mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Mahtavat Ambersonit Mahtavat Ambersonit () on Orson Wellesin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva, joka perustuu Booth Tarkingtonin romaaniin "The Magnificent Ambersons". Elokuvan ensi-ilta oli 10. heinäkuuta 1942. Kuten Citizen Kanessa, Orson Welles käsikirjoitti ja ohjasi elokuvan. Hän ei näytellyt elokuvassa mutta toimi kertojana.
Orson Welles Welles esitti itse pääosaa useissa elokuvissaan, samaten kirjoitti käsikirjoituksen. Uransa aikana hän sai elokuvistaan yhden Oscar-palkinnon ("Citizen Kane") ja oli ehdolla neljä kertaa. Vuonna 1971 hän sai kunnia-Oscarin elämäntyöstään ja vuonna 1975 hänelle myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto.
Citizen Kane Kriitikkojen mielestä suuri osa Charles Foster Kanen elämästä on parodiaa ”lehtikeisari” William Randolph Hearstin elämästä tai jopa hyökkäys häntä vastaan. Eräs häijy viittaus Hearstiin on elokuvan alkuosassa, kun Wellesin näyttelemä Kane sanelee Kuuban-kirjeenvaihtajalleen sähkettä, joka on mukaelma Hearstin kuuluisasta kommentista Espanjan ja Amerikan välisen sodan alla: ”Järjestäkää te kuvat, niin minä järjestän teille sodan”. Kanen yksityispalatsi Xanadu on viittaus Hearstin Kaliforniaan rakennuttamaan Hearst Castleen. Usein keskustelua herättänyt Hollywoodin legenda sanoo, että viittaus ”ruusunnuppuun” ("rosebud") oli myös piruilua Hearstia kohtaan: väitetään, että Hearst käytti tätä sanaa viitatessaan rakastajattarensa Marion Daviesin sukuelimeen. Kuullessaan elokuvasta Hearst tarjosi RKO Picturesille 800 000 dollaria, jos yhtiö tuhoaa elokuvan kopiot ja polttaa negatiivit. On usein oletettu, että Hearst suuttui, koska elokuva kertoi hänestä kielteiseen sävyyn. Toisen teorian mukaan Hearst pahastui enemmän Daviesin ilkeästä kuvauksesta lahjattomana laulajana (nimellä Susan Alexander). Davies oli komedianäyttelijätär.
Mahtavat Ambersonit Syksyllä 1941 Welles valitsi Mahtavat Ambersonit seuraavaksi projektikseen. Koska kyseessä oli Citizen Kanea kalliimpi projekti, Wellesin työsopimus RKO-yhtiössä kirjoitettiin uusiksi. Uuteen sopimukseen kuului pykälä, jonka mukaan studiolla olisi oikeus leikata elokuva tarvittaessa uudelleen sen jälkeen, kun Welles on luonut oman ennakkonäytösversionsa.
Velvet Goldmine Velvet Goldmine on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut Todd Haynesin ohjaama draamaelokuva. Elokuva toi ohjaajalleen Kultaisen palmun ehdokkuuden Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuvan tapahtumat esitetään pääosin takautumina ja sen rakenne on lainattu Citizen Kanesta: elokuvassa toimittaja selvittää arvoituksellisen julkisuuden henkilön salaisuutta.
Big Show WrestleMania 22:ssa Big Show ja Kane puolustivat mestaruuttaan Chris Mastersia ja Carlitoa vastaan, säilyttäen kullan yhä vyötäröllään, mutta Wrestlemanian jälkeisessä RAW:ssa he hävisivät sen Spirit Squadille. Kane ja Big Show saivat myös uusintaottelun, mutta Kane sekosi ja tuhosi jokaisen kehässä olevan. Kun Big Show kysyi, onko Kanella kaikki hyvin, Kane vastasi, että ei ole, ja ryhtyi tuijottamaan Big Show’ta, joka yritti rauhoitella Kanea. Kane kuitenkin tönäisi Show’ta, joka tönäisi takaisin. Kane iski kätensä Show’n kurkkuun, aikoen iskeä chokeslamin. Show yritti ensin saada Kanen kättä irti, mutta iski sitten oman kätensä Kanen kurkkuun. Kane kuitenkin työnsi sormensa Big Show’n silmiin ja iski yli 200-kiloiselle Show’lle chokeslaminsa.
Mahtavat Ambersonit Elokuvan kuvaajana toimi Stanley Cortez. Citizen Kanessa kuvaajana toiminut ja elokuvan syvätarkkaan tyyliin suuresti vaikuttanut Gregg Toland ei ollut saatavilla. Welles käytti Cortezin kanssa myös syvätarkkuutta (eli tekniikkaa, jossa kuvan tausta ja etuala ovat tarkennettuja), mutta näiden ohella split focus -tekniikkaa, jossa kuva tarkennettiin kahden eri tason välille.
RKO Pictures Yhtiön tuotantopäällikkönä toimi vuosina 1931–1933 David O. Selznick. RKO:n tunnetuimpia näyttelijöitä olivat Fred Astaire ja Ginger Rogers, ja sen tunnetuimpia elokuvia esimerkiksi "King Kong" (1933) ja "Citizen Kane" (1941). Yhtiön suurimmaksi menestyselokuvaksi nousi "Pyhän Maarian kellot" (1945). Vuosi 1946 oli yhtiön historian tuottoisin.
Peter Gowland Gowlandin isä oli maineikas brittiläinen näyttelijä Gibson Gowland, joka esiintyi muun muassa Erich von Stroheimin "Ahneudessa" (1924). Myös Gowlandin äiti Sylvia Andrew oli pienten roolien näyttelijä. Peter Gowlandilla itselläänkin oli toistakymmentä elokuvaroolia, lähes kaikki nimettömänä, muun muassa Citizen Kanessa, mutta tärkeimmän elämäntyönsä hän teki valokuvaajana.
Yhdysvaltalainen kulttuuri American Film Instituten vuonna 2007 valitsemat parhaat yhdysvaltalaiset elokuvat ovat "Citizen Kane" (1941), "Kummisetä" (1972), "Casablanca" (1942), "Kuin raivo härkä" (1980), "Laulavat sadepisarat" (1952), "Tuulen viemää" (1939), "Arabian Lawrence" (1962), "Schindlerin lista" (1993), "Vertigo – punainen kyynel" (1958) ja "Ihmemaa Oz" (1939).
James Wong Howe Kuvaajana Howella oli läheinen työsuhde ohjaaja William K. Howardin kanssa. Äänielokuvan tultua Howea pidettiin kuvaajana vanhanaikaisena ja mahdottomana käyttää, mutta Howard palkkasi hänet elokuvaansa "Transatlanticin salaisuus" (1931). Elokuvassa Howe käytti vastaavia matalia kattoja, joiden käytöstä "Citizen Kanessa" Orson Welles sai mainetta kymmenen vuotta myöhemmin.
Citizen Kane Kuvauksien aikana (29. kesäkuuta 1940 – 23. lokakuuta 1940) Welles ei sallinut RKO-studion johtajien vierailevan kuvauspaikalla. Hän ymmärsi heidän haluavan hallita projekteja ja tiesi, että he odottivat hänen tekevän jännittävää elokuvaa, joka vastaisi hänen "Maailmojen sota" -radiokuunnelmaansa. Wellesin sopimus RKO:n kanssa antoi hänelle täyden vallan elokuvan tuotantoon, mutta tuo tilanne ei toistunut enää myöhemmin hänen urallaan.
Chesley Bonestell 1930-luvun suuren laman saavuttua Amerikkaan Bonestell muutti Englantiin, jossa maalasi arkkitehtuurikuvia eräälle lehdelle. 1930-luvulla Bonestell muutti takaisin Yhdysvaltoihin Hollywoodiin missä laati kuvia moniin elokuviin, esimerkiksi Citizen Kane. 1938 Bonestell maalasi ensimmäisen avaruuskuvansa, jossa oli Jupiter jostain sen kuusta nähtynä. Avaruus kiinnosti häntä läpi koko elämän.
Maailmojen sota (vuoden 1938 radiokuunnelma) Dokumenttielokuvan "Taistelu elokuvasta Citizen Kane" mukaan Welles tiesi "Chase and Sanborn Hourin" aikataulun ja uutislähetyksen ajankohta oli valittu sen perusteella. Kesken lähetyksen kanavaa vaihtaneet eivät myöskään kuulleet, kun lähetyksen kerrottiin olevan radiokuunnelma. Asiasta kuulutettiin lähetyksen alussa, sitten noin 40 minuutin kohdalla ja vielä lähetyksen päätteeksi.
William Alland William Alland (4. maaliskuuta 1916 Delmar, Delaware – 11. marraskuuta 1997 Long Beach, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvatuottaja. Hän kuului Orson Wellesin Mercury Theatre -näyttelijäryhmään, ja näyttelemisen ohella toimi "Mercury Theatre of the Air" -radiosarjan apulaisohjaajana. Wellesin elokuvassa "Citizen Kane" hän näytteli toimittaja Jerry Thompsonia.
Mahtavat Ambersonit Elokuvan musiikista vastasi Bernard Herrmann, joka oli työskennellyt Wellesin kanssa radiossa sekä Citizen Kanen aikana. Mahtavat Ambersonit alkaa Emil Waldteufelin 1800-luvun lopun sävellyksellä ”Toujours ou jamais”, joka kuvastaa aikakauden viattomuutta. Herrmann viittaa sävelmään useaan kertaan elokuvan aikana ja tarinan edetessä ja käydessä synkemmäksi Waldteufelin sävelmä muuttuu katkonaisemmaksi ja surullisemmaksi.
Mercury Theatre Wellesin ja Housemanin lisäksi seurueeseen kuuluivat muun muassa Joseph Cotten, Martin Gabel, Alice Frost, Ray Collins, Hans Conreid, Paul Stewart, George Coulouris, Agnes Moorehead ja Everett Sloane ja Wellesin silloinen aviopuoliso Virginia Welles (o.s. Nicholson). Monet seurueen jäsenistä esiintyivät myöhemmin Wellesin RKO:lle tekemissä elokuvissa, kuten Citizen Kane ja Mahtavat Ambersonit.
Bernard Herrmann Bernard Herrmann (29. kesäkuuta 1911 New York – 24. joulukuuta 1975 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, joka tunnettiin erityisesti elokuvamusiikin tekijänä. Hän vastasi muun muassa Orson Wellesin "Citizen Kanen" ja Martin Scorsesen "Taksikuskin" musiikista. Parhaiten hänet kuitenkin muistetaan moniin tunnettuihin Alfred Hitchcockin elokuviin, kuten "Vertigoon" ja "Psykoon", tekemästään musiikista. Herrmann sävelsi myös paljon konserttimusiikkia.
Paul Stewart (näyttelijä) Stewart liittyi Orson Wellesin Mercury Theatre -näyttelijäryhmään vuonna 1938, jonka kanssa hän esiintyi muun muassa "Maailmojen sota -radiokuunnelmassa". Yhdessä Wellesin kanssa Stewart siirtyi Hollywoodiin ja teki elokuvadebyyttinsä Wellesin ohjaamassa "Citizen Kanessa" vuonna 1941. Hänen muihin elokuviinsa kuuluvat muun muassa "Ilmojen kotkat" (1949), "Laittomasti naimisissa" (1952), "Kitara kainalossa" (1958) ja "Vaaleanpunaisen pantterin kosto" (1978).
Gregg Toland Toland oli 1930-luvun lopulta alkaen Hollywoodin halutuimpia kuvaajia, ja Metro-Goldwyn-Mayer joutui lainaamaan häntä muille studioille, taatakseen Tolandin pysymisen studion palveluksessa. Tolandin töihin kuuluu muun muassa vuonna 1941 valmistunut "Citizen Kane", jossa Tolandille annettiin vapaat kädet kokeiluihin. Welles osoitti arvostustaan Tolandin työlle sijoittamalla tämän nimen elokuvan lopputeksteissä omansa rinnalle.
Aerial Ensimmäinen levyltä julkaistu single oli ”King of the Mountain”, joka ilmestyi 26. lokakuuta 2005. Kappaleessa on viittauksia Elvikseen ja elokuvaan "Citizen Kane". Raita esitettiin ensimmäisen kerran BBC Radio 2 -kanavalla syyskuussa 2005. Kappale sijoittui parhaimmillaan neljänneksi Ison-Britannian singlelistalla. Se oli siten Kate Bushin ensimmäinen kärkiviisikkoon yltänyt single 20 vuoteen ja kaikkiaan hänen kolmanneksi paras sijoituksensa Britannian listalla.
Alan Ladd Ladd päätyi lopulta Warner Bros.in 1930-luvun puolessavälissä, ja hän onnistui saamaan pieniä sivurooleja kymmenistä elokuvista, muun muassa "Vaarojen laiva" (1937), "Citizen Kane" (1941) ja "Rautahermoisia ruutiukkoja" (1941). 168-senttistä Laddia pidettiin alkuun liian pienikokoisena tähtirooleihin, mutta Hollywood-agentti Sue Carol (hänen toinen vaimonsa) vakuuttui Laddin potentiaalista ja lopulta Laddin ura alkoi saamaan tuulta alleen.
Maailmojen sota (vuoden 1938 radiokuunnelma) Kuunnelman seurauksena Welles sai julkisuutta, ja vain viikko lähetyksen jälkeen Mercury Theatre sai ensimmäiseksi sponsorikseen Campbell Soup -elintarvikeyrityksen. Samalla "Mercury Theater on the Air" sai uudeksi nimekseen "The Campbell Playhouse". Heinäkuussa 1939 Welles solmi sopimuksen RKO:n kanssa, ja myöhemmin hän teki yhtiölle ensimmäisen elokuvansa, vuonna 1941 ensi-iltansa saaneen Citizen Kanen.
8½ Vuonna 1987 kolmekymmentä eurooppalaista älykköä ja elokuvantekijää äänesti "Otto e mezzon" kaikkien aikojen merkittävimmäksi eurooppalaiseksi elokuvaksi. Sight & Soundin ohjaajaäänestyksessä se oli kolmantena edellään vain "Citizen Kane" ja "Kummisetä" (Osat 1 ja 2). "8½" on vakiojäsen arvostetussa "Sight & Soundin" kriitikkojen ja ohjaajien äänestyksessä kaikkien aikojen kymmenestä parhaasta elokuvasta. Se on kolmosena lehden vuoden 2002 ohjaajien äänestyksessä ja yhdeksikkönä kriitikkojen äänestyksessä.
Salainen raportti Salainen raportti on Orson Wellesin vuonna 1955 ohjaama rikoselokuva. Elokuva perustuu yhteen jaksoon radiosarjasta "The Adventures of Harry Lime", joka perustuu elokuvaan Kolmas mies. Orson Welles näytteli Harry Limen roolin sekä elokuvassa että radiosarjassa.Ilta-Sanomien Timo Malmin "köyhän miehen Citizen Kaneksi" luonnehtima trillerimukaelma kuuluu kriitikon mielestä Orson Wellesin merkillisimpiin, mutta samalla kiehtovimpiin elokuviin.
Everett Sloane Sloane näytteli 1930-luvulla radiossa muun muassa "The Goldbergs"- ja "The Shadow" -kuunnelmasarjoissa. Vuonna 1938 hän liittyi Orson Wellesin Mercury Theatre on the Air -seurueeseen ja esiintyi muun muassa "Maailmojen sota" -radiokuunnelmassa. Sloane siirtyi Hollywoodiin Wellesin mukana 1940, ja näytteli Wellesin elokuvissa "Citizen Kane" (1941) ja "Nainen Shanghaista" (1947). Hänen muihin elokuviinsa kuuluu muun muassa "Hän rakasti elämää" (1956).
Citizen Kane Toinen epäsovinnainen elokuvassa käytetty tapa oli kameroilla kuvaaminen matalista kuvakulmista yläviistoon, jotta sisäkatto näkyisi taustalla useissa eri kohtauksissa. Elokuvat kuvattiin Hollywoodin studiojärjestelmän aikoihin pääasiassa elokuvastudioissa eikä aidoilla tapahtumapaikoilla, joten periaatteessa oli mahdotonta kuvata elokuviin kattoa mukaan, koska studiolavasteissa ei ollut varsinaista kattoa. Wellesin kuvausryhmä käytti mustaa kangasta pingotettuna lavasteiden päälle luodakseen illuusion tavallisesta huoneesta. Mikrofonit oli piilotettu kankaan yläpuolelle.
Command &amp; Conquer: Red Alert Neuvostoliiton kampanjan välivideoissa nähdään silloin tällöin Kane, joka toimii neuvonantajana Josif Stalinille. Kane onkin voinut toimia Stalinin sotaisuuden lähteenä, käyttäen maailmansotaa hyväkseen Nodin veljeskunnan nousulle. Kampanjan lopuksi Nodin jäsen Nadia kehottaa pelaajaa pysymään rauhassa kunnes Nod irtoaa Neuvostoliitosta. Kane ampuu Nadian ja sanoo pelaajalle: ”Minä olen tulevaisuus.”
Culver City Culver City tunnetaan erityisesti elokuvateollisuudestaan, ja siellä sijaitsee useita elokuvastudioita. Ensimmäinen studio rakennettiin jo vuonna 1918. Muun muassa elokuvajätti Sony Picturesin studiot sijaitsevat alueella. Nykyiset Sonyn toimitilat olivat aiemmin Metro-Goldwyn-Mayerin käytössä. Culver Cityssä on tuotettu useita elokuvia kuten klassikot "Tuulen viemää" (1939) ja "Citizen Kane" (1941) sekä uudemmat "Grease" (1978) ja "E.T." (1982). Myös useita tv-sarjoja on tehty alueella.
Hammer Film Productions Hammer Film Productions on brittiläinen elokuvatuotantoyhtiö, joka perustettiin alun perin 1934, mutta keskeytyksettä se toimi vuosina 1948-1979. Hammer tuli kuuluisaksi kauhuelokuvistaan, joita se tuotti 1955-1976. Hammer onkin Universalin ohella yksi merkittävimmistä kauhuelokuvien tuotantoyhtiöistä. Kauhuelokuvien lisäksi se tuotti myös trilleri- ja tieteiselokuvia ja alkuvuosinaan myös komedioita.
Vertigo – punainen kyynel Vertigo – Punainen kyynel ("Vertigo") on Alfred Hitchcockin ohjaama jännityselokuva vuodelta 1958. Sitä pidetään yleisesti Hitchcockin parhaana elokuvana, jonka maine on vain kasvanut sen uusintaensi-illan jälkeen 1983. Sitä pidetään myös yhtenä kaikkien aikojen parhaista elokuvista: "Sight & Sound" -lehden kaikkien aikojen kymmenen parhaan elokuvan listalle se kipusi ensimmäisen kerran 1982, ja vuoden 2002 listalla "Vertigo" oli jo toisella sijalla heti "Citizen Kanen" jälkeen. Vuoden 2012 äänestyksessä Vertigo oli ensimmäisellä sijalla.
Pelin säännöt Pelin säännöt ("La Règle du jeu") on Jean Renoirin ohjaama ranskalainen klassikkoelokuva vuodelta 1939. Sitä pidetään myös yhtenä maailman parhaimmista elokuvista. Sight & Sound -lehden kaikkien aikojen 10 parhaimman elokuvan listalla se on ollut mukana alusta alkaen (1952) ja monet kerrat se oli 2. sijalla heti Citizen Kanen jälkeen. Vuoden 2002 listalla "Vertigo" tiputti sen 3. sijalle. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen viidenneksi parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi.
Citizen Kane Vuonna 2003 Orson Wellesin tytär Beatrice haastoi Turner Entertainmentin ja RKO Picturesin oikeuteen väittäen, että Wellesin perikunta on elokuvan oikeuksien laillinen omistaja. Hänen asianajajansa sanoi, että Orson Welles lopetti yhteistyönsä RKO:n kanssa sopimuksella, joka päätti hänen muut sopimuksensa studion kanssa. Tämä tarkoittaisi, että Wellesillä oli vielä intressejä elokuvan suhteen, ja että hänen aiempi sopimuksensa elokuvan oikeuksien antamisesta studiolle ei ollut voimassa. Beatrice Welles väitti myös, että mikäli oikeus ei tue hänen väitteitään elokuvan oikeuksista, RKO on silti velkaa perikunnalle 20 % elokuvan tuotoista aiemman sopimuksen perusteella.
Agnes Moorehead Moorehead aloitti näyttelijänuransa vuonna 1928 Broadwaylla, jossa hän esitti useita pieniä rooleja. Pian hän kuitenkin siirtyi radioon, jossa hän oli vakioesiintyjänä muun muassa sarjoissa "March of Time" ja "Cavalcade of America". Vuosina 1933–1936 hän oli vaudeville-esiintyjänä. 1940 hän liittyi Orson Wellesin Mercury Theatre-näytelmäseurueeseen. Elokuvadebyyttinsä Moorehead teki vuonna 1941 Wellesin elokuvassa Citizen Kane. Toisesta elokuvastaan, Mahtavat Ambersonit, hän oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi. Kaikkiaan Moorehead oli viisi kertaa Oscar-ehdokkaana, mutta ei kertaakaan voittanut.
Kauhuelokuva Kauhuelokuvassa käytetään yhä tiettyjä tehokeinoja, vaikka tekniikka onkin kehittynyt. Voimakkaiden tunteiden luomiseen on käytetty näkökulmaotoksia, tummaa tai chiaroscuro-valaistusta, hyppyleikkauksia, visuaalisia ja usein väkivaltaisia kohtauksia, joissa hyödynnetään maskeerausta, proteeseja ja visuaalisia tehosteita sekä hermostuttavia äänitehosteita ja musiikkia. Kauhuelokuvalle tyypillistä on, että kauhua herättäviä asioita näytetään suoraan eikä niihin vain viitata. Tällaisia asioita ovat kauhua herättävät ulkomuodot ja kuolemaan sekä demonisuuteen liittyvät symbolit.
Mahtavat Ambersonit Wellesin Mercury-ryhmineen RKO:lle hankkinut tuottaja George Schaefer antoi lopulta Wiselle vapauden leikata elokuva mielensä mukaan. Elokuvan 93:n minuuttiin lyhennetty versio esitettiin Inglewoodissa 4.5.1942, sen jälkeen 12.5. elokuvasta esitettiin uudelleenmuokattu ennakkoesitysversio Long Beachissa (pituus 87 minuuttia). Tämän jälkeen Jack Moss kuvasi vielä lisäotoksia, elokuvaa leikattiin uudelleen, ja 8.6.1942 Mahtavat Ambersonit oli viimein nykyisessä muodossaan. Huonosti menestyneen Citizen Kanen ja budjetin ylittäneen, ongelmallisen Mahtavien Ambersonien myötä Schaefer erosi RKO-yhtiön palveluksesta kesäkuun puolivälissä.
Kauhuelokuva Kauhuelokuvassa käsitellään usein suuria yhteiskunnallisia huolenaiheita, ja Paul Wells onkin kutsunut kauhuelokuvan historiaa 1900-luvun pelkojen historiaksi. Monet kauhuelokuvat ovatkin kuvastaneet juuri oman aikansa huolenaiheita. Esimerkiksi "Godzilla" syntyi atomipommista kärsineessä Japanissa. 1970-luvulla yleistyneet avioerot näkyvät elokuvassa "The Brood" (1979) ja perheväkivalta "Hohdossa" (1980). Yhteiskunnan ja vähemmistöjen välisiä ristiriitoja käsittelevät "Texasin moottorisahamurhat" (maaseudun työttömät 1970-luvulla), "Candyman" (1992, afroamerikkalaiset) ja "Veren vangit" (1994, homoseksuaalit). Hullun lehmän tauti ja suu- ja sorkkatauti Yhdistyneessä kuningaskunnassa vaikutti elokuvan "28 päivää myöhemmin" (2002) syntymiseen.
House of 1000 Corpses Elokuva on juoneltaan suurelta osin perinteinen yhdysvaltalainen kauhuelokuva ja muistuttaakin paljon vuoden 1974 "Texasin moottorisahamurhat" -elokuvaa. Rob Zombie onkin sanonut, että "House of 1000 Corpses" on kunnianosoitus vanhoille yhdysvaltalaisille kauhuelokuville kuten "Texasin moottorisahamurhille".
8½ "Premier Planin" kriitikot André Bouissy ja Raymond Borde kirjoittivat, että elokuva on ”merkitykseltään ja tekniseltä taituruudeltaan verrattavissa "Citizen Kaneen". Se on kypsyttänyt avantgardea yhdellä iskulla kaksikymmentä vuotta, sillä se sekä yhdistää että ylittää kaikki kokeellisen elokuvan keksinnöt”. "Les Cahiers du Cinéman" Pierre Kast kirjoitti, että ”ihailuni Felliniä kohtaan ei ole rajaton. En esimerkiksi pitänyt "La stradasta" mutta pidin "I vitellonista". Meidän kaikkien on mielestäni kuitenkin myönnettävä, sivuuttaen hetkeksi kaikki ennakkoluulot ja varaukset, että "8½" on hämmästyttävä. Upeaa vapautta, täydellistä varovaisuuden ja tekopyhyyden puutetta, ehdotonta kiihkotonta vilpittömyyttä, taiteellista ja taloudellista rohkeutta – nämä ovat hänen uskomattoman hankkeensa ominaispiirteitä”.
Macbeth (vuoden 1948 elokuva) Macbeth on Orson Wellesin ohjaama William Shakespearen samannimiseen näytelmään pohjautuva yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1948. Elokuva kuvattiin 23 päivässä käyttäen lännenelokuvan lavasteita. Welles esitti itse Macbethia ja Lady Macbethia näytteli Jeanette Nolan, jonka kanssa Welles oli näytellyt jo radiossa. Elokuvassa näyttelivät myös Erskine Sanford, William Alland ja Gus Schilling, jotka olivat olleet mukana myös Wellesin "Citizen Kanessa". Myös Wellesin tytär Christopher näytteli elokuvassa yhtä MacDuffin murhattua lasta. Alkuperäisnäytelmää oli käsikirjoitusta varten jouduttu lyhentämään huomattavasti, jonka takia näytelmään oli luotu Alan Napierin esittämä "Pyhän Isän" -hahmo, joka toimii kertojana ylläpitämässä jatkuvuutta.
Film noir Vuonna 1931 Curtiz oli vaikuttanut Hollywoodissa jo puoli vuosikymmentä ja tehnyt tuotteliaimmillaan kuusi elokuvaa vuodessa. Hänen elokuvansa kuten "20 000 vuotta Sing-Singissä" (1932) ja "Private Detective 62" (1933) ovat varhaisimpia esimerkkejä Hollywoodin äänielokuvista, jotka voisi kenties luokitella film noiriksi – tutkija Marc Vernet käyttää jälkimmäistä esimerkkinä todetessaan, että film noirin alkuhetken asettaminen vuoteen 1940 tai mihin tahansa muuhun vuoteen on ”sattumanvaraista”. Erityisen vapaat kädet ekspressionismin parissa työskennelleet elokuvantekijät saivat Universalin kauhuelokuvissa, minkä seurauksena syntyi teoksia kuten "Dracula – vanha vampyyri" (1931), "Muumio" (1932) ja "Musta kissa" (1934). "Draculan" kuvasi ja "The Mummyn" ohjasi Berliinissä oppinsa saanut Karl Freund, kun taas "Mustan kissan" ohjauksesta vastasi itävaltalaisemigrantti Edgar G. Ulmer. Lähimmäksi noiria Universalin kauhuelokuvista pääsee kuitenkin "Näkymätön mies" (1933), jonka ohjasi englantilainen James Whale ja kuvasi amerikkalainen Arthur Edeson. Edeson kuvasi myöhemmin myös "Maltan haukan" (1941), jota pidetään yleisesti ensimmäisenä merkittävänä klassisen kauden film noireista.
Wienissä syntynyt mutta pääasiassa Yhdysvalloissa kasvanut Josef von Sternberg ohjasi Hollywoodissa samoihin aikoihin. Hänen elokuvansa kuten "Shanghain pikajuna" (1932) ja "Paholainen on nainen" (1935) ennakoivat klassisen film noirin keskeisiä elementtejä kuumalla eroottisuudellaan ja barokkimaisella visuaalisella tyylillään. Sternbergin vuonna 1927 ohjaaman mykkäelokuvan "Alamaailma" kaupallinen ja kriittinen menestys oli suurelta osin vastuussa Hollywoodissa syntyneestä gangsterielokuvien trendistä. Lajityypin suositut elokuvat kuten "Pikku Caesar" (1931), "Yhteiskunnan vihollinen" (1931) ja "Arpinaama" (1932) osoittivat, että moraalisesti arveluttavia päähenkilöitä sisältäville rikoselokuville oli yleisönsä. Tärkeä ja mahdollisesti merkittävä elokuvallinen edeltäjä klassiselle noirille oli 1930-luvun ranskalainen runollinen realismi romanttisine, fatalistisine asenteineen ja tuhoontuomittujen sankareidensa ylistyksineen. Kenties merkittävin film noirin kehitykseen vaikuttanut elokuva, jota ei itseään lasketa noiriksi, oli Orson Wellesin ohjaama merkkiteos "Citizen Kane" (1941). Sen monisyinen visuaalisuus ja mutkikas, kertojan äänen hallitsema tarina toistuvat lukuisissa klassisissa film noireissa.
Friday the 13th: The New Blood Friday the 13th: The New Blood on kauhuelokuva vuodelta 1988. Se on seitsemäs osa Perjantai 13. -elokuvasarjassa. Elokuva on pienimuotoinen klassikko lajissaan, ja se mainitaan muun muassa Bret Easton Ellisin kirjassa "American Psycho". Näyttelijä Kane Hodder, jota sarjan fanit ovat kutsuneet parhaimmaksi Jasonin näyttelijäksi, esiintyy tässä osassa ensimmäistä kertaa. Elokuvan on ohjannut John Carl Buechler.
Citizen Cope Citizen Cope on lämpännyt Nelly Furtadoa ja esiintynyt Kalifornian Coachella Valley Music and Arts Festivalilla 2002. Vuonna 2002 julkaistiin Santanan levy "Shaman", jolla Citizen Cope on mukana kappaleella "Sideways".
Citizen Cope Greenwood oli jo ennen Citizen Copen levytysuraa toiminut vierailevana artistina räppäri Baseheadin julkaisuilla. Greenwood sai vuonna 2000 levytyssopimuksen DreamWorks Recordsilta, ja syyskuussa 2002 ilmestyi ensimmäinen täysmittainen studioalbumi "Citizen Cope".
Dark Floors Suomalaiset kriitikot ovat suhtautuneet elokuvaan erittäin negatiivisesti, vaikka teknistä toteutusta onkin yleensä pidetty hyvänä. Useimmissa arvosteluissa elokuva on saanut kaksi tähteä. "Dark Floorsin" hyvinä puolina on pidetty sen sopimista kansainväliseen levitykseen, huolellisesti tehtyjä lavasteita ja näyttäviä erikoistehosteita. Osa kriitikoista on sitä mieltä, että elokuvan juoni on hajanainen eikä se tarjoa kokeneemmille kauhuelokuvien katsojille mitään uutta. Kritiikin mukaan elokuva on saanut liikaa vaikutteita muista kauhuelokuvista, mikä tekee siitä hajanaisen ja vanhaa toistavan. "Aamulehden" arvostelun mukaan elokuva on ikävystyttävä ja epäpelottava yhdistelmä hirviöyhtyeen mainosvideota, suljetun tilan gotiikkaa ja lapsen fantasiaa. "Ilta-Sanomat" totesi elokuvan todistavan, että "Suomessa osataan tehdä huonoja kauhuelokuvia yhtä hyvin kuin Hollywoodissa."
Orson Welles Wellsin seuraava filmi RKO:lle oli "Mahtavat Ambersonit" ("The Magnificent Ambersons", 1942), edeltäjäänsä perinteisempi elokuva mahtisuvun hiipumisesta, joka perustui Booth Tarkingtonin Pulitzer-palkittuun romaaniin. Filmiyhtiö toivoi saavansa siitä takaisin "Citizen Kanen" tappioissa menettämiään rahoja. Saatuaan valmiiksi raakakopion "Mahtavista Ambersoneista" Welles lähti Etelä-Amerikkaan tekemään dokumenttielokuvaa. RKO otti elokuvan lopputuotannon haltuunsa, leikkasi siitä pois yli 50 minuuttia ja lisäsi onnellisen lopun. Yhtiö pelkäsi elokuvalle käyvän kuten edelliselle ja pelasi varman päälle tekemällä siitä lyhyemmän ja sovinnaisemman. Leikatut kohtaukset, mukaan lukien Wellesin loppukohtaus, ovat kadonneet. Katkera Welles kommentoi, että RKO leikkasi pois "elokuvan ytimen" ja että uuden loppukohtauksen kuvasi jäljestä päätellen "studion vahtimestari".
Citizen Watch Citizen on tunnettu muun muassa Eco-Drive -kelloistaan, jotka toimivat aurinkopaneelilla.
Citizen Cope Citizen Cope on yhdysvaltalainen yhtye sekä myös sen keulahahmo Clarence Greenwoodin itsestään käyttämä taiteilijanimi.
Citizen Watch Kellojen lisäksi Citizen valmistaa myös taskulaskimia sekä esimerkiksi kannettavia televisioita ja tietokoneiden tulostimia.
Citizen Watch Citizen osti yhdysvaltalaisen Bulovan vuonna 2008, kasvaen samalla maailman suurimmaksi kellovalmistajaksi.
Wallace &amp; Gromit: Kanin kirous Wallacen mielestä kaneista pitäisi kitkeä pois niiden huonot tavat ja aivopestä ne ei-kasvissyöjiksi. Pahaksi onneksi Wallacen käsissä keksintö epäonnistuu ja vihannesmaita uhkaa uusi vihollinen: jättiläismäinen ihmiskani.
Kane (Command &amp; Conquer) Vuonna 2062 Kane marssii GDI:n päämajaan ja muodostaa yhdessä GDI:n kanssa Tiberiuminhallintaverkoston, joka pystyy pysäyttämään Tiberiumin kasvun. 15 vuotta myöhemmin, kun Tiberium on saatu lopullisesti hallintaan, alkaa neljäs ja viimeinen Tiberiumsota. Kanen aikeena on käynnistää Scrinien rakentama viimeinen Treshold-torni, jotta hän voisi poistua maasta. Kane paljastaa olleensa maassa jo tuhansien vuosien ajan ja Kane paljastuu muuksi olennoksi kuin ihmiseksi ja voi parantua haavoista nopeasti. Tämä voi selittää miksi Kane selvisi kun McNeil yritti tappaa Kanen lävistämällä hänet metallitangolla, tai kun Kane poisti kypäränsä päästään, jossa ei ollut yhtään palovammaa. Kane kertoo Tiberiumhallintaverkoston olleen avain tornin portaalin aukaisemiseen. Neljäs Tiberiumsota on itse asiassa GDI:n ja Nodin liittolaisten yritys pysäyttää Kane. Kane kuitenkin onnistuu käynnistämään Tornin pelaajan avulla. Kane kiittää pelaajaa ennen astumistaan Tornin portaaliin, joka siirtää Kanen ja hänen uskollisimmat kannattajansa pois Maasta. Kanen lupaukset Nodin veljeskunnalle olivat toteutuneet.
Truly Fine Citizen Truly Fine Citizen on Moby Grapen neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1969 levymerkillä Columbia Records.
Pentti Teirikari Risto Vanarin ohjaama Piilokamera-elokuva (1979) tuotti Filmi-Jatalle niin suuria taloudellisia vaikeuksia, että yhtiön mainoselokuvatuotanto henkilökuntineen, kalustoineen, studioineen ja muine omistuksineen myytiin Teirikarille. Teirikarin yhtiökumppaneiksi ryhtyivät mainoselokuva-alalta tutut Sonja Mäkinen ja Flego Kaukolehto. Vuonna 1979 yhtiön nimi muutettiin Elohopea-filmi Oy:ksi. Yhtiön nimen elohopea-sana viittasi Merkuriukseen, jonka Teirikari muisti olleen myös Orson Wellesin Citizen Kane -elokuvan tuotantoyhtiön, Mercury Filmsin, nimessä. Elohopea-filmin alkupuolella sen ohjaajia olivat muiden muassa Ilmo Lintonen, Kalevi Korte, Matti "Löde" Lötjönen, Olli Rönkä, Kari Santala ja Martti Jännes. Kuvaaja Esko Nevalaisen jäätyä eläkkeelle hänen tilalleen tuli Timo Salminen, elokuvaohjaaja Ville Salmisen poika ja myöhempi Aki Kaurismäen elokuvien luottokuvaaja.
Citizen Brain Citizen Brain on irlantilaisen thrash metal -yhtye Gama Bombin toinen studioalbumi. Se julkaistiin 9. kesäkuuta 2008 levymerkillä Earache Records.
Citizen Cope Citizen Copelta on debyytin jälkeen ilmestynyt albumit "The Clarence Greenwood Recordings" (2004) sekä "Every Waking Moment" (2006). Jälkimmäinen nousi Yhdysvaltain listojen 69. sijalle.
Kane (showpainija) Marraskuussa 2011 oli viittauksia Kanen paluusta ja lopulta joulukuussa Kane teki paluun ylläpidettyään aluksi metallista naamiota ja keskeytettyään Mark Henryn ja John Cenan välisten ottelun hyökkäämällä Cenan kimppuun ja paljastamalla uuden naamionsa. Kane kohtasi tämän jälkeen Cenan joulukuussa viidesti, mutta hävisi jokaisella kerralla hylkäyksellä. Sama jatkui myös läpi tammikuun ja helmikuun 2012, kunnes maalikuussa Kane otti ensimmäisen voittonsa R-Truthia vastaan. Hän kohtasi sen jälkeen uudelleen Cenan kymmenen kertaa Last Man Standing -ottelussa, mutta hävisi jokaisella kerralla. Kane onnistui välissä voittamaan Big Show:n, sekä Randy Ortonin ja Sheamusin tag team ottelussa yhdessä Daniel Bryanin kanssa. Huhtikuussa Kane voitti Ortonin WrestleMania XXVIII:ssa, jonka jälkeen Kanen tappioputki jatkui läpi huhtikuun. Heikosta menestyksestä huolimatta Kane haastoi kesäkuussa Sheamusin WWE:n raskaansarjan maailmanmestaruudesta, mutta hävisi ottelun. Heti perään Kane voitti The Great Khalin ykköshaastajan paikasta ja sai näin uuden tilaisuuden otella raskaansarjan mestaruudesta Sheamusia vastaan. Kane haastoi kahdesti Sheamusin, mutta hävisi molemmilla kerroilla mestaruuden. Noin viikkoa myöhemmin Kane sai uudelleen tilaisuuden otella mestaruudesta, mutta hävisi jälleen kahdesti Sheamusille mestaruusottelun. Kane haastoi heti perään CM Punkin WWE:n mestaruudesta 3-Way -ottelussa yhdessä Daniel Bryanin kanssa, mutta hävisi ottelun. Loppukuusta Kane voitti viimeiset kolme otteluaan Heath Slateria ja kahdesti Chris Jerichoa vastaan. Heinäkuussa Kane haastoi jälleen CM Punkin WWE:n mestaruudesta tällä kertaa 4-Way -ottelussa, mutta oli häviävänä osapuolena. Myöhemmin Kane oli mukana ottelemassa ykköshaastajan paikasta Money in the Bank -ottelussa, jonka John Cena lopulta voitti ja vei Kanen ja kolmen muun painijan mahdollisuuden haastaa CM Punk. Kane sai kuitenkin tilaisuutensa otella CM Punkia vastaan mestaruudesta 3-Way -ottelussa, jossa oli mukana myös Daniel Bryan. Kane ei kuitenkaan onnistunut tälläkään kertaa voittamaan mestaruutta. Kane sai vielä heinäkuun lopulla mahdollisuuden otella mestaruudesta kahdesti, mutta ei kyennyt voittamaan kummallakaan kerralla CM Punkia.
Silmä silmästä (vuoden 1981 elokuva) Elokuva kertoo sanfranciscolaisesta poliisista Sean Kanesta, joka joutuu parinsa kanssa väijytykseen ja Kanelle tärkeä työpari kuolee. Tämän seurauksena Kane ja hänen pomonsa Stevens suuttuvat toisilleen ja Kane näkee parhaaksi lopettaa koko työnsä poliisina. Tämän jälkeen Kanella on enää vain yksi tehtävä: etsiä työparinsa murhaaja, keinoja kaihtamatta. Eräs Kanen tuntema reportteri tapetaan ja Kane huomaa näissä kahdessa murhassa jotakin samaa.
Les Indes galantes Les Indes galantes on Jean-Philippe Rameaun säveltämä balettiooppera, joka koostuu prologista ja neljästä näytöksestä. Jokainen näytös () on erillinen pikku tarina, jolla ei ole juonellista yhteyttä muihin näytöksiin. Teoksen libreton on kirjoittanut Louis Fuzelier. "Les Indes galantes" kantaesitettiin Pariisin Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa (Académie Royale de Musique, nykyisin Pariisin ooppera) 23. elokuuta 1735.
Les Indes galantes "Les Indes galantes" -oopperan Suomen kantaesitys oli Helsingin Musiikkitalossa 16. huhtikuuta 2013 nimellä "Villiä rakkautta – Les Indes galantes" Sibelius-akatemian oopperan tuottamana ja siinä esiintyi Sibelius-akatemian opiskelijoiden lisäksi Suomen Kansallisoopperan balettioppilaitoksen tanssijoita sekä produktiokuoro Les Chanteurs Galants.
Les Indes galantes Vuonna 1725 Ranskan Mississippin kauppakomppania Compagnie du Mississippi toi Mitchigamea-heimon päällikön Agapit Chicagoun ja viisi muuta päällikköä vierailulle Ranskaan. Päällikköjen matkaohjelmaan kuului uskollisuudenvala Aurinkokuninkaalle ja jänisjähti kuninkaan kanssa. Päälliköt esittivät Pariisin "Theatre Italienissa" kolme tanssia: rauhan-, sodan- ja voitontanssit. Esityksen inspiroimana Rameau sävelsi rondon "Les Sauvages" cembalolle, ja julkaisi sen pari vuotta myöhemmin osana kahden sarjan kokoelmaa "Nouvelles Suites de Pièces de Clavecin" (1726/1727). Rameau käytti rondon musiikkia "Les Indes galantes" -oopperan suuressa rauhanpiipputanssissa.
Les Indes galantes Kantaesityksessä teos koostui prologin lisäksi vain kahdesta ensimmäisestä näytöksestä, mutta jo kolmanteen esitykseen säveltäjä lisäsi 3. näytöksen ("Les Fleurs"). Les Fleurs sai osakseen kovaa kritiikkiä, ja sankarin pukeutumista naiseksi pidettiin järjettömänä. Rameau teki näytöksestä uuden version, jossa koko juoni ja lähes kaikki musiikki oli vaihdettu. Pohjois-Amerikkaan sijoittuva 4. näytös "Les Sauvages" liitettiin oopperaan 10. maaliskuuta 1736 pidetyssä näytännössä. "Les Indes galantes" on Rameaun menestyksekkäin ooppera, sillä sitä esitettiin Pariisin oopperassa vuoteen 1773 asti yhteensä 320 kertaa.
Tapahtumapaikkana on nuoruuden jumalatar Hebén palatsi. Hebé kutsuu Euroopan nuorisoa laulamaan ja tanssimaan. Nuoret rakastavaiset Ranskasta, Italiasta, Espanjasta ja Puolasta saapuvat ja aloittavat juhlat. Sodan jumalatar Bellone tunkeutuu juhliin seurueensa kanssa ja kutsuu nuoret miehet sotaan. Juonenkäänteen taustalla saattaa olla Euroopassa teoksen sävellysaikoihin riehunut Puolan perimyssota. Hebé kutsuu avukseen Amorin (L'Amour) joka laskeutuu taivaasta amoriinien kanssa. Yhdessä L'Amour ja Hebé lähettävät amoriinit kaukaisten merien taakse etsimään rakkautta Euroopan ulkopuolelta.
Marie Sallé Georg Friedrich Händelin johtamassa Covent Gardenissa Lontoossa Sallé esiintyi vuonna 1734 baletissa "Pygmalion", jonka Sallé oli itse myös sovittanut. Sallé pukeutui esityksessä kevyempiin vaatteisiin raskaiden pönkkähameiden sijaan ja piti hiuksiaan auki sen sijaan, että olisi tehnyt hiuksistaan korkean kampauksen. "Pygmalion" oli todella suosittu, ja sitä seurasi toinen suosittu baletti, "Bacchus and Ariadne". Palattuaan Pariisiin Sallé esiintyi "Les Indes galantesissa".
Les Indes galantes Juuri ennen auringon juhlan alkua Huascar antaa uskotulleen salaisen tehtävän aiheuttaa tulivuorenpurkaus Auringon juhlan aikana. Juhla alkaa, ja kesken kaiken maa alkaa järistä, ja tulivuori sylkeä tulta ja savua. Perulaisjoukko hajaantuu pakokauhuisena, mutta Huascar pysäyttää Phanin. Maanjäristys vaikuttaa lakanneen. Huascar väittää tulivuorenpurkausta jumalliseksi merkiksi siitä, että Phanin on alistuttava hänen tahtoonsa. Carlos saapuu pelastamaan Phanin. ja samalla tulivuorenpurkaus alkaa uudelleen lennättäen ilmaan valtavan kalliolohkareen, jonka alle Huascar murskautuu.
Les Indes galantes Kolmas näytös sijoittuu Persiaan, Alin palatsin puutarhaan jossa valmistaudutaan kukkien juhlaan. Prinssi Tacmas rakastaa suosikkinsa Alin orjatarta Zaïrea ja on tullut naisen valepuvussa Alin palatsiin tarkkailemaan Zaïrea. Ali huomaa Tacmasin, ja Tacmas kertoo hänelle rakkaudestaan. Ali puolestaan on rakastunut Tacmasin orjattareen, Fatimeen, joka saapuukin pian paikalle pukeutuneena puolalaiseksi miesorjaksi. Fatime ja Zaïre tunnustavat rakastavansa toistensa omistajia, jolloin miehet vaihtavat orjia, ja kaikki neljä yhtyvät onnellisina kukkien juhlaan.
Les Indes galantes Viimeinen näytös tapahtuu pohjoisamerikkalaisessa lehtimetsässä, jonne intiaanit sekä ranskalaiset ja espanjalaiset siirtokuntalaiset ovat kokoontuneet viettämään suurta rauhanpiippujuhlaa. Intiaanipäällikkö Adario tervehtii sotureitaan ja kutsuu heitä rauhanjuhlaan. Mutta juhlaa varjostaa huoli, sillä Adario pelkää kilpakosijoitaan: sekä ranskalainen upseeri Damon että espanjalainen upseeri Don Alvar ovat rakastuneet Adarion valittuun, prinsessa Zimaan. Damon ja Alvar vikittelevät Zimaa, mutta Zima hylkää molemmat, Alvarin liian kiihkeänä ja intohimoisena ja Damonin puolestaan liian laimeana. Zima ja Adario saavat toisensa, ja kaikki juhlivat yhdessä suurta rauhanpiippujuhlaa.
Les Indes galantes Teoksen toinen osa tapahtuu Perussa, tuhkan peittämiin tulivuoriin rajautuvalla aavikolla. Suuri auringon juhla on alkamassa. Inkaprinsessa Phani rakastaa espanjalaista valloittajaa Dom Carlosta. Carlosin lisäksi myös inkakuningas Huascar, (jolla on samanniminen historiallinen esikuva), rakastaa Phania. Carlos syyttää Phania epäröinnistä mutta Phani puolustautuu vedoten verisiteisiinsä ja pyytää anteeksi epäröintiään. Rakastavaiset pohtivat kuinka Phani saataisiin pelastettua julman aurinkokultin pauloista. Phani kehottaa Carlosia poistumaan mutta palaamaan myöhemmin pelastamaan hänet. Carlosin lähdettyä Huascar huomaa Phanin jääneen yksin ja tulee vaatimaan Phania omakseen, sillä itse auringonjumala on ilmoittanut Huascarille että heidät on tarkoitettu yhteen. Phani epäilee jumalallista ilmoitusta, ja Huascar kiivastuu syyttäen Phania siitä, että rakkaus valloittajaan on turmellut hänen uskonsa.
Lumottu lapsi Lumottu lapsi ("L’Enfant et les Sortilèges") on kaksinäytöksinen lyyrinen fantasiaooppera, johon libreton on kirjoittanut ranskalainen kirjailija Colette ja musiikin säveltänyt Maurice Ravel.
Les Vêpres siciliennes Sisilialainen vesper () on Giuseppe Verdin säveltämä viisinäytöksinen ooppera, jonka libreton on kirjoittanut Eugène Scribe ja Charles Duveyrier. Se kantaesitettiin 13. kesäkuuta 1855.
Les Indes galantes Ensimmäinen näytös "Jalomielinen turkkilainen" sijoittuu Intian valtameressä olevalle saarelle, jossa valtaa pitää turkkilainen pašša, Osman. Tapahtumapaikkana on Osmanin palatsin mereen rajautuva puutarha. Päähenkilö, nuori ranskalaisneito Emilie, on joutunut eroon rakastetustaan Valèresta. Kaapparit ovat vanginneet Emilien ja myyneet hänet Osmanille orjaksi. Osman painostaa Emilietä antautumaan rakastajattarekseen. Osman poistuu puutarhasta, ja meri ja taivas muuttuvat tummanpuhuvuksi. Alkaa myrsky. Emilie kuulee myrskyn pauheen läpi merihädässä olevien ihmisten huutoa. Myrskyn lakattua joitakin merimiehiä huuhtoutuu rantaan ja heidät lyödään kahleisiin, sillä hekin joutuvat Osmanin orjiksi. Emilie menee rannalle toivoen tapaavansa maanmiehiään ja tunnistaa Valèren merimiesten joukosta. Rakastavaiset riemuitsevat jälleennäkemisestään mutta surevat kohtaloaan orjuudessa. Osman saapuu ja sanoo Valèren olevan syyllinen ja aikovansa kostaa tälle samalla mitalla. Emilie kauhistuu, mutta Osman vapauttaakin sekä hänet että Valèren. Näin hän maksaa takaisin sen että Valère aikoinaan vapautti Osmanin vankeudesta Ranskassa. Yleisen ilonpidon jälkeen Osman lahjoittaa Valèrelle laivoja, jotka lastataan täyteen lahjoja ja rakastavaiset lähtevät yhdessä kotimatkalle.
Les arts florissants (ooppera) Marc-Antoine Charpentier sävelsi "Les arts florissantsin" vuonna 1685 Guisen herttuattaren palveluksessa olleiden muusikkojen ryhmälle. Herttuatar oli kuningas Ludvig XIV:n serkku, ja musiikki oli tarkoitettu hänen Pariisin asunnossaan esitettäväksi. Oopperan ranskankielisen libreton tekijä on jäänyt tuntemattomaksi. Libretto on luonteeltaan allegoria ja se käyttää mytologian ja luonnon symboliikkaa — kaikki aiheita, jotka olivat ajan yleisölle tuttuja.
Falstaff Falstaff on Giuseppe Verdin koominen ooppera, jonka libreton on kirjoittanut Arrigo Boito. Libretto perustuu William Shakespearen näytelmään "Windsorin iloiset rouvat".
Les Danaïdes Ranieri Calzabigi kirjoitti "Les Danaïdesin" libreton alun perin Gluckia varten, mutta Palais Garnier’n aikavaatimukset osoittautuivat liian tiukoiksi jo seitsemääkymmentä ikävuotta lähestyvälle mestarille, joka pyysi Salieria säveltämään teoksen musiikin.
Käärmeen hetki Käärmeen hetki on Mikko Heiniön säveltämä ooppera, jonka libreton on kirjoittanut Juha Siltanen. Libretto pohjautuu vapaasti ideatasolla Lars Huldénin novelliin "Löfska pappren".
Semiramide (Rossinin ooppera) Semiramide on kaksinäytöksinen Gioachino Rossinin säveltämä ooppera, jonka libreton on kirjoittanut Gaetano Rossi. Libretto pohjautuu Voltairen tragediaan ”Semiramis”, joka puolestaan perustuu legendaan Babylonin Semiramiista ().
Patricia Petibon Patricia Petibon (s. 27. helmikuuta 1970 Montargis, Ranska) on oopperalaulaja, joka on laulanut sekä levyttänyt paljon ranskalaista barokkimusiikkia (muun muassa Lully, Charpentier, Rameau), mutta on tunnustettu myös myöhemmän materiaalin kuten Mozartin ja Offenbachin teosten esittäjänä. Petibonin sopraano on kevyt, lyyrinen ja erittäin notkea. Monipuolisena näyttelijänä hänen roolivalikoimansa on laaja ja siihen mahtuvat niin vakavahenkinen minimalismi Robert Wilsonin tuotannoissa kuin pirtsakka intiaaniprinsessa "Les Indes galantes’ssa".
Andrea Chénier Andrea Chénier on Umberto Giordanon säveltämä ooppera, jonka libretto on saanut aiheensa ranskalaisen runoilijan André Chénierin elämästä. Ooppera edustaa tyyliltään verismiä. Oopperan libreton on kirjoittanut Luigi Illica.
Un giorno di regno Un giorno di regno, ossia il finto Stanislao () on italialaisen oopperasäveltäjä Giuseppe Verdin kaksinäytöksinen ooppera, jonka italiankielisen libreton kirjoitti Felice Romani. Libretto perustuu ranskalaisen Alexandre Vincent Pineu-Duvalin näytelmään ”Les Faux Dtanislas”. Ooppera sai ensi-iltansa Milanon Teatro alla Scalassa 5. syyskuuta 1840.
L’incoronazione di Poppea L'incoronazione di Poppea () on italialaisen Claudio Monteverdin kolminäytöksinen "opera seria", jonka libreton on kirjoittanut Giovanni Francesco Busenello. Libretto perustuu Tacituksen kuvaamiin tapahtumiin. Ooppera sai ensi-iltansa Venetsian Teatro Santi Giovanni e Paolossa vuonna 1642.
Faniska Faniska on Luigi Cherubinin säveltämä kolminäytöksinen koominen ooppera. Sen saksankielinen libretto on Joseph Sonnleithnerin kirjoittama. Teos perustuu René Charles Guilbert de Pixérécourtin "Les mines de Pologneen".
Kullervo (Sallinen) Sallinen sai oopperaan idean nähtyään Kiven näytelmän KOM-teatterissa Kalle Holmbergin ohjauksena. 1986 hän oli luonnostellut libreton ja alkoi säveltää oopperaa, joka valmistui 1988. Libreton rakenne on Kiven näytelmästä, mutta dialogin säveltäjä on kirjoittanut itse. Lisäksi kuoro laulaa suoria Kalevala-sitaatteja. Ooppera on tummasävyinen ja kuvaa julmaa maailmaa verisine yhteenottoineen. Kehittymättömässä pakanallisessa yhteiskunnassa veljesviha johtaa vääjäämättömään tuhoon.
Juhani Koivisto Toivo Kuulasta kertova monologinäytelmä "Ikuinen nuoruus" sai kantaesityksensä Kajaanin Runoviikolla 2012, ja sitä esitti myös Kajaanin Kaupunginteatteri. Ilmajoen musiikkijuhlilla sai 2015 kantaesityksensä Koiviston kirjoittama ooppera "Elämälle", jonka on säveltänyt Jaakko Kuusisto ja ohjannut Anna Kelo. Ooppera kertoo Oskar Merikannosta ja suomalaisen kulttuurin synnystä. Libretto "Vangit" sai toisen palkinnon Savonlinnan Oopperajuhlien kilpailussa 2017. Suomen Kansallisoopperassa saa vuonna 2019 kantaesityksensä Jaakko Kuusiston säveltämä ooppera Jää, jonka libreton Juhani Koivisto on kirjoittanut Ulla-Lena Lundbergin samannimisen romaanin mukaan. Suomen Kansallisoopperalle Koivisto on kirjoittanut ja ohjannut myös lapsille tarkoitetut lyhyet versiot oopperoista "Taikahuilu" (2016), "Sevillan parturi" (2017) ja "Tuhkimo" (2018).
Mathilda Roslin Roslin-Kalliola on aiheena oopperassa "Matilda ja Nikolai", jonka on säveltänyt Ilkka Kuusisto. Libreton on kirjoittanut Arvo Salo
Dido ja Aeneas Dido ja Aeneas (, Z. 626) on Henry Purcellin ainoaksi jäänyt ooppera
, jonka libreton on kirjoittanut Nahum Tate. Kolminäytöksisen oopperan ensi-ilta oli keväällä 1689. Teos perustuu Vergiliuksen "Aeneisin" neljännen kirjan tarinaan Karthagon kuningattaresta Didosta. "Dido ja Aeneasta" pidetään merkittävimpänä englantilaisena barokkioopperana. Teoksesta ei ole säilynyt Purcellin omakätistä partituuria, ja mahdollisesti ainoa 1600-luvulta säilynyt lähde on alkuperäisesityksen libretto.
Kahvikantaatti Libreton tähän kolmen äänialan ilotteluun on kirjoittanut Christian Friedrich Henrici, alias Picander, jonka käsialaa on myös Matteus-passion käsikirjoitus.
Alzira Alzira oli Giuseppe Verdin kahdeksas ooppera. Se on kaksinäytöksinen. Sen italiankielisen libreton kirjoitti Salvatore Cammarano. Oopperan juoni perustuu Voltairen näytelmään "Alzire, ou les Américains". Oopperan ensiesitys oli San Carlon teatterissa, Napolissa 12. elokuuta 1845.
Tommi Kinnunen Kinnunen on kirjoittanut radio-oopperan "Kylmän maan kuningatar" libreton yhdessä säveltäjä Riikka Talvitien kanssa. Hän on myös julkaissut novellin "Jatsityttö" antologiassa "Marilyn, Marilyn: Tarinoita ikonista ja ihmisestä" ja novellin "Nuku nurmelle hyvälle" kokoelmassa "Toinen tuntematon". Hän on myös kirjoittanut näytelmä- ja kabareetekstejä Turun ylioppilasteatteriin sekä Turun Nuoreen Teatteriin. Hän on myös ollut mukana tekemässä Otavan kustantamaa äidinkielen Särmä-oppikirjasarjaa. Hän on lisäksi toiminut Ylen kolumnistina ja kirjoittanut tekstit Tanssiteatteri Erin esitykseen "Rakkauden viiltoja".
Housut pois (musikaali) Housut pois ("The Full Monty") on yhdysvaltalainen musikaali, jonka libreton on kirjoittanut Terrence McNally ja musiikin säveltänyt David Yazbek.
Cecilie Løveid Løveid on kirjoittanut libreton oopperaan "To i dusjen", joka on esitetty 1984 Bergenin kansainvälisillä festivaaleilla. Hänen pääteoksensa muodostavat kolme historiallista näytelmää "Barock Friise" (1993), "Maria Q" (1994) ja "Rhindøtrene" (1996), joissa hän tarkastelee nykyajan naisenroolia historian valossa. Runokokoelmissa "Spilt" (2001) ja "Gartnerløs" (2007) on selkeä naisnäkökulma. Hän on kirjoittanut myös lastenkirjoja.
La clemenza di Tito (René Jacobs) Oopperan libreton on kirjoittanut Caterino Mazzola vuonna 1791. Hän käytti sen perustana Pierre Corneillen näytelmää Cinna.
Roope Lipasti Lipasti on kirjoittanut libreton "Putkiremonttioopperaan" (kantaesitys Turussa 2011) ja "Salapoliisioopperaan" (ensi-ilta tammikuussa 2014), sekä käsikirjoittanut turkulaiselle Linnateatterille näytelmän "Rempallaan".
Kerjäläisooppera Alkuperäinen idea oli "Gulliverin matkojen" kirjoittajan Jonathan Swiftin, joka ehdotti aihetta ystävälleen, joka kutsui hommiin toisen ystävänsä joka oli lopullisen libreton kirjoittanut John Gay.
Hercules (ooppera) Hercules on Georg Friedrich Händelin säveltämä kolminäytöksinen ooppera. Sen englanninkielisen libreton on kirjoittanut Thomas Broughton ja se perustuu Sofokleen "Trakhiin naisiin" ja Ovidiuksen "Muodonmuutoksiin".
Neito tornissa Neito tornissa () on Jean Sibeliuksen ainoa valmistunut oopperasävellys. Yksinäytöksisen oopperan libreton on kirjoittanut Rafael Hertzberg. Ensi-ilta oli 7. marraskuuta 1896.
Indigo (ooppera) Indigo on Perttu Kivilaakson ja Eicca Toppisen kaksinäytöksinen ooppera. Sen englanninkielisen libreton on kirjoittanut Sami Parkkinen. Teoksen kantaesitys oli Suomen Kansallisoopperassa 22. tammikuuta 2016.
Klinghofferin kuolema Klinghofferin kuolema on yhdysvaltalaisen John Adamsin kaksinäytöksinen ooppera. Sen englanninkielisen libreton on kirjoittanut runoilija Alice Goodman. Teoksen ensiesitys oli Brysselissä 19. maaliskuuta 1991.
Frida Kahlo Vuonna 2014 Helsingissä Suomessa kantaesitettiin Kahlosta ja hänen taiteestaan ja aatteistaan kertova ooppera "Frida y Diego", jonka on säveltänyt Kalevi Aho ja libreton kirjoittanut Maritza Núñez.
Thaïs Thaïs on Jules Massenet'n vuonna 1894 ensi-iltansa saanut ooppera. Libreton on kirjoittanut Louis Gallet Anatole Francen samannimisen, vuonna 1890 ilmestyneen romaanin pohjalta.
Unissakävelijä Unissakävelijä (it. La Sonnambula) on Vincenzo Bellinin säveltämä ooppera. Libreton on kirjoittanut Felice Romani, ranskalaisen Eugène Scriben teoksen pohjalta. Oopperaa esitetään nykyään säännöllisesti.
Cardillac Cardillac on Paul Hindemithin säveltämä kolminäytöksinen ooppera vuodelta 1926. Sen libreton on kirjoittanut Ferdinand Lion E. T. A. Hoffmannin novellin "Das Fräulein von Scuderi" pohjalta. "Cardillac" sai ensiesityksensä 9. marraskuuta 1926 Dresdenin valtionoopperassa Fritz Buschin johdolla. Jo tuolloin teos herätti suurta huomiota ja oli musiikkiteatterin muotoa koskeneiden kiihkeiden keskustelujen aihe. Aiheeltaan ja libretoltaan ooppera liittyy verismin perinteeseen, mutta Hindemithin musiikki viitoittaa konsertoivine muotoineen ja polyfonisine sävelkielineen tietä uudempaan musiikkiteatteriin.