mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Fort McMurrayn lentoasema Ensimmäisen epävirallisen postinkuljetuslennon Fort McMurrayhyn suoritti vuonna 1929 Western Canada Airwaysin pilotti Punch Dickens. Samana vuonna Commercial Airways solmi sopimuksen postin kuljettamisesta Fort McMurrayhyn ja kauemmaksi pohjoiseen, aina Luoteisterritorioissa sijaitsevaan Aklavikiin saakka. Ensimmäiset lentokoneet laskeutuivat kaupungin pohjoispuolella sijaitsevaan pudakseen. Vuonna 1942 Canadian Pacific Airlines lentoyhtiö rakensi Fort McMurrayn kaakkoispuolelle, nykyisen lentoaseman alueelle kiitotien ja terminaalirakennuksen. Canadian Airlines osti yhtiön myöhemmin, ja vuonna 2001 se siirtyi Air Canadan omistukseen.
Fort Fitzgerald Ennen eurooppalaisten saapumista paikalliset chippewa-intiaanit vierailivat ja leiriytyivät alueella sekä joidenkin lähteiden mukaan pitivät aluetta hengellisesti merkittävänä paikkana. 1900-luvun alussa alueelle saapuivat ensimmäiset eurooppalaiset turkiskauppiaat, jotka kuitenkin majoittuivat telttoihin ja rakensivat ainoastaan joitain varastorakennuksia. 1940-luvun puolivälin vaiheilla aluetta alettiin kehittämään voimakkaammin, kun se nousi yhdeksi Luoteisterritorioiden ja Albertan tärkeimmistä Hudson's Bay Companyn turkiskauppa-asemista. Alueen väkiluku kasvoi voimakkaasti, ja se saavutti lähes kaupungin mittasuhteet. Samoihin aikoihin Luoteisterritorihin perustettiin Fort Smithin kaupunki, jonne toiminta Fitzgeraldista siirtyi vuosien saatossa. Fort Smithiin perustetun sairaalan ja sen terveydenhuoltopalveluiden seurauksena kylän väkiluku laski voimakkasti muuttoliikkeen kiihtyessä entisestään. Vuonna 2008 asuinalueen väkiluku on enää noin 10 asukasta.
Fort McMurray Linja-autoyhtiö Greyhound suorittaa reittiliikennettä Fort McMurraystä Edmontoniin.
Fort Chipewyan Fort Chipewyan sijaitsee tiettömällä alueella, ja ainoat liikenneyhteydet ovat talvisin Fort McMurraystä rakennettavan 280 kilometrin pituisen talvitien lisäksi lentokoneet. Kylän läheisyydessä sijaitsee Fort Chipewyanin lentoasema.
Fort McMurray Ensimmäiset muistiin kirjoitetut maininnat öljyhiekkaesiintymistä teki 1870-luvulla tutkimusmatkailija Alexander MacKenzie. Vuonna 1870 Hudson's Bay Company (HBC) perusti turkiskauppa-aseman Athabascajoen ja Clearwaterjoen yhtymäkohtaan (Nykyinen Fort McMurray). Vuonna 1898 HBC sulki kauppa-aseman, mutta Fort McMurray toimi edelleen kauttakulkupaikkana ja tärkeänä etappina Klondikeeen matkalla oleville kullanetsijöille.
Alberta Highway 69 Alberta Highway 69 on lyhyt valtatie koillisessa Albertassa, Kanadassa. Tie erkanee Fort McMurrayn eteläpuolella Alberta Highway 63 -tiestä ja johtaa Fort McMurrayn lentoasemalle, Saprae Creek Estates -asuinalueelle ja päättyy Fort McMurrayn rautatien päätepisteessä sijaitsevalle Canadian National -rautatieyhtiön terminaalille, josta tukkipuuta siirretään kuljetettavaksi rautatietä pitkin etelään.
Tupinambát Varhaiset historialliset lähteet Brasilian rannikon intiaaneista ovat peräisin eurooppalaisilta, jotka jakoivat intiaanit hyvin laaja-alaisiin ryhmiin. Rannikon intiaanit tulivat tunnetuiksi tupeina ja siihen kuuluneilla ryhmillä oli hyvin samankaltainen kulttuuri ja kieli. Ryhmät eivät olleet kuitenkaan poliittisesti yhtenäisiä, vaan yhteisöjä leimasi jatkuva sodankäynti ryhmien kesken. Alueella asui myös intiaaneja, jotka eivät puhuneet tupi-kieliä ja heitä kutsuttiin nimellä tapuiat, joita varhaiset eurooppalaiset pitivät alueen vanhimpina asukkaina. Bahian intiaaneista kirjoittaneen Soares de Sousan mukaan tupinát ajoivat ensin tapuiat alueiltaan Brasilian rannikolla ja heitä seurasivat vuorostaan tupinambát. De Sousa perusti kirjoituksensa intiaanien kansanperinteeseen. Tupinambá-nimellä kutsuttiin sittemmin myös useita eri Amazonin suulla asuneita intiaaniryhmiä.
Portugalilaisten kohdatessa tupinamboja ensi kerran nämä kaksi kansaa kävivät aluksi keskenään kauppaa. Ryhmät joutuivat kuitenkin pian yhteenottoihin keskenään, kun sokerista tuli Euroopan kysynnän myötä arvokas vientituote ja tupinambojen hallitsemat alueet alkoivat käydä houkuttelevammaksi portugalilaisille siirtomaaherroille. Portugalilaisia myös kammotti intiaanien harjoittama kannibalismi, jolla oli tärkeä osa tuolloisessa intiaanikulttuurissa. Portugalilaiset valloittivat intiaanien maat ja väkivallasta selvinneet intiaanit päätyivät orjuuteen plantaaseille.
Fort McMurray Fort McMurray sijaitsee keskellä Athabascan öljyhiekkaesiintymiä, ja sitä kutsutaankin Albertan ja Kanadan öljypääkaupungiksi.
Sarnia Ennen eurooppalaisten saapumista alueelle siellä asui attiwandaron-intiaaneja. Ensimmäisenä eurooppalaisena heidät tapasi vuonna 1627 ranskalainen lähetyssaarnaaja LaRoche Daillon, joka kutsui heitä myöhemmin "neutraaleiksi" (). Lähetyssaarnaajat perustivat alueelle kylän nimeltä St. Francis, joka sijaitsi nykyisen Sarnian lähistöllä. Vuonna 1648 vihamieliset ja ylivoimaisilla tuliaseilla varustetut irokeesit hyökkäsivät attiwandaroneita vastaan, minkä seurauksena he pakenivat ja hylkäsivät asuinalueensa. Alue autioitui, mutta pian sen jälkeen sinne muutti chippewa-intiaaneja, jotka edelleen asuvat alueella.
Air Mikisew Fort McMurrayn kauppakamari nimesi Air Mikisewin Fort McMurrayn vuoden 2005 yritykseksi.
Nunavik Whapmagoostuin cree-intiaanikylä kuuluu osana Cree Regional Authorityyn, joka puolestaan on osa cree-intiaanien suurneuvostoa ("Grand Council of the Crees").Laajan alueen maaperässä on monia rikkauksia. Kaivannaisista odotettiin saatavan tuloja kaivosyhtiöiltä.
Fort McMurray Fort McMurrayn talous on vahvasti riippuvainen öljyteollisuudesta, muita tärkeitä työllistäjiä ovat metsäteollisuus ja matkailu. Alueen öljyhiekan tuottama energia kattaa noin 20% maan energiatarpeesta. Mikäli suunnitteilla olevat uudet avolouhokset aloittavat toimintansa, vuosien 2010–2020 välillä tuotanto tulee kolminkertaistumaan nykyisestä miljoonasta barrelista yli 3 miljoonaan. Kasvu on jo vaikuttanut alueen palveluiden ja tuotteiden hintoihin. Etenkin asuinkustannukset ovat erittäin korkeat kysynnän ylittäessä vuosi vuoden jälkeen tarjonnan. Keskimääräiset asuntojen hinnat ovat lähes kaksinkertaiset verrattuna Edmontonin vastaaviin. Kaksi suurinta öljyhiekkaa hyödyntävää yhtiötä alueella ovat Suncor Energy ja Syncrude.
Gillam Gillamissa sijaitsee myös Fox Lake First Nation -intiaanireservaatti. Reservaatin asukkaat ovat aluetta ennen asuttaneiden cree-intiaanien jälkeläisiä. Suurin osa alkuperäiskansasta asuu joko kylässä tai reservaatin alueella läheisessä Birdin kylässä.
Norway House Cree Nation Norway House Cree Nation on Norway Housen kylän läheisyydessä Manitoban provinssissa Kanadassa sijaitseva noin 4 460 asukkaan First Nations -intiaanireservaatti. Reservaatin asukkaat ovat pääasiassa Kanadan kilven aluetta vuosituhansia asuttaneiden cree-intiaanien jälkeläisiä.
Massachusetts Nykyisen Massachusettsin alue on ollut asuttuna noin kymmenentuhannen vuoden ajan. Ennen eurooppalaisia siellä asui Algonkin-kieliä puhuvia intiaaneja. Eurooppalaisten saapuessa heitä oli kymmeniätuhansia. Tunnetuimmat intiaaniyhteisöt olivat Massachusett, Wampanoag, Pennacook, Mahican (Stockbridge), Pocumtuck ja Nipmuck. Eurooppalaisten mukanaan tuomat taudit surmasivat jopa alueen intiaaniväestöstä jo 1600-luvun alkupuolella.
Keltaveitset Keltaveitset, (), omalla kielellä T'atsaot´ine, olivat melko pieni intiaaniheimo, joka asui kanadan subarktisen havumetsä-alueen pohjoisosissa tundran rajalla ennen eurooppalaisten tuloa. Heimon alueella Suuresta Orjajärvestä pohjoiseen oli runsas kupariesiintymä, joka tuotti intiaanien välisessä kaupassa
heimolle suuren omaisuuden vaihdettavana kauppatavarana.
Heimon kaikki nimitykset Yellow Knives, Copper Indians "Kupari-intiaanit", Red Knives "Punaveitset" viittasivat kupariin. Keltaveitset kuuluivat na dene]-kieliryhmään.
Keltaveitsien heimo menetti asemansa kuparikaupassa, kun eurooppalaiset saapuivat ja myivät intiaaneille ruutiaseita ja muita tavaroita. Yellowknifet sulautuivat lopulta erääseen lännessä olevaan suurempaan intiaaniheimoon.
Yukon (joki) Eurooppalaiset saapuivat Yukonjoelle 1700-luvun lopulla, ja Hudson’s Bay Company perusti 1847 Yukonin ja Porcupinen risteyskohtaan Fort Yukonin ja vuotta myöhemmin Yukonin ja Pellyn risteyskohtaan Fort Selkirkin. Intiaanien poltettua Fort Selkirk vuonna 1852 eurooppalaiset vetäytyivät Yukonin yläjuoksultaa kahdeksi vuosikymmeneksi. Alaska Commercial Company perusti 1874 Fort Reliancen ja alkoi pian sen jälkeen käyttää joella höyrylaivoja.
Yellowknife Nykyisen Yellowknifen alueen alkuperäisasukkaita olivat koiran kylkiluu -intiaanikansa. Elinkeinonaan he harjoittivat karibunmetsästystä. Karibusta saatiin niin ruokaa kuin asumusten, työkalujen ja vaatteiden raaka-aineetkin. Nimensä Yellowknife sai kuitenkin yellowknife-intiaaneilta. Nimi (suom. keltaveitset) viittasi heidän kuparista valmistettuihin veitsiinsä. Ensimmäinen eurooppalainen alueella oli tiettävästi Luoteisen kauppakomppanian edustaja Peter Pond, joka liikkui alueella vuosien 1785 ja 1787 välillä. Pond perusti Fort Providence -nimisen aseman nykyisestä kaupungista kaakkoon. Asemaa käytettiin leirinä Fort Chipewyanista käsin vuoteen 1823 saakka. Eurooppalaiset tulivat alueelle kuitenkin vielä pitkään vain yksittäisinä matkailijoina. Ainut vakituinen asutus lähistöllä oli pitkään intiaanien Dettah 12 kilometriä kaakkoon.
Prince George (kaupunki) Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asuivat Lheidli T'Enneh intiaanit. Ensimmäinen eurooppalainen seudulla oli tiettävästi tutkimusmatkailija Alexander Mackenzie, joka kulki alueen läpi vuonna 1793. Eurooppalaiset siirtolaiset tiesivät rakenteilla olevan Grand Trunk Pacific Railway rautatieyhtiön ratalinjauksen kulkevan alueen läpi ja asettuivat viljelemään maata seudulle vuonna 1906. Seuraavana vuonna Simon Fraser perusti "Fort George" -nimisen turkiskauppa-aseman nykyisen kaupungin alueelle. Kauppa-asema oli osa North West Companyn verkostoa. Muutamaa vuotta myöhemmin kilpaileva Hudson’s Bay Company perusti oman kauppa-asemansa, "South Fort Georgen". Molemmat alueet houkuttelivat alueelle siirtolaisia ja kilpailivat keskenään. Myöhemmin South Fort Georgesta muodostui Prince Georgen kaupunginosa. Rautatie valmistui vuonna 1914, ja Prince Georgen kaupunki perustettiin 6. maaliskuuta 1915. 1900-luvun alussa siipiratasalukset olivat alueen tärkein ja helpoin liikenneväline lähes tiettömällä alueella. Alukset liikennöivät Fraser- ja Nechakojokia pitkin Tyynenmeren rannikolla sijaitsevaan Vancouveriin.
Lethbridge Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui mustajalka-, cree- ja ktunaxa-intiaaniheimoja. Etenkin mustajalat vastustivat eurooppalaisten siirtolaisten muuttoa alueelle mutta joutuivat lopulta peräytymään 1860-luvulla.
Fort McMurray Canadian National Railwayn rautatie johtaa Edmontonista Fort McMurrayn kautta Lac La Bicheen. Matkustajaliikenne päättyi vuonna 1989 kun CN lakkautti "Muskeg Mixed" -sekajunan vuonna 1989. Samassa junassa oli sekä matkustajavaunuja että tavaravaunuja. Nykyisin radalla on enää tavaraliikennettä.
Fort McMurray Fort McMurray on öljyteollisuuden kasvun johdosta Kanadan nopeimmin kasvava asuinalue. Noin viidesosa kaupungista tuhoutui suuressa metsäpalossa vuonna 2016. Metsäpalon alta evakoitiin noin 100 000 ihmistä, mikä oli Albertan historian suurin evankointioperaatio. Metsäpalo oli Kanadan historian eniten taloudellista vahinkoa aiheuttanut luonnonkatastrofi.
Indianapolis Indianapolisin alueella asui Mississippin kulttuurin kummunrakentaja, jotka kuitenkin katosivat 1400-luvun puolivälissä. Historioitsijat eivät tiedä alueen tapahtumista seuraavaan pariin vuosistaan. Kun eurooppalaiset saapuivat 1600-luvulla Indianaan, Indianapolisin alueella asui miameja ja potawatomeja. Eurooppalaiset laajensivat Indianan aluetta ostamalla maita intiaaneilta. Indianasta tehtiin osavaltio vuonna 1820, jolloin sen pääkaupunki oli Corydon, joka sijaitsi kuitenkin Indianan eteläosassa. Uuden pääkaupungin paikka valittiin keskemmältä osavaltiota, ja Indianapolis perustettiin. Sen nimen keksi tuomari Jemeriah Sullivan, joka yhdisti Indianan ja kreikan kielen sanan "polis", ”kaupunki”.
Toledo (Ohio) Ennen eurooppalaistaustaisten siirtolaisten saapumista Maumee-joen suulla asui erie-intiaaneja. Vuonna 1615 alueella vieraili kanadanranskalainen Etienne Brule ja vuonna 1689 Robert Cavelier de La Salle julisti alueen osaksi Ranskaa kuningas Ludvig XIV:n nimissä. Ranskalaiset perustivat joen varrelle kauppa-asemia, mutta pian he joutuivat kilpailemaan brittien kanssa. Ranska menetti alueen briteille Suuren siirtomaasodan jälkeen vuonna 1763. Yhdysvaltojen vapaussodan jälkeen alueesta tuli osa Yhdysvaltoja. Maa kävi kuitenkin yhteenottoja alueen itniaanien kanssa. Toledon alueen siirtolaisuudesta tuli mahdollista vasta, kun intiaanit voitettiin lähellä käydyssä Fallen Timbersin taistelussa. Vuosina 1803–1805 rakennettiin nykyisen kaupungin paikalla sijainnut Fort Industry. Suuri osa alueen siirtolaisista pakeni kuitenkin vuoden 1812 sodan puhjettua.
Kalliovuoret Ensimmäisiä eurooppalaisia Kalliovuorilla oli espanjalainen löytöretkeilijä Francisco Vásquez de Coronado sotilaineen, lähetyssaarnaajineen ja afrikkalaisine orjineen. Hän seurueineen vieraili alueella vuoden 1540 tienoilla. Pohjois-Amerikkaan saapuneet eurooppalaiset esittelivät intiaaneille monia uusia asioita kuten hevosen ja metalliset työkalut. Eurooppalaiset toivat mukanaan myös uusia sairauksia. Uuden kulttuurin saapumisen seurauksena Kalliovuortenkin intiaanien elämä muuttui. He joutuivat muun muassa hylkäämään osan vanhoista asuma-alueistaan ja luopumaan ennen ravintonaan käyttämästä biisonista, jonka eurooppalaiset metsästivät mantereella lähes sukupuuttoon.
Lewisin ja Clarkin retkikunta teki ensimmäisen tieteellisen tutkimuksen Kalliovuorista nykyisten Yhdysvaltojen läpi kulkeneella matkallaan vuosina 1804–1806. Näytteitä keräsivät ainakin ryhmän kasvi- ja eläintieteilijät sekä geologit. Retkikuntaa kiitetään joskus myös siitä, että he tutkimusmatkallaan avasivat oven länteen, muun muassa Kalliovuorille. Lewisin ja Clarkin aikaan Kalliovuorilla asui kuitenkin jo useita uudisasukkaita, jotka toimivat esimerkiksi metsästäjinä. Nämä ”vuorten miehet” vaeltelivat alueella erityisesti vuosien 1800–1850 välisenä aikana. Heidän joukossaan oli muutamia sittemmin tunnetuiksi tulleita henkilöitä, kuten Kit Carson ja John Colter. Carson nousi kuuluisuuteen opastettuaan John C. Frémontia kartoitusretkellä, ja John Colter oli nykyisen Yellowstonen kansallispuiston ”löytäjä” eli ensimmäinen eurooppalainen sen alueella.
Cut Knifen taistelu Keväällä 1885 alueen métisit aloittivat kapinan Kanadan hallitusta vastaan ja perustivat Saskatchewanin alueen väliaikaishallituksen, joka otti hallintaansa Batochen kylän läheisyydessä sijainneet alueet. Kapinajohtaja Louis Riel aloitti neuvottelut alueen intiaanien kanssa saadakseen heidän tukensa. Alueen cree- ja assiniboine-intiaanit olivat myös tyytymättömiä Kanadan treaty-ehtoihin ja hallituksen maapolitiikkaa vastaan. Intiaanipäällikkö Poundmakerin johdolla joukko cree-intiaaneja lähti matkalle Battlefordin kylään tapaamaan intiaaniasiamies Raetta. He vaativat Kanadan hallitukselta enemmän ruoka-apua, sillä monet intiaaniryhmät kärsivät lähes nälänhätää. Ruokatarvikkeiden puute johtui lähinnä eurooppalaisten siirtolaisten rajoittamattomasta biisonin metsästyksestä, mikä johti biisonikannan rajuun laskuun ja eläinten katoamiseen lähes sukupuuttoon. Battelfordin asukkaat hylkäsivät talonsa ja pakenivat kylässä sijainneeseen ratsupoliisien linnakkeeseen 30. maaliskuuta, kun he olivat saaneet tiedon kylää lähestyvästä suuresta intiaanijoukosta. Poundmakerin saavuttua Battelefordiin intiaaniasiamies Rae kieltäytyi astumasta ulos linnoituksesta ja neuvottelemasta intiaanien kanssa. Poundmaker viipyi kylässä kaksi vuorokautta ja odotti Raen suostumista neuvotteluihin.
Orkneylaiset Saaret liitettiin muun Skotlannin mukana Britanniaan vuonna 1707. Hudson’s Bay Company alkoi toimia vuodesta 1707 Stromnessista käsin ja suurin osa sen työntekijöistä oli paikallisia. Tästä syystä monet paikalliset muuttivat Kanadaan ja siellä erityisesti Manitobaan. 1700-luvulla 75% Hudson’s Bay Companyn työntekijöistä oli orkneylaisia. Saskatchewanin alueelle 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa muuttaneet orkneylaiset sekoittuivat paikallisten cree-intiaanien kanssa. Yhteys Orkneysaarille muistetaan heistä polveutuneiden cree-intiaanien keskuudessa edelleen.
Moose Jaw Tiettävästi ensimmäinen asutus paikalla oli intiaanien turkiskauppasema. Alueen läpi virtaavan joen kapea ylityspaikka ja veden sekä riistan helppo saanti suosivat kauppapaikan syntymistä. Creet ja assiniboinet perustivat alueelle talvileirinsä ja tämän vuoksi alueen läheisyydessä on heidän hautausmaitaan. Kaupungin nimi johtaa juurensa cree-intiaanien sanasta "Moosegaw".
Grand Rapids First Nation Reservaatin väkiluku on 591, ja se on keskikokoinen reservaatti verrattuna useisiin Kanadan intiaanireservaatteihin. Väestö muodostuu cree-intiaaneista, métis-intiaaneista ja muista Amerikan alkuperäisheimojen edustajista. Yleisimmät kielet ovat cree ja englanti.
Cut Knifen taistelu Samaan aikaan creet olivat leiriytyneet Battlefordin länsipuolella, Cut Knifen jokiuoman rannalla. Joukko assiniboineja oli liittynyt heidän joukkoihinsa puolustautuakseen tuhansilta Kanadan sotilaita, jotka liikkuivat alueella Saskatchewanin kapinan tukehduttamiseksi. Cree-intiaanien tapojen mukaan poliittinen johtaja Poundmaker astui syrjään johtoasemasta ja taistelun alkaessa sotapäälliköksi nousi Fine-Day. Kaikkiaan alueella oli yhdeksän cree-ryhmää ja kolme assiniboine-ryhmää. Miehiä, naisia ja lapsia alueella oli kaikkiaan noin 1500.
Kalifornian intiaanit Joidenkin heimojen yhteiskunta oli pitkälle eriytynyt ja yksityisomaisuuteen perustuva. Rahana käytettiin muun muassa kotilonkuoria. Kaliforniassa asui moneen suureen kieliryhmään kuuluneita intiaaneja. Silti niiden kulttuurit muistuttavat toisiaan. Ihmiset hankkivat elatuksensa muun muassa tammenterhojen keruulla, metsästyksellä ja monesti kalastuksellakin. Vain mohavet ja ehkä jotkut muut heimot viljelivät maata. Silti kaikki viljelivät tupakkaa. Yleensä alueen intiaanit olivat rauhallisia, mutta sotaisiakin heimoja joukossa oli. Heimojen välinen kauppa oli laajaa. 1800-luvun alussa eurooppalaiset toivat Kalifornian alueelle kulkutauteja, jotka tappoivat monia intiaaneja. Vuonna 1850 saapuivat amerikkalaiset valkoiset asuttajat idästä, mikä johti intiaanisotaan joissa intiaaneja surmattiin joukoittain. Kaliforniassakin intiaanien määrä oli alimmillaan vuoden 1900 tienoilla, minkä jälkeen määrä alkoi taas kasvaa.
Intiaanit Arviot intiaanien määrästä ennen Kolumbusta eroavat toisistaan paljon, ja varhaisten tutkijoiden luvut ovat hyvin summittaisia. Vasta vuonna 1928 saatiin ensimmäinen tarkka arvio. Tuolloin Smithsonian-instituutin etnografi James Mooney kävi läpi siirtomaiden aikaisia asiakirjoja ja tuli siihen lopputulokseen, että Pohjois-Amerikassa asui vuonna 1491 noin 1,15 miljoonaa intiaania. Myöhemmät tutkijat ovat kuitenkin arvioineet, että yksinomaan Keski-Meksikossa ja asteekkien valtakunnassa asui noin 25 miljoonaa intiaania Kolumbuksen aikoihin. Tämän väitteen mukaan Keski-Meksiko oli maailman tiheimmin asuttu alue. Brasilian alueella uskotaan eläneen noin 5–12 miljoonaa intiaania samalla aikakaudella.
Erie Nykyinen Erie on saanut nimensä alueen alkuperäisasukkaiden erie-intiaanien mukaan. Eriet tuhoutuivat irokeeseja vastaan 1600-luvulla käydyissä sodissa. Ensimmäiset eurooppalaiset alueella olivat ranskalaiset, jotka rakennuttivat Fort Presque Isle -nimisen linnakkeen nykyisen kaupungin paikkeille vuonna 1753. Ranskalaiset joutuivat luovuttamaan linnakkeen briteille vuonna 1759, mutta linnake tuhoutui intiaanien hyökkäyksessä Pontiacin kapinan aikana vuonna 1763. Linnakkeen tuhoutumisen jälkeen ympäröivä seutu oli erämaata aina Yhdysvaltain vapaussodan jälkeiseen aikaan saakka. Lopulta Pennsylvanian osavaltio osti alueen liittovaltiolta. Siirtolaisia alkoi saapua uudelleen vasta vuonna 1794 ja vuonna 1795 alettiin suunnitella kaupunkia. Kaupungin satama aukesi vuonna 1801.
Mississippin kulttuuri Temppelikummunrakentajien traditio jaetaan moneen vaiheeseen. Vuosiluvut tarkoittavat aikoja, milloin kulttuurin vaihe oli menossa useimmilla paikoilla.1000–1550 kukoistanut Fort Ancient -kulttuuri kehittyi Mississippi-kulttuurista riippumatta 100–500 jaa. kukoistaneesta Hopewell-kulttuurista. Ohiossa Lebanonin lähellä sijaitseva Fort Ancient on Hopewell-intiaanien rakentama, ja myöhemmin Fort Ancient -intiaanien asuttama. Linnoitusta muistuttava Fort Ancient olikin seremoniakeskus. Maavallien korkeus on 6 metriä ja pituus 5 km, ja ne sulkevat 0,4 km²:n alan kukkulan huipulla. Käärmekumpu on Fort Ancient -intiaanien tekemä. Fort Ancient -intiaanit tekivät myös satoja lintujen ja muiden eläinten muotoisia kuvakumpuja. Ei osata sanoa, mikä häivytti Fort Ancient-ihmiset paikalta, shawneet saapuivat paikalle vasta eurooppalaisten tulon aikoihin. Ei osata sanoa, mikä on shawneitten ja Fort Ancientin asukkaiden suhde. Joidenkin tutkijoiden mielestä Fort Ancient -ihmiset olisivat shawneitten esi-isiä, toisten mielestä Fort Ancientin tekijät kuolivat sairauksiin ja sotiin, ja shawneet muuttivat myöhemmin alueelle.
Wyoming Ensimmäiset ihmiset saapuivat Wyomingin alueelle tiettävästi noin 13 500 vuotta sitten. He olivat todennäköisesti Amerikkaan Beringinsalmen yli tulleita intiaanien esi-isiä. Osavaltion alueelta löydettyjen ihmisten metsästämien mammuttien jäännöksistä on päätelty, että alueella oli suhteellisen runsas asutus. Ensimmäiset eurooppalaiset alueella olivat todennäköisesti kanadanranskalaisia kauppiaita. Vérendryen veljekset Francois ja Louis-Joseph kävivät ehkä Big Horn -vuorilla vuonna 1743. John Colterin tiedetään käyneen varmasti alueella hänen tutkiessaan Yhdysvaltojen luoteisosia 1806–1807. Hänen jälkeensä alueelle tulivat amerikkalaiset metsästäjät ja turkiskauppiaat. 1840-lukuun mennessä merkittävimmät alueen vuoret ja joet oltiin löydetty ja nimetty. Vuosien 1840 ja 1867 välillä tuhannet siirtolaiset kulkivat alueen läpi matkatessaan Oregoniin ja Kaliforniaan. Wyomingiin kehittyi matkaajien käyttämän reitin varrelle huoltopisteitä, joista tunnetuimmat olivat Fort Bridger ja Fort Laramie.
Jacksonville (Florida) Nykyisen Jacksonvillen alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja olivat timucuat. Ensimmäiset eurooppalaiset alueella olivat Rene de Laudonnieren johtama joukko Ranskasta saapuneita hugenotteja vuonna 1562. Hugenotit perustivat Fort Caroline-linnoituksen hieman nykyisen kaupungin pohjoispuolelle. Espanjalaiset valtasivat linnoituksen ranskalaisilta vuonna 1565. Jacksonvillen alue tunnettiin tuolloin nimellä "Wacca Pilatka", joka oli timucuan kieltä ja viittasi lehmien kahluupaikkaan. Paikka sai englanninkielisen nimen "Cowford" timucuankielisen nimen mukaan.
Port Coquitlam Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui rannikon salishein kuuluvia -intiaaneja noin 7000 eaa. lähtien. Alueen nimi Coquitlam tulee intiaanien käyttämästä halkomelemin kielestä, ja se tarkoittaa punalohta.
Kansas Ennen eurooppalaisia Kansasissa asui tuhansien vuosien ajan intiaaneja. Vuosina 1541-1739 siellä liikkui ranskalaisia ja espanjalaisia tutkimusmatkailijoita, jotka etsivät kultaa ja kävivät kauppaa intiaanien kanssa.
Kansas kuului Louisianan ostoalueeseen jonka Thomas Jefferson osti Napoleonilta Yhdysvalloille vuonna 1803. Sinne asettui ensin karjankasvattajia. Vuonna 1874 mennoniitit toivat Venäjältä Kansasin ilmastoon hyvin sopivan talvivehnälajikkeen, ja viljelyn painopiste siirtyi vehnään.
Nunavik Alue on Québecin inuitien kotialue, ja sen väkiluku on noin 11 000. Asukkaista 90 prosenttia on inuiteja. Asutus on keskittynyt alueen neljääntoista inuit-kylään sekä cree-intiaanien asuttamaan Whapmagoostuin kylään.
Janvier Kylä sijaitsee noin 120 kilometriä etelään Fort McMurraystä, Highway 881 maantien varrella. Kylän pohjoispuolella sijaitsevaa First Nations intiaanireservaattia lukuun ottamatta Janvier sijaitsee kaukana muista asutuskeskuksista metsäisellä alueella.
Fort McMurray Highway 63 on ainoa tieyhteys Fort McMurraystä Edmontoniin ja muualle Kanadaan. Öljyhiekan hyödyntämisestä johtuen tie on erittäin vilkkaasti ja raskaasti liikennöity. Tiellä on kuljetettu useita Kanadan raskaimpia lasteja. Tie on erittäin vaarallinen, ja sillä sattuukin vuosittain useita onnettomuuksia. Vuosien 2001–2005 välillä tiellä sattui noin 1000 onnettomuutta, joissa kuoli 25 ja loukkaantui 257 henkilöä. Tiestä onkin joskus käytetty nimeä "Itsemurha 63" (). Vuonna 2006 Albertan hallitus teki päätöksen tien leventämisestä nelikaistaiseksi (2+2).
Red Lake (kunta Kanadassa) Tiettävästi jo kahdeksannella vuosituhannella eaa. Red Laken alueella on asunut paleointiaaneja Pohjois-Amerikan arkaaisella kaudella, mutta arkeologisissa kaivauksissa on pystytty varmistamaan metsämaan kulttuurin asukkaiden asuneen alueella ainakin ensimmäisellä vuosituhannella. Ensimmäiset First Nations- cree- ja sioux-intiaanit polveutuivat näistä aikaisemmista kulttuureista. 1700–1800-lukujen aikana ojibway-intiaanit muuttivat alueelle, ja heistä muodostui nopeasti merkittävin ryhmä.
North Vancouver (kunta) Satoja vuosia ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui salish-intiaaneihin kuuluvia sḵwx̱wú7mesh-, musqueam- ja tsleil-waututh-intiaaneja.
York Factory First Nation (York Landing) Arkeologisissa tutkimuksissa on todettu cree-intiaanien asuneen York Factoryn alueella noin 1000 vuotta ennen eurooppalaisten saapumista alueelle. York Factory toimi 1600-luvulta 1800-luvun loppupuolelle Hudson's Bay Companyn päämajana, ja sieltä käsin yhtiö hallitsi turkiskauppaa Rupertinmaaksi kutsutulla alueella, joka levittäytyi laajalle alueelle Nelsonjoen valuma-alueen varsille. Vuonna 1957 Hudson's Bat Companyn suljettua toimipisteensä, Kanadan hallitus päätti sulkea kylän ja pakkosiirtää asukkaat uudelleen, uudeksi paikaksi valittiin York Landing, lähellä Illfordin kylää.
Fort MacKay Fort MacKay (Tunnetaan myös nimellä Fort McKay) on 862 asukkaan (2008) pikkukylä ja intiaanireservaatti Kanadassa, Albertan provinssissa, Wood Buffalon kunnassa. Kylän itäpuolella virtaa Athabascajoki. Kylä sijaitsee Alberta Highway 63 pohjoispään läheisyydessa, noin 60 kilometriä Fort McMurraystä pohjoiseen. Fort MacKayn tärkeimpiä työllistäjiä ovat Athabascan öljyhiekkaa hyödyntävät öljy-yhtiöt. Fort MacKay/Horizon lentoasema sijaitseen kylän luoteispuolella.
Kanadan historia Tuore konfederaatio pyrki leviämään länteen. Sen hallitus, ensimmäisen pääministerin John A. Macdonaldin alaisuudessa, osti 1869 Rupertinmaan 300 000 punnalla. Harvaan asuttua maata alettiin kutsua nimellä Luoteisterritoriot. Rupertinmaa oli ollut Hudson’s Bay Companyn hallussa vuodesta 1670. Luovutuksesta päätettiin Rupertinmaan sopimuksella jo vuotta aiemmin, mutta Redjoen kapina viivästytti sopimuksen täytäntöönpanoa vuoteen 1870. Rupertinmaan alueella asui lähinnä alkuperäisasukkaita ja intiaanien sekä eurooppalaisten jälkeläisiä métisejä, joiden kanssa Kanadan hallitus ajautui erimielisyyksiin. Louis Riel johti Redjoen kapinaa. Hän onnistui valtaamaan Fort Garryn linnoituksen ja pakotti näin Kanadan hallituksen neuvottelemaan hänen kanssaan. Kanadassa suostuttiin Rielin vaatimuksiin métisien erioikeuksista, ja Luoteisterritorioista lohkaistiin Manitoban provinssi, joka liitettiin dominioon 1870.
Britannia perusti 1866 Brittiläisen Kolumbian siirtokunnan. Alueelle oli alkanut jo 1850-luvulla virtaamaan uudisasukkaita kultalöydösten ansiosta. Kultakaivokset ehtyivät kuitenkin pian, ja siirtokunta ajautui köyhyyteen. Brittiläinen Kolumbia liittyi dominioon 1871, kun Kanada oli luvannut hoitaa sen velat ja rakentaa 10 vuoden sisällä mantereen yhdistävän rautatien. Canadian Pacific Railway yhdisti 1885 läntisen Kanadan. Kanadan hallinto perusti 1873 North-West Mounted Policen, josta tuli myöhemmin Kanadan ratsupoliisi, tuomaan lakia maan länsiosiin. Samaan aikaan métisit aiheuttivat jälleen sekasortoa, kun monet heistä olivat muuttaneet nykyisen Saskatchewanin alueelle. Siellä he ottivat jälleen yhteen hallituksen maanmittaajien kanssa. He ottivat yhteyttä Louis Rieliin, joka aloitti 1885 cree-intiaanien tukemana kapinan. Rautatie toi hallituksen joukot paikalle muutamassa päivässä. Riel antautui toukokuussa, ja myöhemmin samana vuonna hänet hirtettiin maanpetoksesta.
Wilmington (Delaware) Nykyisen Wilmingtonin alkuperäisasukkaita olivat delaware-intiaanit. Eurooppalaistaustaisia siirtolaisia alkoi saapua alueelle 1600-luvulla. Ensimmäiset eurooppalaiset Delawarejoen laakson alueella kuuluivat Peter Minuitin johtamaan ruotsalaiseen retkikuntaan vuonna 1638. Minuit osti maata delaware-intiaaneilta ja paikalle perustettiin Uusi Ruotsi-niminen siirtokunta. Paikalle rakennettu linnoitus sai nimen Fort Kristina kuningatar Kristiinan mukaan. Ensimmäisten siirtolaisten joukossa oli ruotsalaisia, suomalaisia, hollantilaisia, saksalaisia ja yksi Karibialta peräisin ollut vapautettu musta orja. Siirtokunta ei lopulta herättänyt kovin suurta kiinnostusta Ruotsissa ja siihen panostettiin vain vähän. Vuonna 1656 se päätyi Uuden Amsterdamin alankomaalaisten käsiin piirityksen jälkeen. Alankomaalaisia seurasivat puolestaan vuonna 1664 englantilaiset.
Utah Ennen eurooppalaisia Utahin alueella eli intiaaneja monista heimoista kuten bannock, gosiute, navaho, paiute, shoshoni ja ute.
Frog Lake Massacre Cree-intiaanien keskuudessa oli kasvavaa kaunaa Kanadan hallituksen treaty-politiikkaa vastaan ja intiaanien tärkeimmän ravinnonlähteen, biisonin lukumäärien laskiessa jyrkästi kontrolloimattoman metsästyksen johdosta, sekä samanaikaisesta métisien voittoisasta Duck Laken taistelusta johtuen päällikkö Big Bear kokosi joukkonsa vastustamaan Kanadan hallituksen joukkoja ja alueelle muuttavia siirtolaisia.
Mahicanit Tieto tapahtumista aiheutti pakokauhun Hudsonjoen kauppa-asemilla. Uuden-Hollannin kuvernööri Peter Minuit, joka oli ostanut Manhattanin saaren ja perustanut sinne Fort Amsterdamin linnakkeen, antoi maanmiehilleen määräyksen pysyä intiaanisodassa puolueettomina. Hän evakuoi kauppa-asemien asukkaat ja toimitti nämä suojaan Fort Amsterdamiin. Mahicanit ja mohawkit jatkoivat sotaansa vuoteen 1628, kunnes mahicanit joutuivat jättämään kylänsä Hudsonjoen länsipuolella ja siirtymään joen yli itään. Mohawkit ottivat alueen turkiskaupan hallintaansa, ja heistä tuli Uuden-Amsterdamin merkittävin kauppakumppani. Hollantilaisten asutus alkoi painottua enemmän Manhattanille, jossa Uusi-Amsterdam kohosi Peter Minuitin johdolla hetkelliseen kukoistukseen alueen alkuperäisväestön joutuessa antamaan tilaa eurooppalaisille maahanmuuttajille. Hollantilaisten ja intiaanien välit pysyivät kuitenkin hyvinä Peter Minuitin valtakauden ajan.
Eriejärvi Useat intiaaniheimot elivät Eriejärven itärannoilla ennen eurooppalaisten saapumista Amerikan mantereelle. Eriet asuivat järven eteläpuolella ja attiwendaronkit asuivat itäreunan pohjoispuolella. Port Stanleyn lähellä on jo 1500-luvulla perustettu pieni kylä, jossa asui parhaimmillaan jopa 800 intiaania. Eurooppalaiset kutsuivat attiwendaronkeja "neutraaleiksi intiaaneiksi", sillä he kieltäytyivät taistelemasta muita heimoja vastaan. Molemmat suurista Eriejärven rantoja asuttaineista intiaaniheimoista valloitettiin irokeesisotien aikaan. Sotien jälkeen irokeesit asuttivat Eriejärven itäpuolta ja sitä käytettiin metsästysalueena.
Riverton (Manitoba) Riverton on myös eräs Kanadan ensimmäisistä islantilaisten siirtolaisten asuttamista paikkakunnista. Myöhemmin alueelle on muuttanut myös ukrainalaisia, puolalaisia, saksalaisia, unkarilaisia sekä mennoniittejä. Alueen alkuperäiset asukkaat ovat olleet cree-intiaaneja sekä métisitejä, joiden jälkeläiset asuvat edelleen kylän ympäristössä.
Langley (kunta Kanadassa) Ennen eurooppalaisia, alueella asui -intiaanejam joiden jälkeläisiä asuu alueella nykypäivänäkin.
Cut Knifen taistelu Cut Knifen taistelu oli cree- ja assiniboine-intiaanien sekä Kanadan joukkojen välillä käyty taistelu. Taistelu käytiin Battlefordin kylän lähettyvillä, Saskatchewanin provinssissa 2. toukokuuta 1885. Taistelu oli yksi saskatchewanin kapinan taisteluista ja se sai alkunsa Kanadan ratsupoliisien, miliisin ja armeijan joukkojen hyökätessä cree- ja assiniboine-intiaanien joukkoja vastaan. Kanadan joukot peräytyivät lopulta molempien osapuolten kärsittyä tappioita.
Draper Asuinalue on nimetty Thomas Draperin mukaan. Draper perusti vuonna 1922 alueelle "McMurray Asphaltum & Oil Company" -yhtiön. Fort McMurrayhyn johtava rautatie kulki aikaisemmin alueen läpi, mutta rautatieliikenne on sittemmin lakkautettu ja kiskot poistettu. Suurin osa asukkaista asuu joen etelärannalla, mutta pohjoisrannalla on joitakin asuntoja, ja niiden asukkaiden täytyy ylittää joki kesäisin veneellä ja talvisin jäätä pitkin.
Grand Rapids First Nation Grand Rapids First Nation on creenkielinen yhteisö Manitoban provinssin pohjoisosassa. Suuri osa reservaatin asukkaista on Kanadan kilven aluetta tuhansia vuosia asuttaneiden cree-intiaanien jälkeläisiä.
Rainy Lake Pohjois-Amerikan alkuasukkaista alueella asuivat cree- ja assiniboine-intiaanit. Ensimmäinen alueella vieraillut eurooppalainen oli ranskalainen tutkimusmatkailija Jacques de Noyon vuonna 1688. Ensimmäisen tukikohdan järven länsirannalle rakensi Pierre La Vérendrye vuonna 1731. Nykyisin alue on tärkeä metsä- ja paperiteollisuuden raaka-aineen lähde.
Nanaimo Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui salish-intiaaneihin kuuluvia snuneymuxw-heimoja.
Frog Lake Massacre Frog Lake Massacre () oli 2. huhtikuuta 1885 cree-intiaanien suorittama verilöyly Frog Laken kylässä, Albertan provinssissa, Kanadassa. Verilöyly luetaan osaksi suurempaa alueen alkuperäisasukkaiden Saskatchewanin kapinaa.
Prince Albert Prince Albertin alueen ensimmäiset asukkaat olivat cree-intiaaneja. Jotka kutsuivat aluetta nimellä () joka tarkoittaa ( tai ). Ensimmäinen valkoinen alueella oli englantilainen Henry Kelsey vuonna 1692. Ensimmäinen eurooppalainen asutus nykyisen kaupungin lähellä oli Peter Pondin perustama North West Companyn kauppa-asema vuonna 1776, joka edelleen kantaa hänen nimeään.
Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit Pohjois-Eteläsuunnassa koillisalue ulottui hieman Saint Lawrence-joen ja Suurten järvien pohjoispuolelle sen sivuhaaroihin ja etelässä Oklahoma-joelle ja Marylandin ja Kentuckyn leveyksille . Alue oli melko järvistä ja jokista. Seutu oli ennen eurooppalaisten tuloa hyvin metsäistä. Pohjois-Amerikan koillisalueen intiaaneja kutsutaan myös nimillä "pohjoisvaltioiden intiaanit", "suuren metsän intiaanit", "pohjoiset metsäintiaanit", "itäiset metsäintiaanit", "koillisalue" Alueen algonkinit jaetaan alueella itäisiin ja läntisiin, itäisiä olivat mm. rannikon micmacit ja läntisempiä keski-algonkinit, joita olivat muun muassa chippewat. 
Luoteisalueella asui 1600-luvun alussa ehkä noin 0,25 miljoonaa intiaania. Koillisalueen heimojen väestömäärät olivat melko pieniä vuonna 1700.
Pittsburgh Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui algonkin ja irokeesin kielisiä ihmisiä. Sekä ranskalaiset että englantilaiset kiinnoistuivat alueesta sen sijaintinsa ansiosta. Ranskalaiset perustivat 1750-luvulla nykyiseen Pittsburghiin Fort Duquesnen linnoituksen. Se päätyi englantilaisille 1758, kun John Forbes karkotti joukkoineen ranskalaiset. Britit rakennuttivat 1761 linnoituksen paikalle uuden Fort Pittiksi nimetyn linnoituksen. Nimensä se sai valtiomies William Pittiltä.
Lethbridge Vuonna 1869 Yhdysvaltain armeija kielsi viskikaupan intiaanien kanssa. Tämän seurauksena viskikauppiaat etsivät uusia markkinoita Kanadasta. Samana vuonna yhdysvaltalaiset John J. Healy ja Alfred B. Hamilton perustivat nykyisen Lehtbridgen alueelle Fort Hamiltonin linnoituksen, jonka paikalliset intiaat polttivat kuitenkin maan tasalle. Healy ja Hamilton rakensivat kuitenkin linnoituksen uudelleen, ja nimesivät sen Fort Whoop-Upiksi. Linnoitus oli yksi monesta viskikauppaa harjoittavasta asemasta Kanadan preerialla. Alkoholi aiheutti vakavia terveydellisiä ja sosiaalisia ongelmia alkuperäisasukkaiden keskuudessa. Tilanne kärjistyi vuonna 1873 Cypress Hillsin alueella, jossa amerikkalaiset joukot taistelivat intiaaneja vastaan. Vuonna 1874 pääministerin John A. Macdonald kielsi viskin myynnin intiaaneille ja lähetti Kanadan ratsupoliisin valvomaan kieltoa. 9. lokakuuta samana vuonna ratsupoliisit saapuivat Fort Whoop-Upiin, ja viskikauppa päättyi pian tämän jälkeen.
Idaho Ennen eurooppalaisten tuloa Idahon alueella asui noin 8000 intiaania, jotka kuuluivat kahteen ryhmään, shoshoneihin ja bannockeihin. Espanjalaiset tekivät tutkimusretkiä alueelle 1500-luvulta alkaen, ja tutustuttivat maan luoteisosan intiaanit hevosiin ja muihin kotieläimiin sekä uusiin viljelyskasveihin. Myöhemmin Idaho oli rajaseutua, johon muutti eri syistä vainojen kohteeksi joutuneita sekä Euroopasta että Amerikan itäosista.
Nashua (New Hampshire) Ennen eurooppalaistaustaisten siirtolaisten saapumista nykyisen Nashuan alueella eli algonkin-kansoihin kuuluneita intiaaneja. Ensimmäiset eurooppalaiset siirtolaiset saapuivat alueelle Massachusettsista perustamaan uutta siirtokuntaa vuonna 1652. Ensimmäinen vakinainen asutus alueelle syntyi kuitenkin vasta vuonna 1673 ja tuolloin paikkaa kutsuttiin nimellä Dunstable. Siirtokunnan kasvu oli pitkään hidasta etenkin intiaanien kanssa käytyjen sotien takia, sekä huonojen liikenneyhteyksien takia. Rajasopimus vuonna 1741 teki Nashuasta osan New Hampshirea.
Salt Lake City Ennen mormoniasutusta alueella asui tuhansia vuosia intiaaneja: tärkeimpiä heimoja olivat shoshonit, utet ja paiutit.
Dryden (Kanada) Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui ojibway-intiaaneja, jotka pystyttivät leirejä alueen halki kulkevan Wabigoon River -joen varteen. He kutsuivat aluetta nimellä "Paawidigong", joka Suomeksi käännettynä on: "Paikka jossa kosket sijaitsevat".
Maple Ridge (Brittiläinen Kolumbia) Satoja vuosia ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui rannikon salisheihin kuuluvia -intiaaneja. Heillä oli tiettävästi ainakin kymmenen erillistä kylää Maple Ridgen alueella.
Maple Ridge (Brittiläinen Kolumbia) Tiettävästi ensimmäiset vakituisesti alueella asuvat eurooppalaiset olivat kaksi skotlantilaista Hudson's Bay Companyn työntekijää MacIvor ja Robertson, jotka saapuivat Fraserjoen vastarannalla sijainneesta Fort Langleyn tukikohdasta (sijaitsee nykyisessä Langleyn kunnassa). He perustivat maatilansa alueelle vuonna 1858. Samoihin aikoihin Fraserjoella tapahtuneen kultaryntäyksen seurauksena alueelle saapui arviolta 30 000 siirtolaista, joista suuri osa jäi alueelle pysyvästi. Siirtolaiset toivat tullessaan alkuperäisasukkaille tuntemattomia tauteja, kuten isorokkoa, johon alueen asukkailla ei ollut vastustuskykyä. Tämän seurauksena alueen stó:lō-intiaanien väkiluku supistui voimakkaasti, arvioiden mukaan jopa 90–95 prosenttia. Maple Ridgen piirikunta perustettiin 12. syyskuuta 1874, kun eurooppalaisten siirtokuntien asukkaat päättivät yhdistää yhteisen hallinnon alaisuuteen.
Nolan Pratt Nolan Pratt (s. 14. elokuuta 1975 Fort McMurray, Alberta, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja.
Manitobajärvi Järven nimi on perua cree-intiaanien antamasta nimestä "manitou-wapow" tai ojibwa-intiaanien käyttämästä muodosta "manitou-bah", jotka molemmat tarkoittavat "Suuren Hengen, Manitoun, salmea". Tällä intiaanit tarkoittivat kapeaa salmea järven keskiosassa, nykyisissä kartoissa paikan nimi on The Narrows.
Fort Chipewyan Fort Chipewyan on 1 016 asukkaan (2008) taajama Kanadassa, Albertan provinssissa, Wood Buffalon kunnassa. Fort Chipewyan on Albertan vanhin eurooppalaisten perustama asuinalue. Sen perusti vuonna 1788 Roderick McKenzie, tutkimusmatkailija Alexander Mackenzien serkku. Nimi asemalle annettiin alueella asuneiden chippewa-intiaanien mukaan. Fort Chipeweyan sijaitsee Athabascajärven länsipäässä.
Nord-du-Québec Cree -intiaanien kylät
Nord-du-Québec Cree -intiaanien reservaatit
Justin Pogge Justin Pogge (s. 22. huhtikuuta 1986 Fort McMurray, Alberta, Kanada) on kanadalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa SHL-joukkue Rögle BK:ssa.
Intiaanit Etelä-Amerikan intiaanit asuvat nykyään pääasiassa mantereen sisäosien vaikeakulkuisilla alueilla. Suuret määrät Keski- ja Etelä-Amerikan intiaaneja on sekoittunut eurooppalaisen väestöön. Näitä jälkeläisiä nimitetään mestitseiksi.
Milton (Ontario) Ennen eurooppalaisten tuloa alueella asui algonkin-intiaaneihin kuuluvia mississaugoja. Brittiläiset ostivat maa-alueita intiaaneilta vuonna 1806, mikä mahdollisti sen asuttamisen. Alueen läpi Torontosta Londoniin rakennettu "York Road" (nykyinen Hiway 5) avasi Toronton länsipuoliset seudun laajemmalle asutukselle. Vuonna 1817 Haltonin piirikunnan asukasluku oli jo 668 henkeä. Monet alueen ensimmäiset kylät perustettiin pienten paikallisten valssimyllyjen ympärille. Monet näistä pienistä kylistä autioituivat vuosia myöhemmin poikkeuksena vain Milton.
Burrard Inlet Satoja vuosia ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui salish-intiaaneihin kuuluvia sḵwx̱wú7mesheja, musqueameita ja tsleil-waututheja. Joidenkin lähteiden mukaan he eivät olisi kuitenkaan asuneet vuonon ranta-alueilla vuoden ympäri vaan ainoastaan kausittain.
Ottawat Ranskalainen Antoine de la Motte Cadillac oli vuonna 1701 perustanut Detroitin, joka tuolloin tunnettiin nimellä Fort Ponchantrain. Alkuaan kauppa-asemana tunnettu linnake sai nopeasti ympärilleen intiaaniasutusta, kun Cadillac pyysi ottawia ja wyandoteja majoittumaan kylineen lähiympäristöön. Kaupankäynti sujui saumattomasti, mutta Detroitin alue alkoi täyttyä nopeasti Cadillacin lähettäessä kutsun myös osageille, potawatomeille, illinoisille ja miameille. Pian yli 6 000 intiaania asui Detroitin lähiympäristössä ja kävi kauppaa. Metsästysmaiden vähyys johti keskinäisiin välien selvittelyihin. Tilanne muuttui vielä ongelmallisemmaksi, kun Cadillac kutsui sotaisina tunnetut foxit käymään turkiskauppaa Fort Ponchantrainin ranskalaisten kanssa. Foxit vastasivat kutsuun myöntävästi, ja toivat mukanaan mascoutenit ja kickapoot, jotka molemmat olivat heidän liittolaisiaan.
Katariina Howard Katariina Howard oli lordi Edmund Howardin ja Joyce Culpepperin kymmenes lapsi. Hänen sisaruksiaan olivat (eivät aikajärjestyksessä) Ralph, George, Henry, Mary, Isabel, Margaret, Joyce, Charles ja Thomas. On vaikea sanoa tarkalleen, milloin Katariina syntyi, mutta hänen on arvioitu syntyneen vuonna 1521 tai vuosien 1520 ja 1525 välisenä aikana. Hän oli Norfolkin 3. herttuan veljentytär sekä Anna Boleynin ja Mary Boleynin serkku, joista ensimmäinen oli ollut Henrik VIII:n vaimo teloitukseensa saakka vuonna 1536 ja jälkimmäinen kuninkaan rakastajatar.
Katariina Howard Katariina Howard (englanniksi Catherine Howard, s. 1520–1525, k. 13. helmikuuta 1542) oli Englannin kuningas Henrik VIII:n viides vaimo (vuosina 1540–1542), 
joka muistetaan joskus miehensä kuvauksesta “ruusu vailla piikkiä”. Hänen syntymäaikansa ja -paikkansa eivät ole tiedossa (joskus hänen sanotaan syntyneen vuonna 1521 todennäköisesti Lontoossa). Hänen isänsä oli lordi Edmund Howard, Norfolkin 2. herttuan köyhä nuorempi poika. Katariina Howard ja Henrik VIII vihittiin 28. heinäkuuta 1540 Oatlandsin palatsissa Surreyssa lähes välittömästi sen jälkeen, kun kuninkaan avioliitto Anna Kleveläisen kanssa oli mitätöity. Katariina teloitettiin kahden avioliittovuoden jälkeen syytettynä maanpetoksesta.
Katariina Howard Maalarit maalasivat yhä Jane Seymourin kuningasta esittäviin kuviin, koska Henrik VIII piti tätä yhä arvossa tämän annettua hänelle pojan. Useimmat kopioivat Hans Holbein nuoremman muotokuvaa, koska se oli ainut kokovartalomuotokuva. Sitä vastoin Katariina Howardin mestauksen jälkeen jopa Howardin suku poistatti hänen muotokuvansa suvun muotokuvagalleriasta, koska Henrik ei koskaan antanut kuningattarelleen anteeksi. Kukaan ei uskaltanut maalata hänen muotokuvaansa hänen kuolemansa jälkeen.
Thomas Howard (Norfolkin 3. herttua) Hänen isänsä oli Thomas Howard, Norfolkin toinen herttua ja äitinsä Elisabeth Tilney. Hänen sisarensa oli Elisabeth Howard, Henrik VIII:n toisen vaimon ja sisarentyttärensä Anna Boleynin ja tämän sisarusten Thomaksen ja Maryn äiti. Hänellä oli myös ainakin yksi veli, Edward Howard. Myös Henrik VIII:n viides vaimo Katariina Howard oli hänen veljentyttärensä.
Henrik VIII Kesäkuussa 1540 Henrik nai Katariina Howardin. Henrik oli viidenteen vaimoonsa syvästi rakastunut, mutta mestautti tämän 1542, kun Katariina oli ollut uskoton. Kuningas masentui tapauksen johdosta syvästi. Katariina oli kuollessaan vain kahdeksantoista vuoden ikäinen.
Katariina Howard Vuosisatojen ajan erään Hans Holbeinn nuoremman muotokuvan uskottiin olevan ainoa olemassa oleva muotokuva Katariinasta. (Muotokuvan omistaa Lontoon National Portrait Gallery ja sen nimi on “Tuntematon nainen, jota pidettiin aiemmin Katariina Howardina”.) Nykyään historioitsijat eivät usko muotokuvan esittävään Katariinaa. Antonia Fraser on esittänyt muotokuvan naisen olevan Jane Seymourin sisar Elizabeth Seymour-Cromwell. Nainen (ja erityisesti hänen leukansa) muistuttaa suuresti Jane Seymouria ja lisäksi hän on pukeutunut lesken vaatteisiin, mitä Katariinalla ei koskaan ollut tilaisuutta käyttää, mutta Elizabeth Seymourilla oli. Muotokuvan naisen iäksi annetaan 21 vuotta, mihin Katariina ei koskaan yltänyt. Jos hyväksymme varhaisimman ehdotetun syntymäajan (vuonna 1520 tai 1521), Katariina olisi täyttänyt 21 vuotta vuoden 1541 tai 1542 lopulla, jolloin hän oli joko vankina tai kuollut.
Katariina Howard Katariina ja Henrik avioituivat 28. heinäkuuta 1540, samana päivänä kun Henrikin lordikansleri ja luotettu Thomas Cromwell teloitettiin. Avioliitto julkistettiin 8. elokuuta.
Anna Boleyn Boleynit eivät olleet ylhäisintä aatelia, ja heillä oli ollut vaikutusvaltaa vasta neljän sukupolven ajan. Anna Boleynin isä oli avioitunut vaikutusvaltaiseen Howardin sukuun. Anna Boleyn oli kuitenkin aristokraattista syntyperää: hänen esi-isiinsä kuului muun muassa Lontoon pormestari, herttua, jaarli, kaksi ylhäissyntyistä naista sekä ritari. Anna Boleyn oli ehdottomasti ylhäissyntyisempi kuin kaksi muuta Henrik VIII:n vaimoa, Jane Seymour ja Katariina Parr. Hän oli myös Henrikin viidennen vaimon, lady Katariina Howardin serkku.
Katariina Howard Katariina pysyi vankina siihen saakka, kunnes parlamentti hyväksyi 21. tammikuuta 1542 kunnian ja omaisuuden menetystä koskevan lakiehdotuksen, jonka mukaan maanpetosaikomuksen rangaistus oli kuolema. Se ratkaisi Katariinan oletetun esisopimuskihlauksen ongelman ja teki hänestä väistämättä syyllisen, koska kuningattaren aviorikos oli maanpetos. Katariina vietiin Toweriin 10. helmikuuta 1542. 11. helmikuuta Henrik allekirjoitti lakiehdotuksen, joka astui samalla voimaan. Katariina määrättiin mestattavaksi seitsemältä aamulla 13. helmikuuta.
Katariina Howard Vaikka esisopimus kihlauksesta Katariinan ja Francis Derehamin välillä olisi valitettavasti lakkauttanut Katariinan kuninkaallisen avioliiton, se olisi myös antanut Henrikille mahdollisuuden mitätöidä nopeasti avioliitto ja karkottaa Katariina hovista. Karkotettu Katariina olisi joutunut häpeään ja menettänyt varallisuutensa, mutta hän olisi välttänyt Anna Boleynin kauhean kohtalon. Hän kielsi kuitenkin jyrkästi esisopimuksen ja sanoi, että Francis Dereham oli pakottanut hänet.
Thomas Howard (Norfolkin 3. herttua) Hän toimi oikeuden puheenjohtajana niin Anne Boleynin kuin tämän veljen Georgen, eli oman sisarentyttärensä ja –poikansa, oikeudenkäynneissä ja tuomitsi kummatkin kuolemaan. Myöhemmin hän järjesti veljentyttärensä Katariina Howardin ja kuninkaan välisen lemmensuhteen, joka johti avioliittoon ja lopulta Katariinan mestaukseen.
Katariina Howard Varakkuudestaan ja vaikutusvallastaan huolimatta Katariina ei juuri pitänyt avioliitostaan. Hän ei ollut raskaana naimisiin mennessään, ja hänen aviomiehensä oli jo iäkäs ja ylipainoinen. Vuoden 1541 alussa hän aloitti kevytmielisen romanssin Henrikin hovimies Thomas Culpepperin kanssa. Heidän tapaamisensa järjesti yksi Katariinan hovinaisista, lady Rochford eli Jane Boleyn, Annan ja Mary Boleynin veljen Georgen leski. On epäselvää, syyllistyivätkö Katariina ja Culpepper koskaan aviorikokseen, mutta heidän suhteensa oli niin pitkä ja kiihkeä, että sen on täytynyt olla heille merkittävä.
Robert E. Howard Howardin äidin terveys huononi edelleen, ja hän meni koomaan kesäkuussa 1936. Kun Howard kuuli ettei äiti selviäisi, hän käveli 11. kesäkuuta 1936 autolleen ja ampui itsensä automaattipistoolilla. Hän kuoli vammoihinsa kahdeksan tuntia myöhemmin. Äiti kuoli seuraavana päivänä, ja heidät haudattiin yhdessä kolme päivää myöhemmin Brownwoodiin. Howard jätti itsemurharunon: