mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Sigismund Sigismund ei koskaan saanut Ruotsia kunnolla valtaansa. Puolan valtiopäivät eli sejm antoi kuninkaalle luvan poistua maasta vain vuodeksi, eli Sigismund joutui pian jättämään Ruotsin Kaarle-herttuan sijaishallinnon käsiin. Kaarle-herttua ryhtyi nopeasti laajentamaan valtaansa ja horjuttamaan Sigismundin asemaa.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa 1. helmikuuta 1594 järjestettiin kuningas Juhana III:n hautajaiset Uppsalan tuomiokirkossa, minkä jälkeen säädyt kutsuttiin kruunajaisvaltiopäiville. Seurasi kaksi ja puoli viikkoa kestäneet erimieliset neuvottelut. Luterilaiset vaativat, että Sigismundin oli allekirjoitettava Uppsalan päätös, nimitettävä Angermannus arkkipiispaksi ja hyväksyttävä Kaarle-herttuan ja aristokratian valtaoikeudet. Kardinaalit Roomassa taas olivat halunneet, että Sigismund kruunattaisiin katolisten rituaalien mukaisesti. Vuoden 1594 kruunajaisvaltiopäivillä säädyt yhdistivät voimansa tavalla, jota ei enää myöhemmin Ruotsin historiassa tapahtunut. Porvarit julistivat, että katolilaisuuteen kääntyvät lapset tehdään perinnöttömiksi ja sotilaspäällystö julisti vartioivansa uskon yhtenäisyyttä. Sigismund pyysi katolisille muutamaa Ruotsin kirkoista, minkä papisto tyrmäsi. Kaarle-herttua ehdotti aatelille, että jos kuningas suostuisi muihin vaatimuksiin, katoliset voisivat käyttää Södermalmin kirkkoa. Aateli ei kuitenkaan hyväksynyt tätä, sillä sen mielestä katolisille ei tulisi antaa minkäänlaisia tiloja, jotta Ruotsin luterilainen usko ei vaarantuisi. Katoliset suunnittelivat Kaarle-herttuan murhaamista, mutta hanke epäonnistui. Murhasuunnitelmien myötä Malaspinan maine oli lopullisesti mennyt. Nuntiusta pidettiin hankkeen johtajana, mutta ilmeisesti hänellä ei ollut mitään tekemistä asian kanssa. Lopulta Sigismund antoi periksi. Hän lupasi pitää Uppsalan päätöksen ja Augsburgin tunnustuksen voimassa, kieltää julkiset katoliset jumalanpalvelukset ja varata virat luterilaisille. Sigismund kruunattiin Ruotsin kuninkaaksi 19. helmikuuta 1594, minkä jälkeen hän kirjoitti Roomaan kirjeen, jossa puolusti itseään kertomalla, kuinka kerettiläiset pakottivat hänet antamaan lupauksia, joita hän ei sydämessään hyväksynyt.
Sigismund Sigismund III ei koskaan luopunut vaateistaan Ruotsin kruunuun, vaan piti itseään kuolemaansa saakka Ruotsin oikeana hallitsijana. Vuonna 1600 Puola yritti Sigismundin johdolla vallata Ruotsilta Vironmaan. Tämän jälkeen maiden välille puhkesi sota Liivinmaan omistuksesta. Sigismund kävi sotaa setäänsä Kaarlea (kuninkaana Kaarle IX) ja myöhemmin serkkuaan Kustaa II Adolfia vastaan Altmarkin välirauhaan 1629 asti.
Kaarle IX Ristiriidat pahenivat, kun katolinen Sigismund tuli isänsä Juhanan kuoltua Puolan ja Ruotsin kuninkaaksi. Kaarle painosti Sigismundin allekirjoittamaan Uppsalan sopimuksen, jossa hän tunnusti Ruotsin olevan protestanttinen valtio. Tämä ei riittänyt Ruotsin ylimystölle, jonka enemmistö piti Sigismundia ulkomaalaisena ja harhaoppisena. Vuonna 1595 Söderköpingin valtiopäivät valitsi Kaarlen valtionhoitajaksi. Kaarle vaati Suomen käskynhaltijaa Klaus Flemingiä itsensä eikä Sigismundin alaiseksi, minkä seurauksena maassa syttyi sisällissota.
Ruotsin vallan aika Suomessa Juhana III:n kuoltua vuonna 1592 jäi valtaistuin vaille haltijaa. Seuraajaehdokkaita oli kaksi: Sigismund ja Kaarle-herttua. Kuninkuuskysymys kietoutui yhteen myös kirkkopolitiikan kanssa: vastauskonpuhdistuksen ajan Euroopassa Sigismund oli katolinen, mikä teki hänen asemastaan entistä ongelmallisemman luterilaisessa Ruotsissa. Vuonna 1593 Sigismund saapui maahan kruunattavaksi. Hallitsijan vakuutuksensa hän antoi seuraavan vuoden syksyllä. Tällöin hän myös hyväksyi Upsalan sääty- ja kirkolliskokouksen (1593) luterilaisen linjan. Sigismundin kruunauksen myötä Ruotsin ja Puolan välille syntyi muutamia vuosia kestänyt personaaliunioni; Puolan kuninkaana Sigismund oli aina vuoteen 1632 saakka.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa Vastauskonpuhdistus Ruotsissa () oli katolisen kirkon tavoite palauttaa katolinen usko Ruotsiin. Ruotsi oli uskonpuhdistuksen myötä irtautunut katolisesta kirkosta 1520-luvulla, mutta luterilaisuuden vakiintuminen kesti vuosisadan ajan. Kuningas Juhana III suhtautui katolilaisuuteen myönteisesti ja hänen poikansa, kruununperillinen Sigismund kasvatettiin katoliseksi. Juhana kuitenkin tavoitteli kristikunnan yhtenäisyyttä, minkä vuoksi sekä luterilaiset että katoliset suhtautuivat häneen kielteisesti. Jesuiitat pyrkivät salaa toimien saamaan katolilaisuudelle kannatusta, mutta heidän salakähmäisyytensä pilasivat heidän maineensa ja jesuiitoista muodostui stereotyyppinen kuva viekkaina kieroilijoina. Juhanan kuoleman jälkeen ennestään jo Puolan kuninkaaksi valittu Sigismund kruunattiin myös Ruotsin kuninkaaksi. Hän olisi halunnut ajaa vastauskonpuhdistusta Ruotsissa, mutta kruunajaisissa säädyt ryhmittyivät yksimielisesti katolisuutta vastaan ja painostivat Sigismundia tunnustamaan Ruotsin luterilaiseksi maaksi. Todellisen vallan maassa sai kuninkaan setä, Kaarle-herttua. Sigismund pyrki saamaan maansa valtaansa väkivalloin, mutta epäonnistui. Kaarle kukisti hänet sisällissodassa. Vuonna 1607 Kaarle-herttua kruunattiin Ruotsin kuningas Kaarle IX:ksi. 1600-luvulla Ruotsissa siirryttiin puhdasoppisuuden aikaan, jossa tiukan luterilaisen ortodoksian avulla kansa saatiin hallintaan ja luterilaisuus vakiinnutettiin maan ainoaksi uskonnoksi.
Anna Itävaltalainen (Ruotsin kuningatar) Ruotsin hallitseva kuningas Juhana III kuoli avioliiton solmimisvuonna marraskuussa ja Sigismund voitiin valita Ruotsin kuninkaaksi. Erimielisyydet kuninkaan siirtymisestä Ruotsiin viivyttivät Sigismudin lähtöä Puolasta syksyyn 1593 saakka. Annaa vaadittiin jäämään Puolaan takeeksi siitä, että Sigismund pitää Puolaa varsinaisena hallituspaikkanaan. Anna seurasi kuitenkin puolisoaan Ruotsiin, jossa hän kruunattiin Ruotsin kuningattareksi Uppsalassa 19. helmikuuta 1594.
Sigismund Jo Sigismundin isä Juhana III oli turhaan pyrkinyt Puolan kuninkaaksi kahteen otteeseen. Kun se ei onnistunut, hän ryhtyi ajamaan tehtävään poikaansa. Myöhemmin Juhana III alkoi kuitenkin epäillä ratkaisun viisautta, sillä myös Ruotsin ylhäisaateli tuki kuninkuutta Puolassa siitä syystä, että se antaisi heille suuremman vallan Ruotsissa.
Klaus Fleming Juhana III:n kuoltua marraskuussa 1592 syntyi nopeasti valtakamppailu Puolassa asuvan kruununperijä Sigismundin ja Ruotsissa valtaansa kasvattaneen Juhanan nuoremman veljen eli Kaarle-herttuan välille. Muusta valtaneuvostosta poiketen Fleming asettui Sigismundin puolelle ja vaati tälle lojaalisuutta tammikuussa 1593 avoimella kirjeellä myös laamannikuntansa asukkailta. Luottamuksensa Flemingiin menettänyt Kaarle-herttua antoi Suomen ja Viron siviili- ja sotilasviranomaisille määräyksen olla noudattamatta tämän käskyjä. Suomessa sillä ei ollut vaikutusta, sillä määräyksen saapuessa Sigismund oli jo ehtinyt toukokuussa 1593 vahvistaa Flemingin aseman ja sotajoukot pysyivät hänelle uskollisina. Sen sijaan Kaarlen määräystä noudatettiin Virossa, jossa Flemingiä oli karsastettu jo hyvän aikaa. Fleming toi Sigismundin kesällä 1593 laivastollaan Danzigista Ruotsiin. Puolalaisen Sigismundin roomalaiskatolisuudesta huolestuneena Uppsalassa kokoontunut sääty- ja kirkolliskokous oli saman vuoden maaliskuussa hyväksynyt päätöksen, jolla pyrittiin varmistamaan luterilaisuuden säilyminen Ruotsin uskontona. Päätöksen tunnustaminen asetettiin ehdoksi sille, että säädyt hyväksyisivät Sigismundin kuninkaaksi. Fleming rikkoi säätyjen yhteisen rintaman ja ilmoitti Sigismundille Uppsalan päätöksen olevan laiton, ""mokoma vasikannahka"". Sigismund suostui kuitenkin antamaan vakuutuksen Ruotsin uskonnon säilyttämisestä ennallaan, ja Flemingkin peräytyi tällöin kannastaan. Hän sai kantaa valtakunnan miekkaa uuden hallitsijan kruunajaisissa syksyllä 1594. Sigismund vahvisti muodollisesti Flemingillä jo käytännössä olleen aseman Suomen käskynhaltijana, minkä jälkeen Fleming saattoi hänet takaisin Puolaan ja palasi sitten itse Suomeen.
Kirkholman taistelu Kirkholman taistelu käytiin Ruotsin–Puolan sodan aikana. Vanha-Liivinmaa oli luhistunut ja ulkovallat kilpailivat sen jaosta keskenään. 1500-luvun lopulla Venäjä oli pelattu kisasta ulos ja jäljellä olivat Ruotsi ja Puola. Ruotsi ja Puola olivat saaneet yhteisen kuninkaan, kun Sigismund III Vaasa nousi Ruotsin kuninkaaksi vuonna 1592. Hänet oli valittu vuonna 1587 myös Puolan kuninkaaksi. Katolilainen kuningas herätti vastustusta Ruotsissa ja puolalaisia vastustamaan nousi Sigismundin setä Kaarle-herttua. Kaarle kukisti ensin puolalaiset Ruotsissa ja Suomessa, jonka jälkeen taistelut siirtyivät Liivinmaalle. Vuonna 1604 kuninkaan arvon käytön aloittanut Kaarle IX nousi maihin Baltian eteläosissa kesällä 1605. Ruotsalaisten tarkoituksena oli vallata puolalaisten hallussaan pitämä Riian kaupunki.
Ruotsin historia Juhana oli naimisissa puolalaisen, katolisen prinsessan, Katariina Jagellonican kanssa. Kuningas kuoli vuonna 1592. Hänen pojastaan Sigismundista tuli sekä Puolan että Ruotsin kuningas. Ruotsin aateli suhtautui torjuvasti katoliseen kuninkaaseen. Ruotsin kirkko saattoi nyt uskonpuhdistuksen päätökseen julistautumalla evankelis-luterilaiseksi. Kustaa Vaasan nuorin poika Kaarle sai Ruotsissa valtionhoitajan aseman. 1590-luvulla Sigismundin yritys valloittaa Ruotsi Puolasta käsin torjuttiin. Suomessa kuitenkin pitivät valtaa Sigismundin kannattajat Klaus Flemingin johdolla. Kun nuijasotana tunnettu epätoivoinen talonpoikaiskapina ei onnistunut suistamaan Flemingiä vallasta, Kaarle otti Suomen haltuunsa asevoimin. Vuonna 1604 hänestä tuli kuningas Kaarle IX. Kuninkaan vanhuudenpäivät kuluivat vastoinkäymisten merkeissä. Baltian valloittaminen Puolalta ei edennyt, uusi sota Tanskaa vastaan päättyi tappioon.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa Vuonna 1592 paaviksi valittiin Klemens VIII, joka oli kiinnostunut Pohjois-Euroopan tilanteesta. Klemens oli aiemmin nuntiuksena ollessaan oleskellut Puolan hovissa ja luultavasti tavannut siellä oleskelleita ruotsalaisia. Rooman suunnitelmien mukaan Sigismundin pitäisi Ruotsin kuninkaana nimittää Uppsalan arkkipiispaksi, Strängnäsin piispaksi, Tallinnan piispaksi ja Liivinmaan kenraalikuvernööriksi katoliset. Hänen pitäisi vähitellen syrjäyttää avioliitossa olevat papit viroistaan ja houkutella ruotsalaisia jesuiittojen opetettavaksi. Suunnitelmien mukaan maaseudulla tuli levittää uskonnollisia traktaatteja, Tukholmassa piti olla kunnollinen jesuiittakollegio ja Vadstenan luostarista piti huolehtia. Rooman laskujen mukaan Ruotsissa oli vain 34 aktiivista katolista, jotka voitaisiin saada vastauskonpuhdistuksen palvelukseen. Vastauskonpuhdistuksen toteuttaminen arvioitiin silti realistiseksi: koska kuningas Kustaa Vaasa oli ajanut luterilaisuuden maahan ylhäältä käsin eikä se ollut vielä juurtunut, kuninkaan olisi mahdollista vielä vaihtaa kansansa uskonto. Protestantit olivat kuitenkin maaliskuun 1593 Uppsalan kokouksessa ryhmittyneet yhtenäiseen rintamaan, jonka tavoite oli estää Sigismundia ja jesuiittoja ottamasta kirkkoa ja kirkon virkoja haltuunsa. 20. maaliskuuta 1593 kokouksessa päädyttiin Uppsalan päätökseen, jonka mukaan ainoa sallittu uskonto Ruotsissa oli luterilaisuus. Kaarle-herttuan ja ääriluterilaisten tavoite oli, että Juhana III:n pojan Sigismundin sitoutuminen Uppsalan julistukseen tulisi asettaa ehdoksi sille, että alamaiset vannoisivat hänelle uskollisuutensa. Uppsalan kokous oli myös estänyt vastauskonpuhdistuksen avainkohdan toteutuksen: vaikka kuninkaalla oli oikeus nimittää arkkipiispa, kirkonmiehet olivat Uppsalan kokouksessa asettaneet ehdolle vain kaksi vannoutunutta luterilaista. Sigismundilla ei siis ollutkaan mahdollisuutta nimittää katolista arkkipiispaksi. Kokouksen jälkeen ruotsalainen aristokraatti Ture Bielke saapui Varsovaan ja pyysi Sigismundia allekirjoittamaan Uppsalan päätöksen, mutta tämä kieltäytyi. Jotkut Sigismundin katoliset neuvonantajat eivät pitäneet päätöksen kaltaisten asiakirjojen allekirjoittamista vaarallisina, vaan he sanoivat, että Sigismund voisi allekirjoittaa mitä vain, koska harhaoppisten kanssa tehtyjä sopimuksia ei tarvitsisi pitää. Paavin lähetti nuntius Germanico Malaspina tuomitsi näkemyksen. Hänen mielestään Sigismundin ei tulisi pettää alamaisiaan.
Sigismund Kuninkaan valta oli Puolassa kaiken kaikkiaan heikko, ja lisäksi Sigismund III menetti pian maalaisaatelin tuen. Sigismund oli kuninkaana aluksi passiivinen, eikä hän esimerkiksi halunnut taistella Vironmaan liittämiseksi Puolaan, vaikka oli sitoutunut siihen kuninkaaksi noustessaan. Myöhemmin Sigismund aktivoitui, ja hänen asemansa vahvistui.
Anna Itävaltalainen (Ruotsin kuningatar) Anna ei halunnut enää olla Ruotsiin liittyvissä asioissa osallisena. Hän jopa vastusti poikansa Władysławin nostamista Ruotsin kuninkaaksi tulevaisuudessa. Kuningasparin poistuttua Ruotsista valta siirtyi Kaarle-herttualle, joka löi Sigismundille uskolliset joukot Stånge-joen taistelussa.
Sigismundin ja Kaarlen valtataistelu Helmikuussa 1600 Linköpingin valtiopäivät tunnustivat Kaarlen valtaannousun ja totesivat, ettei Sigismundilla tai hänen jälkeläisillään ollut oikeutta Ruotsin kruunuun. Epävarman poliittisen tilanteen vuoksi Kaarle kuitenkin uskalsi kruunauttaa itsensä Ruotsin kuninkaaksi (Kaarle IX) vasta 1604. Puolan kuninkaan Sigismundin, ja hänen kahden seuraajansa, Vladislav IV:n ja Juhana II Kasimirin ulkopolitiikkaa leimasi Ruotsin kruunun tavoittelu aina vuoteen 1660 (Puolan sota 1600–1629, Pohjan sota 1655–1660), jolloin solmittiin Olivan rauha. Tämä oli kohtalokasta, sillä se johti tilanteeseen, jossa Puola-Liettuan ulkopolitiikan suunta ja tavoitteet jakautuivat usein jopa kolmeen eri suuntaan (Puolan, Liettuan ja kuninkaan tavoitellessa eri asioita). Ruotsissa Suomi menetti Kustaa Vaasan aikana saamansa erityisaseman, ja maa otti Kaarle-herttuan aikana tiukan linjan vastauskonpuhdistukseen, joka johti lopulta osallistumiseen kolmikymmenvuotiseen sotaan.
Turun verilöyly Turun verilöyly oli Turun Vanhalla Suurtorilla 10. marraskuuta 1599 toimeenpantu joukkorangaistus, jossa mestattiin 14 Kaarle-herttuan (myöhemmin kuningas Kaarle IX) Suomessa vaikuttanutta vastustajaa. Sigismundin ja Kaarlen valtataistelussa Kaarle löi Sigismundin joukot Ruotsissa Stångebron taistelussa 1598 ja teki sen jälkeen retken Suomeen, jossa hän nujersi vastarinnan ja mestautti säätyjä kuulematta Suomen johtavia aatelisia. Oikeudenkäynti Sigismundin kannattajia vastaan käytiin Turussa, josta mestaukset ja vangitsemiset ulotettiin muualle maahan. Kaarlen tavoitteena oli Sigismundin suomalaisten kannattajien murskaaminen. Tuomioiden seurauksena Suomen poliittinen asema heikkeni huomattavasti, sillä kuninkaaksi noussut Kaarle piti maan johtavia aatelisia epäluotettavina.
Anna Jagellonica Sigismund Augustin kuoltua kuninkaaksi tuli ranskalainen Henri Valois. Hänen aikansa oli lyhyt, muutaman kuukauden mittainen, ja valtakunta jäi vaille hallitsijaa. Päästäkseen kuningattareksi Anna Jagellonica avioitui 50-vuotiaana itseään nuoremman transilvanialaisen ruhtinaan Stefan Batoryn kanssa, joka kuoli 1586. Anna ajoi voimakkaasti Puolan seuraavaksi kuninkaaksi sisarenpoikaansa Sigismund Vaasaa. Elokuussa 1587 hänen toiveensa toteutui, kun Sigismund Vaasa kruunattiin kuninkaaksi.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa Myöhemmin vuonna 1594 Sigismund palasi Puolaan. Ruotsissa alkoi levitä huhuja, joista yhden mukaan Sigismund aikoi tuoda inkvisitiolaitoksen Ruotsiin, oli pyytänyt saksalaisia ruhtinaita auttamaan kapinoivien ruotsalaisten nujertamisessa ja että paavi oli järjestänyt ryhmän miehiä murhaamaan Kaarle-herttuan. Kaarle alkoikin nyt vainota katolisia ja tuhosi Vadstenan luostarin. Arkkipiispa Angermannus lähti piispantarkastukselle, jolla hän varoitti seurakuntia harhaoppisista. Piispantarkistus ei ollut menestys, mutta se oli ensioire tiukasta luterilaisesta ortodoksiasta, joka tuli seuraavalla vuosisadalla hallitsevaksi. Kansan oli kuunneltava kirkossa arkkipiispan kiertokirjeet, pappien tuli laatia Angermannukselle luetteloita uskonnollisesti epäilyttävistä henkilöistä ja arkkipiispan tuli kertoa Kaarle-herttualle, ketkä olivat hylänneet luterilaisuuden. Vuonna 1595 Kaarle kutsui kokoon Söderköpingin valtiopäivät (vaikka vain kuninkaalla oli oikeus järjestää valtiopäiviä), jossa säädyt päättivät kieltää katolilaisuuden kokonaan. Sigismundin pyynnöstä Klaus Fleming tarjosi Suomesta turvapaikan valtakunnan muista osista paenneille katolisille.
Täyssinän rauha Ruotsin kuninkaaksi nimitettiin Puolan kuningas Juhanan poika, katolinen Sigismund 1594. Sisäisesti maa ajautui kuitenkin valtataisteluun kuninkaan ja hänen setänsä, Kaarle-herttuan välillä.
Pitkä viha Rauhaan taipumaton Juhana kuoli 1592, ja Ruotsin sisä- ja ulkopoliittinen tilanne muuttui jyrkästi. Vuonna 1593 Ruotsin kuninkaaksi tuli Puolan kuningas, Juhanan poika, katolinen Sigismund. Sisäisesti maa ajautui kuitenkin valtataisteluun kuninkaan ja hänen setänsä, Kaarle-herttuan välillä.
Klaus Fleming Kun kuningas Juhanan poika ja kruununperijä Sigismund valittiin elokuussa 1587 Puolan kuninkaaksi, Ruotsin ylhäisaateli tuki hanketta, sillä se odotti valtansa lisääntyvän kun tuleva kuningas oleskelisi paljon Puolassa. Fleming sen sijaan ainoana valtaneuvoksista vastusti Sigismundin lähettämistä Puolaan. Hän joutui kuitenkin yliamiraalina saattamaan tämän uuteen valtakuntaansa. Valtaneuvoston johdolla laadittiin tulevan unionivaltion hallintoa määritelleet niin sanotut Kalmarin statuutit, jotka olisivat taanneet ylhäisaatelin vallan – Flemingillä ei tiettävästi ollut mitään osuutta niiden laatimisessa. Kuningas Juhana alkoikin katua Sigismundin järjestämistä Puolan kuninkaaksi ja tavatessaan poikansa Tallinnassa 1589 käydyissä neuvotteluissa yritti saada hankkeen perutuksi. Valtaneuvosto ja kuninkaan seurueen aateliset vastustivat tätä jyrkästi, sillä se olisi aiheuttanut välirikon Puolan kanssa – poikkeuksena kuitenkin Fleming, joka ainoana tuki kuninkaan suunnitelmaa. Juhana joutui perääntymään ajatuksestaan, mutta muuhun aatelistoon pettyneenä hän kohotti Flemingin takaisin suosioonsa. Tämä oli mahdollisesti ollutkin Flemingin ainoa tavoite hänen asettuessaan muita valtaneuvoksia vastaan.
Sigismund Sigismund valittiin Puolan kuninkaaksi 1587. Jakaantuneet valtiopäivät valitsivat itse asiassa kaksi kuningasta. Maaseutuaateli valitsi Sigismundin ja ylhäisaateli Habsburg-sukua oleva arkkiherttua Maximilianin. Sigismundia tukevat maaseutuaatelin joukot kuitenkin löivät taistelussa ylhäisaatelin Krakovan edustalla, ja Sigismundista tuli kuningas.
Olaus Sundergelteus Sundergelteus palasi Ruotsiin prinssi Sigismundin hoviin vuonna 1581. Ruotsin luterilaisen papiston painostuksesta Sundergelteus joutui kuitenkin palaamaan Poriin, osallistuttuaan eräiden muiden katolisuuden kannattajien tavoin hyökkäykseen luterilaista oppia vastaan. Suomesta hän lähti Puolaan, jossa hänet merkittiin vuonna 1585 jäseneksi Braunsbergin jesuiittakollegion eliittiryhmään, Pyhän Neitsyen ilmoituksen kongregaatioon. Kuningas Sigismundin katolisuudesta huolimatta, Kaarle-herttua esti katolisuuden Ruotsissa, ja Sundergelteus jäi Sigismundin hallitsemaan Puolaan. Olaus Sundergelteus toimi ainakin Tarton katolisena kirkkoherrana ja vuonna 1596 hänet mainitaan Vilnan tuomiokirkon kaniikkina.
Juhana III Juhanan pojasta Sigismundista tuli vuonna 1587 Puolan kuningas. Juhana toivoi Sigismundin tulevan Ruotsinkin kuninkaaksi ja palaavan Ruotsiin, mitä suuri osa ylhäisaatelistosta Kaarle-herttuan johdolla vastusti, sen sijaan valtakunnanmarski Klaus Fleming puolsi Sigismundin kuninkuutta. Peläten ruotsalaisten vastusta tämä kuitenkin päätti jäädä Puolaan. Juhana kohdisti ylhäisaatelistoon rankaisutoimia, kuten aatelisetuoikeuksien muuttamista siten, että aateliston alempien kerrosten valta lisääntyi ylempien kustannuksella. Vuonna 1590 säädettiin uusi kruununperimysjärjestys, jonka mukaan Eerik XIV:n sukuhaara menetti oikeutensa kruunuun ja kuninkuus saattoi periytyä myös naispuolisen linjan kautta. Palkkioksi tuestaan Klaus Flemingistä tuli 1591 "Suomen käskynhaltija". Juhana kuoli 1592. Turussa ollessaan Juhana opetteli jonkin verran suomen kieltä ja hän pystyi jossain määrin keskustelemaan myös talonpoikien kanssa vastoin isänsä Kustaa Vaasan neuvoa. Hänen kerrotaan pitäneen puheenkin suomen kielellä.
Sigismundin ja Kaarlen valtataistelu Puolan sejm kieltäytyi antamasta Sigismundille joukkoja, vaikkakin hyväksyi hyökkäyksen Ruotsiin vuonna 1598. Sigismund palasi Ruotsiin sotajoukon (pääosin saksalaisia ja unkarilaisia palkkasotilaita) kanssa syksyllä, tavoitteenaan lyödä Kaarle ja ottaa Ruotsin kruunu takaisin. Noustuaan maihin Etelä-Ruotsissa hän valtasi Kalmarin, löi kapinalliset Stegeborgin taistelussa 8. syyskuuta, mutta kärsi tappion Stångebron taistelussa 25. syyskuuta, ja oli pakotettu palaamaan takaisin Puolaan. Sigismundilla oli vaikeuksia koordinoida hyökkäyksensä Ruotsissa olevien kannattajiensa kanssa, esimerkiksi syksyllä Suomesta suoritettiin uusi maihinnousu Tukholman lähelle, mutta kun Sigismund oli lyöty Stångebrossa, palasi Akseli Kurjen johtama armeija jälleen Suomeen.
Sigismund Eräs Sigismund III:n merkittävimpiä päätöksiä oli maan katolisen ja ortodoksisen kirkon yhdistäminen uniaattikirkoksi Brestin unionissa 1596. Päätöksen mukaan maan ortodoksit säilyttivät tunnustuksensa, mutta tunnustivat paavin yliherruuden. 45 vuotta vallassa ollut Sigismund III on Puolan pitkäikäisimpiä hallitsijoita. Sigismundin seuraaja maan kuninkaana oli hänen poikansa Vladislav IV (Władysłav IV Waza).
Sigismund Maan ylhäisaateli Kaarle-herttuan johdolla kuitenkin vastusti katolisen Sigismundin kruunausta. Luterilaisessa Ruotsissa katolisen Sigismundin pelättiin merkitsevän vastauskonpuhdistusta. Sigismund painostettiin allekirjoittamaan niin sanottu Uppsalan julistus, jossa Ruotsin todettiin pysyvän luterilaisena valtiona.
Sigismundin ja Kaarlen valtataistelu Kaarle-herttua pyrki ajamaan omaa asiaansa voimakeinoin, mutta valtaneuvosto ei tukenut häntä. 1597 hän kutsui kokoon Arbogan valtiopäivät, jälleen ilman Sigismundin suostumusta, saadakseen sieltä tukea voimatoimille vastustajiensa lyömiseksi. Tämä ei onnistunut, mutta siitä huolimatta Kaarle alkoi nujertaa vastustajiaan sotilaallisesti Ruotsissa. Kaarle nousi maihin myös Turkuun syyskuussa 1597 kukistaakseen Sigismundin suomalaiset kannattajat, mutta joutui palaamaan pikimmiten Ruotsiin, sillä Sigismundin maihinnoususta liikkui huhuja. Pian Turun linna oli taas Sigismundin kannattajien hallussa. Osa valtaneuvostosta pakeni Ruotsista Puolaan, missä he koettivat saada Sigismundin puuttumaan asioihin. Sigismund koetti saada Kaarlen neuvottelupöytään, ja aluksi näyttikin siltä, että se onnistuisi, mutta Kaarle pelasi vain aikaa kooten armeijaa.
Talonpoikaislevottomuudet Ruotsin valtakunnassa Nuijasota syntyi Ruotsin valtataisteluiden ja Suomen kiristyvien säätyvastakohtaisuuksien, sekä pitkällisen Venäjän sodan aiheuttaman väsymysreaktion takia. Sigismund, joka oli jo vuodesta 1587 ollut Puolan vaalikuningas, peri Ruotsin kuninkuuden isänsä Juhana III:n kuoltua 1592. Sigismund kuitenkin vietti aikaansa Puolassa, jolloin Ruotsissa käytännön valtaa pitivät valtaneuvosto ja Sigismundin setä (Juhanan nuorempi veli) Kaarle-herttua. Uskonpuhdistusta kannattaneen Kaarle-herttuan ja katolisen Sigismundin välille ilmaantui varsin pian erimielisyyksiä.
Albrekt II Albrekt avioitui Elisabeth Böömiläisen kanssa vuonna 1422 ja sai tämän kanssa myöhemmin kolme lasta. Albrekt auttoi appeaan, Saksan kuningasta ja tulevaa keisaria, Sigismundia hussilaissodissa, mistä palkintona Sigismund nimitti Albrektin seuraajakseen ja myönsi hänelle Määrin rajakreivin arvonimen vuonna 1423. Sigismund kuoli 1437, ja Albrekt kruunattiin hänen seuraajanaan Unkarin kuninkaaksi 1. tammikuuta 1438 (Albrekt I). Albrekt siirsi edeltäjänsä tavoin hovinsa Itävallasta Unkariin. Kuusi kuukautta kruunajaisten jälkeen Albrekt kruunattiin Böömin kuninkaaksi, mutta böömiläisaatelisto ei tunnustanut hänen kuninkuuttaan, eikä Albrekt onnistunut saada Böömiä hallintaansa, vaan ajautui sotaan böömiläisiä ja näiden puolalaisia liittolaisia vastaan. 18. maaliskuuta 1438 Albrekt kruunattiin Frankfurtissa Saksan kuninkaaksi. Hänestä ei kuitenkaan koskaan tullut keisaria.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa Juhana III:n hovissa asui katolisia pappeja, joista merkittävin oli jesuiitta Stanislaus Warszewicki. Hän oli Sigismundin uskonnollinen opettaja, joka oli saanut tehtäväkseen myös käännyttää Juhanan ja tehdä Sigismundista vastauskonpuhdistuksen ajaja. Laajempaa kannatusta vastauskonpuhdistukselle pyrittiin saamaan lähettämällä maahan salaa katolisia pappeja ja värväämällä nuoria jesuiittakouluihin, muun muassa Braunsbergiin (nyk. Braniewo, Puola). Paavin lähettiläänä Ruotsissa 1570-luvulla toiminut Antonio Possevino yritti luoda Ruotsiin protestanttien vastapainoksi katolilaisuuden kannattajakunnan, jonka jäseniä voitaisiin Sigismundin valtakaudella nostaa korkeisiin virkoihin. Possevino tahtoi palauttaa katolilaisuuden Ruotsiin, Tanskaan, Liivinmaalle, Pommeriin, Preussiin, Vendeniin ja Unkariin sekä käännyttää Venäjän ortodoksit katolilaisiksi. Näitä alueita reunustaville katolisille alueille tuli perustaa jesuiittakouluja, joihin värvättäisiin salaa Pohjois-Euroopan katolisia. Braunsberg toimikin ruotsalaisnuorille tällaisena kouluna.
Wawelin katedraali Katedraali on vuosisatojen ajan ollut Puolan kuninkaitten tärkein hautapaikka. Tunnettuja katedraalista hautansa saaneita ovat kuninkaat Juhana III Sobieski, Sigismund II, Sigismund III Vaasa, Vladislav IV Waza ja August II Väkevä, marsalkka Józef Piłsudski, Puolan pakolaishallituksen pääministeri Władisław Sikorski ja kardinaali Adam Stefan Sapieha.
Unkari Ludvigin jälkeen hallitsijaksi nousi hänen vasta 11-vuotias tyttärensä Maria, mutta hänen asemansa ei ollut vahva ja maa ajautui sisällissotaan. Lopulta Marian puoliso Sigismund Luxemburgilainen kruunattiin kuninkaaksi 1387. Samalla turkkilaisten uhka etelässä kasvoi, kun Serbia ja Bulgaria alistuivat Turkin vasalleiksi. Sigismund hyökkäsi heitä vastaan Euroopan eri maista kootun sotajoukon avulla, mutta kärsi tappion Nikopolissa 1396. Sigismund valittiin Böömin kuninkaaksi ja lopulta Saksalais-roomalaisen valtakunnan keisariksi 1433. Hän vietti paljon aikaa ulkomailla, mikä vahvisti valtiopäivien ja palatiinin asemaa ja herätti tyytymättömyyttä kansassa. Hän pyrki yhdistämään koko läntisen kristikunnan ja kaavaili Itävallan, Böömin ja Unkarin liittoa nimittämällä seuraajakseen Itävallan arkkiherttuan Albrektin. Nämä suunnitelmat kariutuivat, kun Sigismundin kuolemaa 1437 seurasi vuosikymmenien sekasorto.
Valtionhoitaja Kalmarin unionin aikana Ruotsin valtaneuvosto tai valtakunnankokous valitsi ajoittain valtionhoitajan () käyttämään kuninkaan valtaa Ruotsin alueella. Ensimmäisen kerran tätä nimitystä käytettiin vuonna 1438 Kaarle Knuutinpoika Bondesta, joka valittiin valtionhoitajaksi kuningas Eerik Pommerilaisen karkottamisen yhteydessä. Vuodesta 1448 alkaen muodostui tavaksi, että valtionhoitaja valittiin aina siksi aikaa kun valtaistuin oli tyhjänä edellisen kuninkaan kuoleman tai syrjäyttämisen ja uuden valitsemisen välillä. Valtionhoitaja erosi näin aiemmista unionikuninkaiden ruotsalaisista käskynhaltijoista siten, että hän käytti kuninkaan valtaa tämän sijasta kuninkaan puuttuessa, ei kuninkaan nimissä tämän poissaollessa. Unioniajan lopulla ruotsalaiset ottivat kuitenkin tavaksi vastustaa tanskalaiskuninkaiden valtaa asettamalla lähes pysyviä valtionhoitajia myös silloin, kun istuva kuningas oli olemassa. Ensimmäinen tällainen valtionhoitaja oli vuonna 1470 valittu Sten Sture vanhempi ja viimeinen vuonna 1521 valittu Kustaa Vaasa, joka kaksi vuotta myöhemmin valittiin edelleen Ruotsin kuninkaaksi, mikä merkitsi pohjoismaisen unionin päättymistä. Vastaavasti Kaarle-herttua valittiin vuonna 1595 valtionhoitajaksi kuningas Sigismundin poissaolon ajaksi ja vuonna 1599 pysyvästi, kun Kaarlea tukeneet säädyt halusivat katkaista unionin Puolan kanssa eivätkä enää tunnustaneet Sigismundia. Viimeisen kerran nimitystä käytettiin Ruotsissa historiallisessa merkityksessään vuonna 1809, jolloin Kaarle XIII oli kolme kuukautta valtionhoitajana Kustaa IV Aadolfin syrjäyttämisen jälkeen ennen kuin hänet itse valittiin uudeksi kuninkaaksi.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa Kruunajaisvaltiopäivien aikana Malaspina oli myös tehnyt suunnitelmat sen varalle, jos Sigismund menettäisi Ruotsin kruunun. Jos valtiopäivillä syntyisi aseellinen konflikti, Sigismund voisi perääntyä katolismielisen Suomen kautta. Malaspina kirjoitti Roomaan, että jos Sigismund ei saisi Ruotsia haltuunsa, Suomi, Viro ja Liivinmaa voitaisiin liittää Puolaan. Ei ole tiedossa, mitä aikakauden suomalaiset ajattelivat Malaspinan suunnitelmista. Suomi oli valtakunnan katolismyönteisin osa. Diktatorisesti hallitseva käskynhaltija Klaus Fleming oli uskollinen kuningas Sigismundille.
Juhana II Kasimir Juhana II:n vanhemmat olivat Sigismund III Vaasa ja Konstanze Renate von Habsburg, Itävallan arkkiherttuatar. Juhanan isä Sigismund oli Kustaa Vaasan pojanpoika, joka oli perinyt Ruotsin kruunun vuonna 1592. Sigismundin setä Kaarle IX syrjäytti hänet. Tästä seurasi pitkällisiä vihollisuuksia, kun Sigismund ja hänen jälkeläisensä vaativat Ruotsin kruunua.
Sigismundin ja Kaarlen valtataistelu Sigismundin ja Kaarlen valtataisteluksi kutsutaan vuosina 1597–1599 käytyä Ruotsin sisällissotaa kuningas Sigismundin ja Kaarle-herttuan (myöhemmin Kaarle IX) kannattajien välillä. Sota oli ensimmäinen osa kuusikymmenvuotisessa sodassa (1598–1660) Puola-Liettuan ja Ruotsin välillä. Sisällissotaa käytiin myös Suomessa, joka oli Sigismundin tukialuetta.
Sigismund Sigismund yritti palauttaa valtaansa Ruotsissa asein. Hänen joukkonsa nousivat maihin Ruotsin Kalmarissa syyskesällä 1598. Ratkaiseva taistelu käytiin Stångejoella lähellä Linköpingiä 25. syyskuuta 1598. Kaarlen joukot voittivat, ja Sigismund palasi Puolaan. Suomesta lähti Sigismundin tueksi Akseli Kurjen johtama armeija, mutta se ei ehtinyt paikalle ajoissa.
Sigismund Puolan kuninkaana Sigismund muun muassa muutti maan pääkaupungin Krakovasta Varsovaan 1596 ja rakennutti sinne kuninkaanlinnan. Puolan ja Liettuan unionissa Varsova oli sopiva pääkaupungin paikka, sillä se oli suunnilleen puolivälissä Krakovan ja Vilnan välillä. Aivan kuninkaanlinnan viereen rakennettiin näyttävä Sigismund III Vaasan patsas.
Jesuiittojen historia Jesuiitoilla oli jonkin verran vaikutusta myös protestanttisen uskon omaksuneeseen Ruotsin valtakuntaan. Heidän toimintaansa helpotti Juhana III:n katolilainen vaimo Katariina Jagellonica. Aikanaan paavi jopa toivoi voivansa käännyttää kuninkaan jesuiittojen avulla, mutta lopulta ajatus kaatui kuninkaan alettua asettaa paaville ehtoja. Vaikka neuvottelut paavin ja kuninkaan välillä katkesivatkin, kasvatettiin tuleva kuningas Sigismund katolilaisuuteen. Tämäkään toimi ei loppujen lopuksi tuonut suurempaa hyötyä, sillä kruunu pysyi kuninkaalla suhteellisen lyhyen aikaa. 
Konkreettisesti jesuiittojen toiminta Ruotsissa näkyi kuningatar Kristiinan kääntymisenä katolilaisuuteen. Tapauksen suora merkitys jäi vähäiseksi, koska Kristiina luopui kruunustaan. Myöhemmin Kristiina muutti Roomaan, ja hänet on haudattu Vatikaanin Pietarinkirkkoon.
Valko-Venäjä Maa joutui liettualaisten ja Liettuan suuriruhtinaskunnan alaisuuteen 1200–1400-luvuilla. Suuriruhtinaskunnan ensimmäinen johtaja Mindaugas kääntyi taitavasti ensin ortodoksiseen uskoon, ja sitten 1250-luvulla länsiliittoutumisen johdosta katolisuuteen. Mindaugasin valtakunnan hallintokeskuksena toimi Navahrudak. Suuriruhtinas Gediminasin aikana vuonna 1323 pääkaupunki siirrettiin Vilnaan. Vuonna 1569 Liettuan suuriruhtinaskunnasta tuli osa Puola-Liettuaa Puolan valittujen kuninkaiden alaisuudessa. Kuningas Sigismund III Vaasan valtakauden alussa (1592–1597) imperiumi kattoi Ruotsin (ja Suomen), Baltian, Puolan, Valko-Venäjän, suuren osan Ukrainaa ja Moldovan.
Sigismund (burgundit) Pyhä Sigismund (kuoli 524) oli burgundien kuninkaan Gundobadin poika ja hänen seuraajansa burgundien kuninkaana 516–523. Katolinen kirkko teki hänestä myöhemmin pyhimyksen.
Sigismund Sigismund oli Ruotsin kuninkaan Juhana III:n ja puolalaisen ruhtinatar Katariina Jagellonican poika. Katariina oli Puolan kuninkaan Sigismund I:n tytär ja Sigismund II:n sisar ja kuului ylhäiseen Jagiełło-sukuun. Sigismund oli katolilainen äitinsä mukaan.
Nuijasota Sigismund, joka oli jo vuodesta 1587 ollut Puolan vaalikuningas, peri Ruotsin kuninkuuden isänsä Juhana III:n kuoltua 1592. Sigismund kuitenkin vietti aikaansa Puolassa, jolloin Ruotsissa käytännön valtaa pitivät valtaneuvosto ja Sigismundin setä (Juhanan nuorempi veli) Kaarle-herttua. Uskonpuhdistusta kannattaneen Kaarle-herttuan ja katolisen Sigismundin välille syntyi erimielisyyksiä varsin pian.
Sigismundin ja Kaarlen valtataistelu Sigismund ei voinut hallita Ruotsia kunnolla, sillä "sejm" (Puolan parlamentti) vaati häntä palaamaan Puolaan. Hän palasikin Puolaan heinäkuussa 1594 jättäen Ruotsia hallitsemaan valtaneuvoston yhdessä Kaarle-herttuan kanssa. Kaarle-herttua oli Sigismundin setä, Juhana III:n ja Eerik XIV:n veli, Kustaa Vaasan poika. Vahvasti protestanttisena hän oli Sigismundin vastustajien luonnollinen valinta johtajaksi.
Gödik Fincke Sigismundin ja Kaarlen valtataistelussa Fincke toimi varovaisesti. Kaarle-herttuan voitettua Stångebron taistelun vuonna 1598, valtataistelun tulos alkoi näyttää selvältä. Savonlinna oli Sigismundia kannattaneiden kuningasmielisten viimeinen linnake, jonne Gödikin veli Sten Finckekin pakeni. Kaarlen tultua joukkoineen Suomeen vuonna 1599 Gödik luovutti Savonlinnan taisteluitta herttualle ja menetti virkansa. Sten Fincke puolestaan mestattiin Turun verilöylyssä. Kaarle antoi kuitenkin Finckelle hallintotehtäviä jo 1601 ja vuotta myöhemmin hän antoi kuninkaalle uskollisuudenvakuutuksen.
Sigismund II Sigismund II ("Sigismund August", 1520–1572) oli Puolan kuningas ja Liettuan suuriruhtinas. Hän oli Jagellon dynastian viimeinen hallitsija ja kuoli lapsettomana. 
Sigismundin sisar oli Katariina Jagellonica, josta tuli Ruotsin kuningatar.
Isaacus Rothovius Rothovius lähetettiin Suomeen hälventämään Sigismundin puoluelaisten vaikutusvaltaa sekä saattamaan kirkollisia oloja samanlaisiksi kuin Ruotsissa oli. Hänen työmääränsä ja tarmonsa oli huikaisevan suuri, ja tuskin on löydettävissä kirkollista asiaa, johon hän ei olisi puuttunut. Lisäksi hän ryhtyi vaatimaan nimittämiltään papeilta papinvalaa, jossa uskonnollisten vakuutusten lisäksi viranhakija sai vannoa uskollisuutta kuninkaalle ja hallitukselle, mikä hyvin ilmensi kirkon ja valtion yhteenkuuluvuutta.
Luettelo Keski-Maan ihmisten hallitsijoista Käskynhaltija vartioi kruunua, kunnes se voitaisiin antaa Gondorin oikealle kuninkaalle, Elendilin perilliselle. Kun Boromir kysyi isältään kuinka kauan kestäisi, että käskynhaltijasta tulisi kuningas, hänen isänsä vastasi: "Muutama vuosi muualla, mutta Gondorissa kymmenenkään tuhatta vuotta ei riittäisi." (Faramirin kertoman mukaan Kahdessa Tornissa.)
Sigismund Ruotsin valtaistuimella Sigismundin kausi jäi varsin lyhyeksi, ja sitä varjosti jatkuva valtataistelu Kaarle-herttuan – Sigismundin sedän – kanssa. Suomen kannalta merkittävin Sigismundin kauden tapahtuma oli vuosina 1596–1597 käyty nuijasota, joka liittyi osaltaan taisteluun valtaistuimesta.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa Kaarle-herttua ja valtaneuvokset ilmoittivat Sigismundille, että hänen kruunaamisensa ehto on, että hän allekirjoittaa Uppsalan päätöksen ja nimittää kiihkoluterilaisen Abraham Angermannuksen arkkipiispaksi. Sigismund oli passiivinen. Hän pelkäsi menettävänsä Ruotsin kruunun, joten hänen teki mieli allekirjoittaa Uppsalan päätös. Malaspina ei luottanut häneen. Malaspinan tavoite oli, että Sigismund kruunattaisiin ennen kuin hänet pakotettaisiin allekirjoittamaan Uppsalan päätös tai muita vastaavia julistuksia. Kruunajaisten jälkeen Sigismund voisi kieltäytyä antamasta hallitsijanvakuutusta tai antaa sellaisen vakuutuksen, jossa uskonasioita ei mainittaisi. Myöhemmin katolisten tulisi valittaa ahdinkoaan ja Sigismund nousisi puolustamaan heitä. Malaspina antoi Sigismundille myös neuvoja, miten hän saisi talonpojat puolelleen: maaseudulle tuli lähettää valepukuisia agitaattoreita, talonpoikia oli suojeltava niin, etteivät aateliset sortaisi heitä, talonpoikien kunnioittama Kaarle-herttua oli saatava suhtautumaan Sigismundiin myönteisesti, Venäjän kanssa oli solmittava rauha ja ”huono raha” (eli kolikot, joiden jalometallin arvo ei vastannut kolikkoon lyötyä hintaa) oli poistettava käytöstä.
Vastauskonpuhdistus Ruotsissa Puolassa Sigismund suunnitteli valtansa palauttamista Ruotsissa. Voimankäyttö vaikutti ainoalta keinolta, mutta Puolan sejm ei suostunut tukemaan kuningastaan. Niinpä Sigismund etsi liittolaisia muualta. Espanjan kuningas Filip II oli kiihkeä katolinen, joka halusi tehdä Itämerestä katolisen sisämeren ja katoliseksi käännetystä Ruotsista tukikohtansa, jonka avulla hän voisi hyökätä Espanjan imperiumista irti pyrkivää Alankomaita vastaan ja saada revanssin Englannista, joka oli edellisenä vuosikymmenenä kukistanut Espanjan ”voittamattoman armadan”. Ajatuksena oli, että kun Sigismund saisi palautettua valtansa Ruotsissa, hän luovuttaisi Älvsborgin linnoituksen Espanjalle. Myös paavi suhtautui näihin ajatuksiin myönteisesti. Sigismund ei kuitenkaan ehtinyt solmia liittoa Espanjan kanssa: Espanja oli talousvaikeuksissa, pitkällisten sotien väsyttämä ja vanha Filip II kuoli vuonna 1598. Roomassa "Missio Suetican" toteutus oli keskeytetty, kun paavin huomio kiinnittyi kokoamaan pyhä liiga osmanien valtakuntaa vastaan. Lokakuussa 1596 turkkilaiset voittivat Habsburgien ja Transilvanian joukot Keresztin taistelussa ja vuonna 1597 Rooma kielsi nuntius Malaspinaa antamasta lupauksia ja sitomasta kirkkoa konfliktiin pohjoisessa. Heinäkuussa 1598 Sigismund hyökkäsi Ruotsiin tarkoituksenaan vakiinnuttaa valtansa, jonka jälkeen hän voisi nimittää virkoihin katolisia sekä katolismielisiä ja hiljalleen tuoda Ruotsi katolisen kirkon alaisuuteen. Sigismund kärsi kuitenkin tappion sodassa Kaarlea vastaan ja lokakuussa hän lähti takaisin Puolaan.
Anna Itävaltalainen (Ruotsin kuningatar) Ruotsissa Sigismundin nousua valtaistuimelle pyrkivät vaikeuttamaan sekä ruotsalainen aateli että luterilainen papisto. Hänen vastustajiaan johti hänen setänsä Södermanlandin herttua Kaarle, joka oli avioitunut Kristiina Holstein-Gottorpilainen kanssa. Sigismund oli kosinut Kristiinaa ennen avioliittoaan Annan kanssa ja Kristiina oli kieltäytynyt liitosta, koska ei halunnut luopua omasta uskostaan. Aviossa Kaarlen kanssa Kristiina pyrki toimimaan jatkuvasti Sigismundia vastaan.
Kaarle IX 24. helmikuuta vuonna 1600 Linköpingin valtiopäivät ilmoittivat, että Sigismund ei ollut enää Ruotsin kuningas, ja Juhana III:n kymmenvuotias poika Itä-Götanmaan herttua Johan tunnusti Kaarlen Ruotsin hallitsijaksi. Vasta kun poika vuonna 1604 luopui perintöoikeudestaan kruunuun, alkoi Kaarle käyttää titteliä kuningas. Vallanperimys oli kuitenkin kiistanalainen, sillä Sigismundin poika Vladislav oli ollut kruununperillinen ja Kaarle oli siten vallankaappaaja. Hän ei uskaltanut pitää kruunajaisia, koska naapurivallat olivat kiistassa suuressa määrin Sigismundin puolella.
Kaarle IX Kaarle nousi maihin Suomeen syyskuussa 1597 kukistaakseen Sigismundia yhä kannattavan aateliston. Turun linna antautui muutamien viikkojen taisteluiden jälkeen, ja sen johto korvattiin Kaarlen kannattajilla. Kaarle joutui kuitenkin palaamaan pian Ruotsiin, jota uhkasi Puolan maihinnousu. Harvalukuiset Kaarlen puolustajat joutuivat Suomessa pian tappiolle, ja Turun linna oli jälleen Sigismundin kannattajien käsissä. Seuraavana vuonna Sigismund yritti lähettiläänsä välityksellä vaikuttaa Upsalan valtiopäiviin, ja sai jonkin verran vastakaikua ajatuksilleen. Kaarle kuitenkin sai läpi mieleisensä päätökset. Kuultuaan että Puola suunnitteli sotaretkeä Ruotsiin, vannoi Suomen poliittinen johto yhä uskollisuuttaan Sigismundille ja torjui Upsalan valtiopäivien päätökset 1598.
Anna Itävaltalainen (Ruotsin kuningatar) Annasta tuli Puolan Sigismundin ensimmäinen vaimo 31. toukokuuta 1592. Katoliselle kirkolle liitto tarjosi kiinnostavia mahdollisuuksia Itämeren piirissä, sillä Sigismund oli Ruotsin kuningas Juhana III:n ja Katariina Jagellonican poika ja Ruotsin kruununperijä, joka yhdistäisi valtakunnat personaaliunioniin. Paavi Klemens VIII oli jo aiemmin siunannut suunnitelman vastauskonpuhdistuksen ulottamisesta Ruotsiin. Paavin ja Annan sedän, keisari Maximilianin tuella avioliittosuunnitelma voitiin toteuttaa.
Brno Hussilaissotien aikaan katolinen Brno asettui tukemaan kuningas Sigismund Luxemburgilaista, ja hussilaiset epäonnistuivat toistuvasti yrittäessään valloittaa kaupunkia vuosina 1428 ja 1430. Myöhemmin samalla vuosisadalla Brno kannatti Böömin kuninkaaksi Unkarin kuningas Matias Corvinusta hussilaisen Yrjö Poděbradylaisen sijaan. Myöhemmin 1500-luvulla Brno kääntyi hiljalleen protestantismin suuntaan. Vuonna 1619 se liittyi epäonnistuneeseen kapinaan Habsburgeja vastaan, mutta tätä seuranneessa kolmikymmenvuotisessa sodassa se onnistui puolustautumaan Ruotsia vastaan 1643–45.
Sigismundin ja Kaarlen valtataistelu Uppsalan valtiopäivillä 1598 käytiin taas taistelua siitä, kenen pitäisi johtaa maata, mutta Kaarle-herttua sai lopulta säätyjen tuen. Suomalaiset edustajat asettuivat kuitenkin Sigismundin kannalle, ja kieltäytyivät hyväksymästä valtiopäivien päätöksiä. Suomessa alettiin valmistella Sigismundin armeijan kanssa yhtäaikaista maihinnousua Ruotsiin Kaarlen lyömiseksi. Suomen armeija nousikin maihin Upplannissa heinäkuussa 1598, mutta koska Sigismundin joukot eivät olleet vielä saapuneet, vetäytyivät suomalaiset takaisin ilman taisteluja.
Sigismund Linköpingin valtiopäivillä helmi-maaliskuussa 1600 tunnustettiin Kaarlen nousu valtaan. Samalla Sigismundin perillisten todettiin menettäneen oikeutensa Ruotsin kruunuun.
Turun linna Juhana III:n kuoleman jälkeen 1592 Ruotsin hallitsijaksi nousi hänen ja Katariina Jagellonican poika Sigismund, josta oli jo aiemmin 1587 tullut äitinsä isän kuoltua myös Puolan kuningas. Sigismund oli katolinen ja hallitsi Puolasta käsin, mikä aiheutti nopeasti konfliktin hänen ja Ruotsin valtaneuvoston sekä sen käskynhaltijan, Kustaa Vaasan kolmannen pojan Kaarle-herttuan välillä. Suomen aatelisto ja osa porvaristoa kannatti marski Klaus Flemingin johtamana Sigismundia sisällissodassa, minkä vuoksi Turun linnaa piiritettiin sodan aikana vuosina 1597 ja 1599. Myöhempi piiritys päättyi Turun raatihuoneentorin verilöylyyn 10. marraskuuta 1599.
Sigismund Suomalaisten asettumista Sigismundin kannalle tuki Pentti Renvallin mukaan ulkopolitiikka ja koettu ”idän vaara”. Suomessa uskottiin, että Puolan ja Ruotsin liitto olisi vahva turva Venäjää vastaan.
Maria (Unkari) Maria (1371-1395) olí Anjou-sukuun kuuluva Unkarin hallitsija 1380-luvulla. Koko valtakausi oli Unkarissa epävakaista aikaa. Hänen isänsä Ludvig I Suuri kuoli Marian ollessa kymmenvuotias. Maria oli jo kihlattu Sigismund Luxemburgilaiselle, joka oli keisari Kaarle IV:n nuorempi poika. Maria kruunattiin maansa hallitsijaksi pian isänsä kuoltua, ja hänen äitinsä leskikuningatar Elisabeth toimi sijaishallitsijana. Osa aatelistosta oli valmis hyväksymään Marian valtaistuimelle, etenkin kun tämä vahvisti ylimystön etuoikeudet ennen kruunaustaan. Monet myös tukivat Sigismundia tulevana puolisona ja valtionpäämiehenä. Elisabethilla oli kuitenkin muita ajatuksia tyttärensä avioliitosta. Samaan aikaan myös Napolin kuningas Kaarle III vaati valtaa itselleen. Hänelläkin oli tukijoita, ja niin Kaarle hyökkäsi Dalmatiaan ja vaati kuningattaren ja leskikuningattaren tunnustamaan kuninkuutensa vuoden 1385 lopussa. Tästä kuitenkin seurasi sisällissota, ja Kaarle surmattiin vain 39 päivää kruunajaistensa jälkeen. Maria ja hänen äitinsä Elisabeth otettiin panttivangeiksi ja kuningataräiti kuristettiin myöhemmin hengiltä. Nyt Sigismund sai kannatusta, ja kun hän lupasi aatelistolle lisää valtaa, hänet äänestettiin ja kruunattiin kuninkaaksi. Hän neuvotteli vaimonsa vapaaksi, ja piti tätä kanssahallitsijanaan Marian tapaturmaiseen kuolemaan 1395 asti.
Ruotsin poliittinen järjestelmä Kuninkaalla ei ole vuoden 1975 perustuslakiuudistuksesta lähtien ollut enää edes muodollista toimeenpanovaltaa, vaikka hän toimii ulkoasiainvaliokunnan johtajana. Kuninkaalla on kuitenkin suuri vaikutusvalta ja monarkialla on Ruotsissa vankka suosio. Kuningas nähdään kansakunnan henkilöitymänä poliittisen vallan puuttumisesta huolimatta.
Valko-Venäjän historia Maa joutui liettualaisten ja Liettuan suuriruhtinaskunnan alaisuuteen 1200–1400-luvuilla, pääkaupunkinaan aluksi Navahrudak (Novogrudok) ja myöhemmin Vilna. Vuonna 1569 Liettuan suuriruhtinaskunnasta tuli osa Puola-Liettuaa Puolan valittujen kuninkaiden alaisuudessa. Kuningas Sigismund III Vaasan valtakauden alussa (1592–1597) imperiumi kattoi Ruotsin (ja Suomen), Baltian, Puolan, Valko-Venäjän, suuren osan Ukrainaa ja Moldovan. Venäjän tsaaritar Katariina II:n aikana Puolan jaoissa 1772, 1793 ja 1795 Valko-Venäjä siirtyi osaksi Venäjän keisarikuntaa.
Klaus Fleming Flemingin urakehitys ja valta-asema perustuivat lojaalisuuteen kulloistakin Ruotsin kuningasta kohtaan. Juhana III sekä Sigismund antoivat hänelle 1590-luvulla poikkeuksellisen laajat valtaoikeudet. Niihin kuului käskynhaltijuuden ohella samanaikainen valtakunnan yliamiraalin ja valtakunnanmarskin arvo sekä ylipäällikkyys sodassa Venäjää vastaan. Puolasta käsin hallinneen kuningas Sigismundin ja valtionhoitajaksi Tukholmassa julistautuneen Kaarle-herttuan välisen valtataistelun aikana Fleming pysyi Sigismundin tukijana. Tällöin hänen käskyvallassaan ollut Suomi irtautui hetkeksi Ruotsin keskushallinnon alaisuudesta. Hieman ennen kuolemaansa Fleming myös kukisti nuijasotana tunnetun talonpoikien kansannousun, jonka keskeisenä aiheuttajana oli hänen sotilaidensa linnaleirimajoituksen aiheuttama taloudellinen rasitus talonpojille.
Liepāja Keskiajalla kauppapaikka tunnettiin latinankielisellä nimellä "Liva Portus". Kuurinmaan kreivi Friedrich Kettler hankki Liepājalle kaupunginoikeudet Puolan kuninkaalta Sigismund III Vaasalta vuonna 1625.
Wenzel IV Luxemburgilainen Böömin levottomuuksien vuoksi Wenzel oli poissa Saksasta 10 vuotta. Tämä seurauksena saksalaiset vaaliruhtinaat syyttivät häntä epäonnistumisesta julkisen rauhan ylläpitämisessä ja kiistojen ratkaisijana ja vaativat Wenzeliä vastaamaan syytöksiin paikan päällä. Böömin jatkuvat levottomuudet estivät Wenzeliä lähtemästä, ja vaaliruhtinaat valitsivat Saksan uudeksi kuninkaaksi Ruprecht Pfalsilaisen. Myöhemmin Wenzelin nuorempi veli Sigismund nousi Saksan kuninkaaksi ja keisariksi.
Vaasa (suku) Suvun jäseniä esiintyi jo 1300-luvulla ja heitä oli keskiajalla myös Suomessa. Krister Niilonpoika Vaasa (k. 1442) toimi Viipurin linnanpäällikkönä vuodesta 1417 ja nimitettiin Ruotsin drotsiksi vuonna 1435. Hänen pojanpoikansa Kettil Kaarlenpoika Vaasa (k. 1465) toimi vuodesta 1459 Linköpingin piispana ja lyhyen aikaa ennen kuolemaansa Ruotsin valtionhoitajana. Kettil Kaarlenpoika Vaasan pojanpoika Eerik Juhananpoika Vaasa (kuningas Kustaa Vaasan isä) oli 1500-luvun alkupuolella Kastelholman linnanpäällikkönä ja sai surmansa Tukholman verilöylyssä. Suku nousi kuningassuvuksi Kustaa Vaasan tultua sisällissodan ja valtiopäivien suorittaman vaalin tuloksena Ruotsin kuninkaaksi. Vaasa-suku sammui mieskannalta Puolan kuninkaaseen Juhana II Kasimiriin (k. 1672) ja naiskannalta kuningatar Kristiinaan (k. 1689). Vuonna 1809 syrjäytetyn kuningas Kustaa IV Aadolfin vanhin poika Kustaa (1799–1877), joka esitti maanpaossa ollessaan vaatimuksia Ruotsin kruunuun, käytti vuodesta 1829 Vaasan prinssin arvonimeä. Ruotsin nykyinen kuningas Kaarle XVI Kustaa on Kustaa Vaasan jälkeläinen isoisoäitinsä Badenin prinsessa Viktorian kautta.
Lihavoidulla tekstillä merkityt olivat Ruotsin, kursivoidut Puolan kuninkaita.
Jüri Lossmann Lossmann oli aiemmin ollut kultaseppäharjoittelijana. Ninpä hän Ruotsiin siirryttyään toimi kulta- ja hopeaseppänä. Vuonna 1964 hän teki Ruotsin silloiselle kuninkaalle Kustaa VI Aadolfille Ruotsin virolaisen siirtolaisyhteisön kiitoksena hopeapokaalin.
Ansgar Ruotsissa oli kristinusko jo hävinnyt, eikä kukaan uskaltanut sinne lähteä uudestaan saarnaamaan. Silloin päätti vihdoin Ansgarius uudelleen lähteä Birkaan v. 853 paikoilla. Vähäistä ennen hänen tuloansa oli siellä pidetty suuret käräjät. Muutama mies oli astunut esille ja sanonut kohdanneensa kaikki vanhat jumalat. He olivat kertomuksen mukaan lähettäneet kuninkaalle ja kansalle tämän tervehdyksen: "Me olemme kauan rakkaudesta teitä kohtaan ja teidän palveluksenne ja uhrinne tähden, antaneet teille rauhaa ja monta hyvää vuotta. Nyt vähenee teidän intonne meidän palveluksessa ja te palvelette vierasta jumalaa enemmän kuin meitä. Teidän on siitä luopuminen, jos tahdotte saada takaisin suosiomme. Jos välttämättömästi tahdotte enemmän jumalia, niin me otamme seuraamme teidän entisen kuninkaanne Erikin, että hänestä tulee teille uusi jumala."