmat vuosikymmenet arvostettuna näyttelijänä Detroitin teatterinäyttämöillä. Van Dyke teki ensiesiintymisensä elokuvissa vuonna 1909 ilmestyneessä "His First Girl" -lyhytelokuvassa. Van Dyken ensimmäinen ohjaustyö oli "" (1908). Hänestä tuli pian Vitagraphin kuuluisimpia ja arvostetuimpia ohjaajia.
W. S. Van Dyke 1940-luvulla Van Dyke ehti tehdä kolmessa vuodessa vielä 12 elokuvaa. 1940-luvulla Van Dyke ohjasi MacDonaldia ja Eddyä elokuvissa "Uusikuu" (1940), "Onnen unelma" (1940) ja "Olet kaikkeni" (1942) ja Powellia ja Loyta romanttisessa komediassa "Rakastan sinua taas" (1940) ja neljännessä "Pettävä varjo" -elokuvassa "Pettävä varjo kummittelee" (1941). Van Dyke ohjasi Robert Montgomerya, Ingrid Bergmania ja George Sandersia trilleridraamassa "Taivaan viha" (1941). Van Dyken viimeiseksi ohjaustyöksi jäi sotadraama "Päivä on koittava" (1942). Elokuva teki viisivuotiaasta lapsinäyttelijä Margaret O'Brienista tähden yhdessä yössä.
Dick Van Dyke Van Dyke esiintyi monissa komedioissa 1960-luvulla, muun muassa "Maija Poppanen", "What a Way to Go!", "Lt. Robin Crusoe, USN", "Fitzwilly", "The Art of Love", "Never A Dull Moment", ja "Divorce American Style". Vaikka monet hänen elokuvansa tältä kaudelta menestyivät huonosti, elokuva "Chitty Chitty Bang Bang" menestyi maailmanlaajuisesti ja tunnetaan hyvin nykyäänkin.
W. S. Van Dyke Loppuvuosinaan Van Dyke sairasti syöpää ja hän kärsi sydänvaivoista. Hän jaksoi ohjata vielä näihin aikoihin viimeisen elokuvansa "Päivä on koittava". Van Dyke oli harras Kristillisen tieteen kannattaja, joten hän kieltäytyi loppukuukausinaan kaikesta sairaalahoidosta. Saatuaan viimeisen ohjaustyönsä valmiiksi, hän sanoi hyvästit vaimolleen, lapsilleen ja studiopomo Louis B. Mayerille ja teki itsemurhan 53-vuotiaana 5. helmikuuta vuonna 1943 kotonaan Los Angelesin Brentwoodin kaupunginosassa, Kaliforniassa. Van Dyken toiveesta Jeanette MacDonald ja Nelson Eddy lauloivat hänen hautajaisissaan. Van Dyke on haudattu Glendalen Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle, "Columbarium of the Sanctuaries" -osaan suureen mausoleumiin.
W. S. Van Dyke Yli 25 vuotta kestäneen elokuvaohjaajanuransa aikana Van Dyke ohjasi melkein 90 elokuvaa, minkä lisäksi hän käsikirjoitti, tuotti ja näytteli. Van Dyke sairastui vakavasti loppuvuosinaan ja kuoli vuonna 1943.
W. S. Van Dyke Van Dyke oli Metro-Goldwyn-Mayerin monipuolisimpia ohjaajia: hän ohjasi draama-, western-, komedia-, rikos-, melodraama- ja musikaalielokuvia. Suurin osa Van Dyken ohjaamista elokuvista oli ilmestymisvuonaan vuoden suurimpia menestyselokuvia ja kassamagneetteja. Hän oli myös yksi MGM:n luotettavimmista ohjaajista, hän oli tehokas, joka sai elokuvat valmiiksi etuajassa ja alle budjetin. Van Dyke sai Oscar-palkintoehdokkuuden parhaasta ohjauksesta elokuvista "Pettävä varjo" (1934) ja "San Franciscon maanjäristys" (1936).
Four Strong Winds Four Strong Winds on kanadalaisen Ian Tysonin folk-tyylinen kappale vuodelta 1961. Tyson levytti sen vuonna 1963 yhdessä silloisen vaimonsa kanssa duona nimeltä Ian & Sylvia. Nykyisin laulu tunnetaan ehkä parhaiten Neil Youngin versiona vuodelta 1978.
W. S. Van Dyke Vuosi 1934 oli Van Dykelle menestykäs. Hän ohjasi William Powellia ja Myrna Loyta kahdessa menestyselokuvassa: "Kuolemaantuomittu" ja "Pettävä varjo". "Pettävä varjo" oli yksi vuoden 1934 menestyneimmistä kassamagneeteista ja sai vuonna 1935 neljä Oscar-ehdokkuutta: parhaan ohjauksen (Van Dyke), parhaan miespääosan (Powell), parhaan elokuvan (MGM) ja parhaan käsikirjoituksen (Goodrich ja Hackett) ehdokkuuden. "Kuolemaantuomitussa" näytteli "Hollywoodin kuninkaana" tunnettu Clark Gable, jota Van Dyke ohjasi Joan Crawfordin kanssa myöhemmin elokuvassa "Ihana seikkailu" (1934).
Danny Strong Danny Strong (s. 6. kesäkuuta 1974, Manhattan Beach, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan Jonathan Levinsonina televisiosarjassa "Buffy, vampyyrintappaja" (1997–2003). Hän vieraili sarjassa sen toisen tuotantokauden jaksosta "Inkamuumio" lähtien. Suurin rooli hänellä oli sarjan kuudennella tuotantokaudella. Hän esiintyi myös "Buffyn" esittämättömässä pilottijaksossa. Strong on lisäksi esiintynyt useissa elokuvissa ja vieraillut erilaisissa televisiosarjoissa kuten "Seinfeld" ja "Gilmoren tytöt". Lisäksi hän tekee säännöllisesti radiomainoksia. Hän on juutalainen.
Woody Harrelson Woodrow Tracy ”Woody” Harrelson (s. 23. heinäkuuta 1961 Midland, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kolmesti Oscar-ehdokkuuden saanut näyttelijä. Hänet tunntetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa "Mustat donkkaa tykimmin", "Syntyneet tappajiksi", "Veteen piirretty viiva", "Menetetty maa", "Zombieland" ja "2012". Hänet tunnetaan myös Haymitch Abernathyn roolistaan "Nälkäpeli"-elokuvasarjassa. Vuonna 2014 Harrelson sai Emmy-ehdokkuuden parhaasta miespääosasta draamasarjassa "True Detective".
Dick Van Dyke Richard Wayne ”Dick” Van Dyke (s. 13. joulukuuta 1925, West Plains, Missouri) on yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä. Suomessa hän tuli tunnetuksi suositussa 1960-luvun TV-ohjelmassaan "Dick Van Dyke Show". Hänen tunnetuimpia roolihahmojaan ovat tohtori Mark Sloan 1990-luvun tv-sarjassa "" sekä Perttu elokuvassa "Maija Poppanen".
Amy Van Dyken Van Dyken valittiin Amerikan vuoden naisuimariksi vuosina 1995-1996.
Van Dyke Parks Van Dyke Parks (s. 3. tammikuuta 1943) on monipuolinen yhdysvaltalainen muusikko ja näyttelijä.