mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
HMS Cam (K264) Pohjanmerellä alus osui elokuussa miinaan, jolloin se kärsi merkittäviä vaurioita. Alus hinattiin tutkittavaksi Tyneen, jossa se poistettiin korjauskelvottomana palveluksesta. Syyskuusta alkaen alus makasi ankkuroituna Tynessä, kunnes se toukokuussa 1945 asetettiin poistolistalle. Alus myytiin 22. kesäkuuta romutettavaksi T. Youngille ja se siirrettiin Sunderlandiin romutettavaksi.
HMS Bramble (J11) Tammikuussa 1958 aluksen aseistus ja kansilla ollut materiaali varastoitiin ja alus siirrettiin helmi-maaliskuussa reserviin. Alus sijoitettiin poistolistalle 1961 ja sitä tarjottiin Dominicalle korvaamaan Flower-luokan korvetti. Tarjousta ei kuitenkaan hyväksytty ja alus myytiin romutettavaksi BISCOlle. Alus saapui elokuussa hinattuna Kingille Gatesheadiin romutettavaksi.
Günther Lütjens Tämän jälkeen taistelulaivat "HMS King George V" ja "HMS Rodney" avasivat tulen alusta kohti. "Bismarck" paloi ja eräs viimeisistä upseereista, aluksen yli-insinööri kommodori Junak käski upottaa sen. Vain 118 jäi henkiin, kun taistelulaivan mukana upposi yli 2000 miestä. Yksi heistä oli Günther Lütjens, joka oli todennäköisesti kuollut aiemmin, kun "HMS King George V:n" tykinammus oli osunut komentosiltaan.
King George V -luokka (1939) King George V -luokka oli Britannian Kuninkaalliselle laivastolle maailmansotien välillä suunniteltu taistelulaivaluokka, johon kuului viisi alusta. Nimikkoaluksen lisäksi luokkaan kuuluivat "Her/His Majesty’s Ship Duke of York", "HMS Prince of Wales", "HMS Anson" ja "HMS Howe". "Prince of Wales" osallistui toisessa maailmansodassa Bismarck-taistelulaivan takaa-ajoon vaurioittaen sitä ratkaisevasti ja pakottaen aluksen ottamaan suoran reitin lähimpään satamaan. "Duke of York" tuhosi Scharnhorst-taisteluristeilijän. Japanilaiset pommikoneet ja torpedopommittajat upottivat "Prince of Walesin" marraskuussa 1941 Malakan rannikolla.
HMS Milne (G14) Alus lähti 4. huhtikuuta 1945 Gibraltarilta Harwichiin, jossa se poistettiin palveluksesta. Alus siirrettiin 16. elokuuta reserviin ja se ankkuroitiin Harwichiin, kunnes se siirrettiin Rosythiin. Alus toimi reservin ja telakalla olevien alusten miehistöjen majoitusaluksena. Alus päätettiin muuttaa tyypin 62 fregatiksi ja se hinattiin Plymouthiin. Muutostöitä ei kuitenkaan toteutettu, koska luokan alukset todettiin sopimattomiksi muutoksiin ja alus oli muutenkin heikkokuntoinen. Alus hinattiin Penarthiin ankkuroitavaksi ja se asetettiin poistolistalle.
HMS Woolston Alus suojasi maaliskuussa "HMS Ashantin", "HMS Bedouinin", "HMS Echon", "HMS Eclipsem", "HMS Faulknorin", "HMS Furyn", "HMS Groven", "HMS Icaruksen", "HMS Inconstantin", "HMS Intrepidin", "HMS Javelinin", "HMS Lancasterin", "HMS Ledburyn", "HMS Lookoutin","HMS Onslowin", "HMS Punjabin", "HMS Tartarin", "HMS Verdunin" ja "HMS Wellsin" kanssa "taistelulaivoja "HMS King George V" ja "HMS Duke of York", taisteluristeilijä "HMS Renownia", lentotukialus "HMS Victoriousia", risteilijöitä "HMS Berwick" ja "HMS Kenya". Osaston tehtävänä oli toimia Venäjälle matkaavan saattueen PQ12 ja sieltä palaavan saattueen QP8 kaukosuojausosastona. Vapauduttuaan tehtävästä "HMS Woolston" palasi Noren alaisuuteen saattueiden suojaksi, kunnes se määrättiin kesäkuussa 1943 suojaamaan Atlantille Sisilian maihinnousuun matkaavia saattueita.
HMS Victorious (R38) Lokakuussa "HMS Victorious" siirtyi Islantiin Kotilaivaston Pohjois-Atlantin valvontaosastoon. "HMS Victorious", taistelulaiva "HMS King George V" sekä niitä suojanneet hävittäjät muodostivat yhdessä Yhdysvaltain laivaston taistelulaivojen "USS Idahon" ja "USS Mississipin" sekä risteilijöiden "USS Wichitan" ja "USS Tuscaloosan" kanssa laivasto-osaston Tanskansalmen valvontaan. Osaston tehtävänä oli estää Saksan laivaston taistelulaivan "Tirpitzin" ja raskaan risteilijän "Admiral Scheerin" pääsyn Pohjois-Atlantin saattuereiteille. Uhan hälvettyä alukset palasivat 13. marraskuuta Islantiin, missä alus viipyi Kotilaivaston kanssa vuoden loppuun.
Taistelulaiva "Tirpitz" oli lähtenyt 5. maaliskuuta merelle Trondheimista kolmen hävittäjän saattamana suorittamaan tehtäväänsä operaatio Sportpalastissa, minkä seurauksena "HMS Victorious" lähti 6. maaliskuuta 1942 merelle Scapa Flow’sta taistelulaiva "HMS King George V:n" (osaston lippulaiva), risteilijöiden "HMS Berwickin" ja "HMS Kenyan" sekä kuuden hävittäjän kanssa. Kotilaivaston päällikön Toveyn komentama osasto kohtasi Jan Mayenin eteläpuolella vara-amiraali Alban Curteisin komentaman Islannista 1. maaliskuuta lähteneen saattue PQ12 kaukosuojauksen, jonka muodostivat taistelulaiva "HMS Duke of York", taisteluristeilijä "HMS Renown" ja kuusi hävittäjää. Merellä oli samanaikaisesti myös Murmanskista palaava saattue QP8.
HMS King George V (1911) Se osallistui vuonna 1916 Skagerrakin taisteluun, jossa se ei kärsinyt vaurioita.
HMS Sheffield (24) Alus palasi palvelukseen toukokuussa 1946 ja siirrettiin Amerikan ja Länsi-Intian asemalle, josta palasi HMNB Chathamiin huollettavaksi 1949-1950. Palvelukseen palattuaan alus liitettiin Kotilaivaston 2. risteilijäviirikköön, kunnes se palasi Länsi-Intian asemalle 8. risteilijäviirikön lippulaivaksi. Alus palasi huoltoon 26. lokakuuta 1954, mistä palattuaan palveli Koti- ja Välimeren laivastoissa ennen siirtoa reserviin tammikuussa 1959. Reservissä alus vapautti taistelulaiva "HMS Valiantin" lippulaivantehtävistä. "Sheffield" vapautettiin lippulaivan tehtävästä syyskuussa 1964 ja asetettiin poistolistalle. Alus hinattiin 6. tammikuuta 1967 Rosythiin riisuttavaksi sotamateriaalista ja edelleen 18. syyskuuta romutettavaksi Shipbreaking Industriesille Faslaneen.
HMS Audacious (1912) Ensimmäisen maailmansodan alkaessa "HMS Audacious" liitettiin osaksi Suuren Laivaston (Grand Fleet) 2. Taistelulaivaviirikköä, joka koottiin King George V ja Orion-luokkien taistelulaivoista.
HMS Prince of Wales (53) HMS Prince of Wales (viirinumero 53) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston King George V-luokan taistelulaiva. Se laskettiin vesille 3. toukokuuta 1939.
Operaatio Sportpalast Amiraali Toveyn komentamat taistelulaiva "HMS King George V", lentotukialus "HMS Victorious", risteilijä "HMS Berwick" ja kuusi hävittäjää lähtivät 6. maaliskuuta Scapa Flowsta merelle. Osasto saavutti saattueen Jan Mayenin eteläpuolella.
HMS Rodney (29) Amiraali Toveyn laivasto, jossa olivat taistelulaivat "HMS King George V" ja "HMS Rodney" ja risteilijät "HMS Norfolk" ja "HMS Dorsetshire" sekä näiden saattajina toimivat hävittäjät, tavoitti varhain aamulla 27. toukokuuta "Bismarckin", jonka ohjausjärjestelmä oli edellisenä päivänä osuneen torpedon vaurioittama. Kun "Bismarckin" pääaseet oli saatu käyttökelvottomiksi siirtyi "HMS Rodney" lähemmäs, jotta kranaattien lentorata olisi suora ja tulenjohtajat voisivat seurata ammusten lentoratoja. Taistelun lopulla "HMS Rodney" sai käskyn lähteä Englantiin vähäisen polttoaineen vuoksi, mutta ei ennen kuin oli laukaissut torpedonsa kohti "Bismarckia". Taistelussa "HMS Rodney" ampui 375 laukausta 16 tuuman pääaseillaan, mistä ainakin 40 osui "Bismarckiin". Alus käytti myös runsaasti 6 tuuman apuaseidensa kranaatteja. Alukseen ei taistelussa osuttu, mutta sen omien tykkien aiheuttamat painevauriot olivat merkittäviä.
HMS Howe (32) HMS Howe (viirinumero 32) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston King George V-luokan taistelulaiva. Se laskettiin vesille 9. huhtikuuta 1940. Alun perin aluksen nimeksi piti tulla "HMS Beatty", mutta aluksen nimi vaihdettiin "HMS Howeksi" helmikuussa 1940.
Graham Henry Stokes Graham Henry Stokes aloitti merimiehen uransa 1919 kansimiehenä taistelulaiva "HMS King George V":llä. Maailmansotien välillä hän palveli sukellusveneiden emälaiva "HMS Maidstonella" ja sukellusvene "L56":lla. Ennen toisen maailmansodan puhkeamista hän palveli edelleen risteilijä "HMS Danaella" ja hävittäjillä "HMS Keppel", "HMS Tempest", "HMS Wakeful" ja "HMS Griffin".
HMS Burghead Bay (K622) Alus oli Devonportin telakalla tammikuusta 1956 maaliskuuhun 1957. Alus palasi palvelukseen 24. toukokuuta liitettynä 7. fregattilaivueeseen Etelä-Atlantin asemalle ja se aloitti elokuussa matkansa Simon's Towniin. Alus vieraili Brasiliassa ja Argentiinassa sekä osallistui laivueen harjoituksiin Etelä-Atlantilla. Alkuvuodesta 1958 alus vieraili Itä-Afrikassa ja toukokuussa se lähti Falklandille vartiolaivaksi. Kesäkuussa alus aloitti paluumatkan Britteinsaarille vieraillen Etelä-Amerikan länsirannikon satamissa Chilessä ja Perussa ennen paluutaan Atlantille Panaman kanavan läpäistyään. Alus saapui elokuussa Devonportiin, jossa se poistettiin palveluksesta. Alus sijoitettiin reserviin ja se asetettiin poistolistalle.
HMS Hursley Alus suojasi "HMS Escapaden", "HMS Faulknorin", "HMS Inglefieldin", "HMS Marnen", "HMS Martinin", "HMS Oribin", "HMS Punjabin", "HMS Belvoirin", "HMS Lamertonin", "HMS Middletonin", "USS Madisonin", "USS Plunkettin", "USS Wilsonin" ja "USS Wainwrightin" kanssa taistelulaivoja "HMS King George V:tä" ja "USS Washingtonia", lentotukialus "HMS Victoriousia", risteilijöitä "HMS Kenya ja "USS Wichita" suojattaessa Venäjälle matkannutta saattuetta PQ15 ja sieltä palannutta QP11. Koulutuksen päätyttyä alus siirtyi Clydeen liittyäkseen saattueeseen WS19.
HMS Orion (1910) Ensimmäisen maailmansodan syttyessä "HMS Orion" liitettiin osaksi 2. Taistelulaivaviirikköä Suureen laivastoon (), joka koottiin Orion -luokan ja King George V -luokan taistelulaivoista. Se otti osaa Skagerrakin taisteluun 1916, missä se ei kärsinyt vaurioita.
HMS Duke of York (17) HMS Duke of York (viirinumero 17) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston King George V-luokan taistelulaiva. Se laskettiin vesille 28. helmikuuta 1940. Alun perin aluksen nimeksi piti tulla "HMS Anson", mutta aluksen nimi vaihdettiin "HMS Duke of Yorkiksi" helmikuussa 1940.
HMS Phaeton (1914) "HMS Phaeton" siirrettiin poistolistalle toukokuussa 1922 ja se myytiin romutettavaksi 16. tammikuuta 1923 Kingille Trooniin.
HMS Conqueror (1911) Ensimmäisen maailmansodan syttyessä "HMS Conqueror" liitettiin osaksi 2. taistelulaivaviirikköä Suureen laivastoon (), joka koottiin Orion-luokan ja King George V -luokan taistelulaivoista. Se osallistui 31. toukokuuta 1916 Skagerrakin taisteluun, jossa se ei kärsinyt vaurioita.
HMS Duke of York (17) Saattueessa PQ15 "HMS Duke of York" korvasi hävittäjä "HMS Punjabiin" törmätessään vaurioituneen sisaraluksensa "HMS King George V:n". Kesäkuussa alus oli suojaamassa epäonnista saattuetta PQ17 ja syyskuussa PQ18:aa.
HMS Monarch (1911) Ensimmäisen maailmansodan syttyessä "HMS Monarch" liitettiin osaksi 2. Taistelulaivaviirikköä Suureen laivastoon (), joka koottiin Orion -luokan ja King George V -luokan taistelulaivoista. Se otti osaa Skagerrakin taisteluun 31. toukokuuta 1916, missä se ei kärsinyt vaurioita.
HMS Quadrant "HMS Quadrant" lähti joulukuussa 1942 koeajojen loppuunsaattamiseksi ja aluksen varustamiseksi Scapa Flow’hun, missä se aloitti kouluttautumisen osana Kotilaivastoa. Alus saattoi 18. joulukuuta "HMS Musketeerin" ja "HMS Raiderin" kanssa taistelulaiva "HMS King George V:ttä" ja risteilijä "HMS Berwickiä" niiden suojatessa Jäämeren saattuetta JW51A.
HMS Erin (1913) Aluksen suunnitteli Vickersin pääsuunnittelija Thurston perustuen "HMS King George V":n piirustuksiin, joihin oli liitetty "HMS Iron Duken" ominaisuuksia. Aluksen runko oli lyhyempi ja leveämpi kuin aiemmilla aluksilla ja sen keskilaivaan sijoitettu 13,5 tuuman tykein varustettu Q-torni oli sijoitettu yhtä kantta korkeammalle.
George V George V ja King George V tarkoittaa muun muassa seuraavia
HMS Thunderer (1911) Ensimmäisen maailmansodan syttyessä "HMS Thunderer" liitettiin osaksi 2. Taistelulaivaviirikköä Suureen laivastoon (Grand Fleet), joka koottiin Orion -luokan ja King Georg V -luokan taistelulaivoista. Se otti osaa Skagerrakin taisteluun 31. toukokuuta 1916, missä se ei kärsinyt vaurioita. Taistelussa "HMS Thunderer" ampui 37 13,5" kranaattia.
Taistelulaiva Tirpitz Vara-amiraali Alban Curteisin komentama laivasto-osasto, jossa olivat taistelulaiva "HMS Duke of York", taisteluristeilijä "HMS Renown" sekä kuusi hävittäjää, oli saattueen kaukosuojana. Amiraali Toveyn johdossa lähti 6. maaliskuuta Scapa Flowsta taistelulaiva "HMS King George V", lentotukialus "HMS Victorious", risteilijä "HMS Berwick" ja kuusi hävittäjää merelle. Osastot kohtasivat toisensa Jan Mayenin eteläpuolella.
HMS Howe (32) Alus sai toukokuussa käskyn siirtyä Gibraltarille osaksi Force H:ta tukemaan Sisilian maihinnousua. "HMS Howe" lähti Scapa Flowsta Gibraltarille 21. toukokuuta. "HMS Howea" käytettiin yhdessä sisaraluksensa "HMS King George V:n" kanssa Favignanan pommitukseen 11.-12. heinäkuuta ja sen jälkeen alus palasi Algieriin. Se purjehti 7. syyskuuta Augustaan, missä aluksen tehtävänä oli olla Salernon maihinnousun reservinä.
HMS Maori (F24) Laivue siirrettiin toukokuussa läntisen reitin alaisuuteen ja alus sen mukana. Alus liittyi 22. toukokuuta Clydessä saattueeseen WS8B, josta se erkani 25. toukokuuta laivueensa alusten kanssa palatakseen etsimään Kotilaivaston mukana Saksan laivaston taistelulaiva "Bismarckia", joka oli upottanut taisteluristeilijä "HMS Hoodin" Tanskansalmessa. Seuraavana päivänä laivue määrättiin liittymään "HMS King George V:een", mutta Catalina vesitason
HMS Vanguard (23) Vedenalainen suojaus oli samanlainen kuin King George V -luokan taistelulaivoissa lisättynä parannuksilla, jotka lisättiin HMS "Prince of Walesin" upottua. Sama syy johti aluksen vesitiiviiden osien vedenpoiston sekä poistumisteiden suunnitteluun. Aluksen suoja muodosti 36,3 prosenttia aluksen massasta.
HMCS Huron "HMCS Huron" aloitti elokuussa 1943 matkansa Scapa Flowhun koulutettavaksi koeajojen päätyttyä. Alus saattoi 12. elokuuta "HMS Onslowin" kanssa taistelulaiva "HMS King George VI:n" vierailulle Kotilaivastoon. Alus pelasti 26. elokuuta Orkneyn edustalla mereen pudonneen Blackburn Skuan lentäjän. Kouluksen päätyttyä alus liittyi 6. syyskuuta Kotilaivaston 3. Hävittäjälaivueeseen.
HMS Montrose (D01) Alus suojasi 5. tammikuuta 1943 taistelulaivoja "HMS King George V:tä", "HMS Howea" ja risteilijä "HMS Jamaicaa" yhdessä "HMS Musketeerin", "HMS Queensboroughin", "HMS Raiderin", "HMS Worcesterin" ja Puolan laivaston "ORP Piorunin" kanssa. Osasto muodosti Kuolan niemimaalta Loch Eween palaavan saattueen RA51 kaukosuojauksen. Alus oli 23. tammikuuta suojaamassa samoja aluksia yhdessä "HMS Echon", "HMS Eclipsen", "HMS Faulknorin", "HMS Inglefieldin", "HMS Raiderin", "HMS Queensboroughin" ja "ORP Piorunin" kanssa, kun osasto muodosti saattueen JW52 kaukosuojauksen. Se aloitti 26. tammikuuta paluumatkan Scapa Flowhun osaston mukana.
King George V -luokka (1911) King George V -luokan pääaseina oli kymmenen 13,5 tuuman Mk V tykkiä samoin kuin edeltävässä Orion-luokassa, mutta ampumatarvikkeet oli uusittu. Kranaatin paino oli kasvanut 1 400 paunaan 1 250 paunasta.
HMS Belvoir (L32) "HMS Belvoir" varustettiin palvelukseenoton jälkeen ja se siirtyi maaliskuussa 1942 Scapa Flowhun Kotilaivastoon koulutettavaksi. Koulutuksen aikana alus suojasi Venäjälle matkannutta saattuetta PQ14 sekä palaavaa saattuetta QP10 taistelulaivojen "HMS King George V:n" ja "HMS Duke of Yorkin", lentotukialus "HMS Victoriousin", risteilijöiden "HMS Nigerian" ja "HMS Kentin" sekä hävittäjien "HMS Bedouinin", "HMS Offan", "HMS Escapaden", "HMS Eskimon", "HMS Faulknorin", "HMS Matchlessin", "HMS Onslowin", "HMS Somalin", "HMS Ledburyn", "HMS Middletonin" ja "HMS Wheatlandin" kanssa. Alus suojasi edelleen toukokuun alussa Kotilaivaston mukana saattueita PQ15 ja QP12.
King George V -luokka (1911) King George V -luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston taistelulaivaluokka, johon kuului neljä dreadnoughtia. Luokka seurasi Orion-luokkaa, jota se hieman suurempana muistuttaa.
Scharnhorst (1936) Operaation aikana saksalaiset pinta-alukset yhteensä upottivat 22 alusta yhteensä 115 622 brt. Toiminta-alueella olivat Britannian aluksista taistelulaivat "HMS Rodney" (saattue HX114), taistelulaiva "HMS King George V" (saattue HX115) sekä "HMS Nelson", risteilijä "HMS Nigeria" ja kaksi hävittäjää. Gibraltarilta käskettiin "HMS Ark Royal" ja Force H ("HMS Renown", "HMS Sheffield" sekä 2 hävittäjää) 8. maaliskuuta Kanariansaarten vesille etsimään saksalaisia taisteluristeilijöitä ja suojaamaan Yhdysvalloista tulevia saattueita.
Gneisenau (1936) Operaation aikana saksalaiset pinta-alukset yhteensä upottivat 22 alusta yhteensä 115622 brt. Toiminta-alueella olivat Britannian aluksista taistelulaivat "HMS Rodney" (saattue HX114), taistelulaiva "HMS King George V" (saattue HX115) sekä "HMS Nelson", risteilijä "HMS Nigeria" ja kaksi hävittäjää. Gibraltarilta käskettiin "HMS Ark Royal" ja Force H ("HMS Renown", "HMS Sheffield" sekä 2 hävittäjää) 8. maaliskuuta Kanariansaarten vesille etsimään saksalaisia taisteluristeilijöitä ja suojaamaan Yhdysvalloista tulevia saattueita.
Taistelulaiva Bismarck Taistelulaivat "HMS Rodney" (9 x 406 mm) (kommodori Frederick H. G. Dalrymple-Hamilton) ja laivaston lippulaiva "HMS King George V" (10 x 354 mm) (amiraali John Tovey/kommodori Wilfred Patterson) pääsivät lopulta taistelukontaktiin avaten tulen kohti "Bismarckia" kello 8.47.
HMS Maori (F24) Alus iski 13. lokakuuta "HMS Ashantin", "HMS Cossackin" ja "HMS Sikhin" kanssa Egersundin edustalla akselivaltojen rannikkoliikenteeseen. Se pyrki 16. lokakuuta "HMS Ashantin" ja "HMS Famen" kanssa käyttämällä nopeutta hyväkseen laukaisemaan Tynen suistossa mahdollisesti olevat miinat "HMS King George V:n" reitiltä Newcastlesta Rosythiin. Suurella nopeudella ajaneet hävittäjät ajoivat karille, mutta "HMS Maori" kärsi ainoastaan lievät vauriot.
HMS Bedouin "HMS Bedouin" suojasi 1. maaliskuuta yhdessä 19 muun hävittäjän kanssa taistelulaivoja "HMS King George V:tä" ja "HMS Duke of Yorkia", lentotukialus "HMS Victoriousia", risteilijöitä "HMS Berwick" ja "HMS Kenyaa". Osaston tehtävänä oli olla Venäjälle menevän saattueen PQ12 ja sieltä palaavan saattueen QP8 kaukosuojana, koska Norjan vuonoissa piileskelevä Saksan laivaston taistelulaiva "Tirpitz" aiheutti vakavan uhan saattueille. Alus erkani 9. maaliskuuta saattueesta ja se aloitti 11. maaliskuuta mahdollisten saattuetta etsivien alusten hakemisen. Etsintä keskeytettiin 13. maaliskuuta, minkä jälkeen alus palasi Scapa Flowhun.
HMS Stevenstone Alus liitettiin vuoden 1945 lopulla Välimeren laivaston 3. hävittäjälaivueeseen. Alus kolaroi maaliskuussa 1946 "HMS Brissendenin" kanssa. "HMS Stevenstone" palasi Britteinsaarille 1947 ja se siirrettiin Harwichissa reserviin. Alus sijoitettiin marraskuussa 1958 poistolistalle ja se myytiin BISCOlle. Alus saapui 2. syyskuuta 1959 Claytonille Dunstoniin romutettavaksi.
HMS Unicorn (I72) "HMS Unicorn" siirrettiin reserviin maaliskuussa 1957 ja poistettiin palveluksesta 1958. Alus siirrettiin poistolistalle ja myytiin romutettavaksi. Alus purettiin Dalmuirilla Troonissa 1959.
HMS Highlander (H44) "HMS Highlander" sijoitettiin poistolistalle helmikuussa. Alus myytiin 27. toukokuuta BISCOlle, joka allokoi aluksen Metal Industriesille Charlestowniin Fifeen. Alus saapui toukokuussa 1947 romutettavaksi.
HMS Malcolm (D19) "HMS Malcolm" sijoitettiin kesäkuussa poistolistalle. Alus myytiin heinäkuussa romutettavaksi BISCOlle, joka siirsi sen T W Wardille Barrowiin. Alus saapui 27. heinäkuuta hinattuna romuttamolle.
HMS Georgetown Aluksen nimeksi palautettiin 9. syyskuuta "HMS Georgetown" ja se sijoitettiin poistolistalle. Alus myytiin BISCOlle, joka siirsi sen T. W. Wardille romutettavaksi. Alus saapui 16. syyskuuta romutettavaksi.
HMS Bulwark (R08) "HMS Bulwark" palasi 27. maaliskuuta 1981 Portsmouthiin, missä alus poistettiin palveluksesta. Se sijoitettiin poistolistalle huhtikuussa. Alus hinattiin Cairnryaniin, missä sen romuttaminen saatiin päätökseen huhtikuussa 1984.
HMS Sabre (H18) "HMS Sabre" poistettiin toukokuussa 1945 palveluksesta, minkä jälkeen se lojui ankkurissa satamassa. Alus sijoitettiin poistolistalle sotatoimien päätyttyä ja se myytiin BISCOlle. Alus saapui 1946 Grangemouthiin romutettavaksi.
Nutkansypressi Nutkansypressiä käytetään koristepuuna lauhkeilla vyöhykkeillä. Siitä on useita väritykseltään, kasvutavaltaan ja kooltaan eroavia viljelylajikkeita. Laji on tuotu Eurooppaan jo 1800-luvun puolessavälissä. Se menestyy myös Suomessa maan eteläosissa, joskaan ei kasva yhtä korkeaksi kuin kotiseudullaan. Lisäksi nutkansypressin ja montereynsypressin ("Cupressus macrocarpa") erittäin nopeakasvuinen risteymä leylandinsypressi ("Cupressus × leylandii") on koristepuuna maailmalla hyvin yleinen.
Nutkansypressi Nutkansypressi on suurehko, suorarunkoinen puu. Se kasvaa noin 40 metriä korkeaksi ja rungon rinnankorkeusläpimitaltaan noin 2 metriä leveäksi rannikkoalueiden ja alankojen metsissä, mutta jää huomattavasti pienemmäksi ja joskus pensasmaiseksi korkeammalla vuoristoissa. Latvus on yleensä kartiomainen. Oksanhaarat ja puun latva ovat tavallisesti riippuvia. Puun juuristo muodostaa useita maanpinnanmyötäisiä kerroksia eikä ulotu kovin syvälle.
Nutkansypressi Nutkansypressi kasvaa esiintymisalueensa pohjoisosissa yleensä merenpinnantasossa, eteläosissa 600–2 200 korkeudella vuorilla. Se on viileän ja mereisen ilmaston puu. Sen levinneisyysalueella sataa keskimäärin 2 260–2 340 millimetriä vuodessa. Nutkansypressi on sypressien suvun puista kylmänkestävin ja kestää enimmillään −30 celsiusasteen pakkasta. Sen elinalueiden vuoden keskilämpötila on 4–7 °C.
Nutkansypressi Nutkansypressillä on kulttuurillista merkitystä useiden Pohjois-Amerikan länsirannikon alkuperäiskansojen perinteissä. Sen puusta on valmistettu jousia, meloja, naamioita, astioita ja työkaluja, ja kasvin muita osia on käytetty lääkintään. Puu esiintyy myös taruissa.
Nutkansypressi Nutkansypressi voi esiintyä hallitsevana lähes yksilajisissa metsissä, mutta se voi myös kasvaa sekalajisissa havumetsissä. Näiden metsien valtapuulajina on usein jättituija ("Thuja plicata"), lännenhemlokki ("Tsuga heterophylla"), vuorihemlokki ("Tsuga mertensiana") tai sitkankuusi ("Picea sitchensis").
Nutkansypressi Nutkansypressiä esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsirannikolla Yhdysvalloista Kalifornian pohjoisosien Siskiyouvuorilta Oregonin, Washingtonin ja Kanadan Brittiläisen Kolumbian kautta Alaskan etelärannikolle. Puuta ei muutamaa yksittäistä aluetta lukuun ottamatta esiinny yli 160 kilometrin päässä Tyynenmeren rannikosta. Brittiläisessä Kolumbiassa kasvaa eristynyt kanta Slocan Lake -järven alueella noin 720 kilometrin etäisyydellä rannikolta.
Nutkansypressi Laji menestyy parhaiten hyvin vettä läpäisevällä runsasravinteisella maaperällä, mutta usein esiintyy vähemmän ravinteikkailla paikoilla, joilla on vähemmän kilpailevia nopeakasvuisempia lajeja. Se viihtyy varjoisella tai puolivarjoisella kasvupaikalla, joskin kasvaa epätasaisemmin erittäin varjoisella paikalla.
Nutkansypressi Nutkansypressi ("Cupressus nootkatensis" tai "Callitropsis nootkatensis", aiemmin "Chamaecyparis nootkatensis") on sypressikasvien heimoon kuuluva ainavihanta havupuulaji. Se esiintyy luontaisena Pohjois-Amerikan luoteisrannikon lauhkean vyöhykkeen sademetsissä. Sitä myös käytetään laajalti koristepuuna puutarhoissa ja puistoissa. Varsinkin Länsi-Euroopassa yleinen nopeakasvuinen pensasaitakasvi ja koristepuu leylandinsypressi ("Cupressus × leylandii") on nutkansypressin ja montereynsypressin ("Cupressus macrocarpa") risteymä.
Nutkansypressi Nutkansypressi sijoitettiin pitkään 1800-luvulta 2000-luvun alkuun valesypressien ("Chamaecyparis") sukuun nimellä "Chamaecyparis nootkatensis" ja vanhaa nimeä käytetään vieläkin laajalti, vaikka 2000-luvun geneettiset tutkimuksen ovat osoittaneet ettei puu ole läheistä sukua valesypresseille. Nykyisin puu sijoitetaan vaihtelevasti sypressien sukuun "Cupressus", sukuun "Callitropsis" tai sukuun "Xanthocyparis". Vuonna 2010 tehtyjen tutkimusten mukaan sypressien suku olisi parafyleettinen ilman nutkansypressiä.
Nutkansypressi Nutkansypressin puuaines on kestävää ja suorasyistä. Sitä käytetään varsinkin huonekaluihin, sisustukseen ja veneiden rakennukseen. Sitä käytetään myös sähköpylväisiin, rakentamiseen, laitureihin, paalutukseen ja veistoon.
Nutkansypressi Farjon et al. luokitteli vuonna 2002 nutkansypressin uuteen kaksilajiseen sukuun "Xanthocyparis" lajin "Cupressus vietnamensis" kanssa. Little et. al luokitteli lajin vuonna 2004 yhdessä muiden pohjoisamerikkalaisten perinteisesti sukuun "Cupressus" kuuluneiden lajien sekä lajin "Cupressus vietnamensis" kanssa sukuun "Callitropsis". Vuonna 2009 Adams et al. luokitteli nutkansypressin suvun "Callitropsis" ainoaksi lajiksi ja muut pohjoisamerikkalaiset sypressilajit sukuun "Hesperocyparis". Vuonna 2010 Mao et al. sijoitti lajin takaisin sypressien sukuun "Cupressus", omaan alasukuunsa "Callitropsis".
Sypressit Puutarhoissa yleisesti kasvatettu leylandinsypressi ("Cupressus × leylandii") on syntynyt montereynsypressin ja nutkansypressin risteytymänä. Nutkansypressiä pidettiin pitkään valesypressien ("Chamaecyparis") sukuun kuuluvana ja nykyään se luetaan vaihtelevasti kuuluvaksi joko sypresseihin, sukuun "Callitropsis" tai sukuun "Xanthocyparis".
Nutkansypressi Nutkansypressin tiedetään risteytyvän useiden sypressilajien, kuten montereynsypressin ("Cupressus macrocarpa") kanssa, minkä on ajateltu tukevan näiden puiden sijoitusta samaan sukuun. Lajin tiedetään risteytyvän myös ainakin meksikonsypressin ("Cupressus lusitanica"), lajin "Cupressus glabra" ja lajin "Cupressus vietnamensis" kanssa.
Nutkansypressi Nutkansypressi on hidaskasvuinen ja pitkäikäinen puu. Se voi elää pitkälti yli tuhat vuotta vanhaksi ja vanhin tunnettu vuosirenkaista laskettu ikä on 1 834 vuotta. Lajin siementen itävyys on suhteellisesti heikko ja se voi lisääntyä myös kasvullisesti juurivesoista ja juurehtivista oksista.
Jättituija Jättituija muodostaa joskus yksilajisia metsiä, mutta yleensä se kasvaa sekametsissä muiden puulajien kanssa. Tyypillisiä jättituijan kanssa metsiä muodostavia puulajeja ovat jättipoppeli, lännenhemlokki, lännenvalkomänty, douglaskuusi, jättipihta ja lännenmarjakuusi. Lisäksi lähinnä rannikkoalueilla samoissa metsissä esiintyy oregoninvaahteraa, vuorihemlokkia, sitkankuusta, kontortamäntyä, lawsoninsypressiä, nutkansypressiä, oregonintuoksusetriä, purppurapihtaa, punaleppää ja kalifornianmansikkapuuta. Sisämaan metsissä erityisesti seuralaislajeina esiintyy lännenpihtaa, lännenlehtikuusta, engelmanninkuusta, valkokuusta, kontortamäntyä ja keltamäntyä.
Nutkansypressi Nutkansypressin luokituksella on vaihteleva historia. Se kuvattiin tieteellisesti ensimmäisen kerran vuonna 1824 sypressien ("Cupressus") sukuun nimellä "Cupressus nootkatensis". Myöhemmin laji siirrettiin ulkoisten ominaisuuksiensa vuoksi valesypressien ("Chamaecyparis") sukuun nimelle "Chamaecyparis nootkatensis". Vaikka tämä vanha nimi on vieläkin laajamittaisesti käytössä, 2000-luvulla tehdyt geneettiset tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet puun olevan selvästi lähempää sukua sypresseille kuin valesypresseille.
Nutkansypressi Nutkansypressi on yksikotinen ja tuulipölytteinen. Hedekävyt ovat pieniä, 2–5 millimetriä pitkiä ja väriltään harmaanruskeita tai kellertäviä. Siemeniä tuottavat kävyt kasvavat yksittäin versojen kärjissä. Ne ovat pyöreitä, vahapintaisia ja aluksi vihreitä. Kypsinä kävyt ovat halkaisijaltaan 8–12 millimetriä leveitä ja tumman punaruskeita. Käpysuomuja on 4–6 kappaletta. Kävyt kypsyvät kasvualueesta riippuen joko pölytyksen jälkeisenä syksynä tai seuraavana vuonna. Käpysuomuissa on keskimäärin 2–4 siivekästä 2–5 millimetriä pitkää siementä.
Montereynsypressi Montereynsypressiä kasvatetaan laajalti koristekasvina ja suojapuuna lämpimän lauhkean vyöhykkeen alueella. Puu kasvaa usein istutettuna suuremmaksi kuin luonnossa ja suurimmat tunnetut yksilöt kasvavat Uudessa-Seelannissa, jossa puuta on kasvatettu jo 1850-luvulta lähtien. Puun suosio johtuu osittain sen hyvästä tuulen- ja suolansietokyvystä. Lisäksi se kestää hyvin leikkaamista, joten se soveltuu pensasaidoiksi ja bonsaiksi. Puu kestää enimmillään noin −10 celsiusasteen pakkasta. Montereynsypressistä on useita väritykseltään, kasvutavaltaan ja muodoltaan eroavia viljelylajikkeita koristekäyttöön. Lisäksi montereynsypressin ja nutkansypressin risteymä leylandinsypressi on myös erittäin yleinen koriste- ja pensasaitakasvi.
Bupleurum gaudianum Kasvi kasvaa 2–7 senttimetriä korkeaksi, ja sen varsi on hoikka. Kasvin kukinta-aika ulottuu huhtikuusta toukokuuhun.
Valkosalvia Kasvi kasvaa noin 60-100 senttimetriä korkeaksi.
Guinea Guinean rannikkoa reunustavat mangrovet, ja rannikkotasangolla kasvaa öljypalmuja. Sademetsässä kasvaa tiikkiä, mahonkia ja eebenpuuta. Savannialueiden ruoho kasvaa sadekaudella 1,5–3 metriä korkeaksi. Sen joukossa kasvaa lehtipuiden rykelmiä.
Kaunosappi Kasvi kasvaa noin 30 cm korkeaksi. Sillä on violetit kukat.
Kirjokohokki Kasvi kasvaa suikertavasti, ja enimmillään 50 senttimetriä korkeaksi.
Kehräraimikki Kehräraimikki ("Anacyclus valentinus") on asterikasvi, joka kasvaa Alboráninmeressä sijaitsevalla pienellä Espanjalle kuuluvalla Isla de Alborán -saarella. Alboráninmeri sijaitsee puolestaan läntisellä Välimerellä. Kasvi on kotoperäinen. Kasvi kasvaa noin 30 senttimetriä korkeaksi.
Malvakierto Malvakierto kasvaa 50–100 senttimetriä korkeaksi. Kasvi viihtyy kallioisilla alueilla sekä rinteillä. Kasvi kukkii maaliskuun lopulta elokuun alkuun. Kukat ovat väriltään vaaleanpunaisia. Keskustat ovat tummemmat. Kasvin kukat muistuttavat karhunköynnösten kukkia.
Shamaanikahvikki Shamaanikahvikki on monivuotinen kasvi joka kasvaa jopa 5 metriä korkeaksi ja 2 metriä leveäksi.
Jalosauramo Jalosauramo ("Chamaemelum nobile") on mykerökukkainen, monivuotinen ruohovartinen kasvi. Se kasvaa noin 40 cm korkeaksi.
Nutkansypressi Kaarna on 1–2 senttimetriä paksua, harmahtavanruskeaa ja epäsäännöllisen uurteista. Versot haarautuvat vaakasuuntaisesti tasossa. Ne ovat poikkileikkauskeltaan nelisärmäisiä.
Golfmaila Golfmaila on golfissa käytettävä maila. Golfmailoja on erilaisia sen mukaan, kuinka korkean ja pitkän lyönnin pelaaja haluaa tehdä.
Sakaraohdake Sakaraohdake ("Notobasis syriaca") on asterikasvi. Kasvi kasvaa 20–120 senttimetriä korkeaksi. Kasvi viihtyy viljelemättömillä, hedelmättömillä mailla. Sakaraohdake kukkii maaliskuun lopulta heinäkuun alkuun. Kukat ovat väriltään vaaleanpunaiset.
Amerikan maantiede Mantereella on paljon erilaisia metsiä. Yhdysvaltojen itäosissa kasvaa pääasiassa lehtimetsiä, lännessä Tyynen valtameren rannalla puolestaan menestyvät korkeat puulajit, kuten punapuu ja kuuset, sekä vaahtera, tammi ja saarni. Maan sisäosissa kasvaa lyhytkasvuista boreaalista metsää, joissa elää vaeltavia eläimiä, kuten peura, vapiti, karibu ja hirvi. Muita mantereen metsissä eläviä eläimiä ovat musta- ja harmaakarhu, ilves ja majava. Mantereen keskiosille tyypillistä on ruohostokasvillisuus. Korkeaa preeriaheinää kasvaa alueilla, joilla vuotuinen sademäärä ylittää 750 millimetriä, matalaa puolestaan preerioilla, joilla sademäärä on vain noin 370 millimetriä.
Isokirjopeippi Isokirjopeippi kasvaa 30–60 senttimetriä korkeaksi. Ominaista kasville ovat kirkasväriset lehdet, yleensä punaiseen ja lilaan vivahtavat sävyt. Alun perin kasvi on trooppinen rikkakasvi. Värinokkonen-nimensä se on saanut nokkosta muistuttavasta ulkonäöstään.
Karpaattienkello Karpaattienkello ("Campanula carpatica") on monivuotinen ruohovartinen kasvi. Se kasvaa 10–25 cm korkeaksi. Lajista on jalostettu koristekasveiksi suurikukkaisia lajikkeita, joilla on kasvin kokoon nähden suuret siniset tai valkoiset, ylöspäin suuntautuvat kellomaiset kukat.
SimPark Budjetista on nähtävissä kaikki puiston tulot ja menot, kuinka paljon rahaa jäi viime vuodelta, sekä kuinka paljon rahaa on käytettävissä. Menotaulukossa on erikseen lajiteltuna kasveihin, eläimiin, ja rakennelmiin käytetyt rahat, ja tulotaulukossa veronpalautus, puiston tulot, ja ekopalkinnot.
Pohjannurmikka Pohjannurmikka on yksittäisversoinen, ja sen lehdet ovat kapeat. Kasvin lehdet ovat tupelliset, vuorottain ja paljon vartta lyhyemmät. Lehdissä ei ole lehtiruotia, ja lehtituppi on avoin. Pohjannurmikan lehtilapa on kouruinen tai litteä, keulakärkinen, tasasoukka sekä 2–4 millimetriä leveä. Kasvi kasvaa 30–90 senttimetriä korkeaksi. Pohjannurmikan varsi on liereänmuotoinen. Kasvin korsi on sileä, pysty ja ontto. Kasvin maarönsyt ovat yleensä lyhyitä.
Ruokohelpi Koristekasvina kasvatettava ruokohelven lajike viiruhelpi ("Phalaris arundinacea" 'Picta') on ruokohelven lajike. Se kasvaa auringossa tai puolivarjossa, mieluiten kostealla paikalla mutta kestää kuivuuttakin. Kasvin lehdet ovat koristeellisesti pitkäraitaiset. Viiruhelpi kasvaa 70–100 cm korkeaksi.
Nutkansypressi Pölytys sijoittuu levinneisyysalueen eteläosissa huhti-toukokuuhun ja pohjoisosissa touko-kesäkuuhun. Kävyt säilyvät usein puussa vielä varistettuaan siemenensä vuoden tai kauemmin.
Jaavanjambolaani Jaavanjambolaani on nopeakasvuinen puu, joka kasvaa 10-15 m korkeaksi, ihanteellisissa oloissa jopa 30 metriä korkeaksi.
Hedelmä on tumma ja soikea, enimmillään noin viisi senttiä pitkä.
Välimerentyräkki Välimerentyräkin lehdet ovat harmaat, pitkulaiset ja niitä on paljon. Kasvin varret ovat suoria ja vahvoja, ja alaosastaan paljaita. Välimerentyräkki kasvaa 30–80 senttimetriä korkeaksi. Kasvin kukinto on lyhytlapakkoinen ja muodoltaan tiheä sarja. Välimerentyräkki kukkii tammikuun lopulta toukokuun alkuun.
Alppikäenminttu Alppikäenminttu kasvaa 20 cm korkeaksi. Sillä on punavioletit kukat.
Kasvi kukkii kesäkuusta syyskuulle asti. Lehdet ovat tummanvihreät ja muodostavat tiiviin mättään.
Rohtokalmojuuri Rohtokalmojuurta kasvaa vesistöjen rannoilla. Sillä on suuret, miekkamaiset lehdet, suikertava maavarsi ja tiiviit tähkämäiset kellertävät kukinnot. Se kasvaa noin 70 cm korkeaksi.
Karvakynsimö Karvakynsimö kasvaa 5–20 senttimetriä korkeaksi. Koko kasvi on tiheästi tähtikarvainen. Suurin osa lehdistä kasvaa löyhässä mättäässä, varressa on yksi tai kaksi lehteä. Pienet kukat ovat valkoiset. Litu on 7–12 millimetriä pitkä, kapea ja suippo.
Metsäkurjenpolvi Metsäkurjenpolvi on ruohovartinen pystyhaarainen kasvi, joka kasvaa 25-50 cm korkeaksi. Sen lehdet ovat sormijakoisia, isohampaisia. Kasvi on nukkamaisen karvan peitossa. Kaksittain kasvavat kukat ovat violetteja, harvoin valkoisia, ja 15-35 mm leveitä. Metsäkurjenpolvi kukkii kesä-heinäkuussa.
Peltotaskuruoho Peltotaskuruoho kasvaa 20–40 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat mutkalaitaiset ja nuolityviset. Kukat ovat pienet ja valkoiset, terälehtiä on neljä. Kukinto on varren latvassa, ja yksittäisten kukkien paikalle kasvaa pian litteä, ympyriäinen siemenkota, joka on ohuella varrella kiinni kasvin varressa.
Viritys (musiikki) Eri soittimien suhteen on suuria eroja siinä, kuinka nopeasti ne menevät epävireeseen. Monia puhallinsoittimia ei tarvitse virittää, kun taas esimerkiksi harppua pitää virittää jatkuvasti. Myös pilliurut pysyvät vireessä, ja vanhoja urkuja tutkimalla onkin voitu selvittää, kuinka korkeassa tai matalassa vireessä aiemmilla vuosisadoilla soitettiin. Tutkimuksissa on todettu, että urkujen, ja näin ollen myös muiden soittimien, vireet vaihtelivat huomattavasti paikkakunnittain.
Isomaltsa Isomaltsa ("Atriplex prostrata") on yksivuotinen punakukkainen kasvi, joka kuluu revonhäntäkasvien heimoon. Se kasvaa 20–90 cm korkeaksi ja haaroo melko runsaasti. Lehdet muistuttavat keihäänkärkiä. Pienet punertavat kukat ovat sykeröinä lähellä vartta. Kasvin yleiskuva muistuttaa sen sukulaista jauhosavikkaa.
Syyläjuuri Syyläjuuri eli tummasyyläjuuri ("Scrophularia nodosa") on pahanhajuinen, monivuotinen syyläjuurien sukuun kuuluva kasvi. Se kasvaa 30–100 senttimetriä korkeaksi, ja sen pienet kukat ovat pallomaisia. Lajia kasvaa lähes koko Euroopassa ja lisäksi Länsi-, Keski- ja Kaakkois-Aasiassa. Sen elinympäristöjä ovat erilaiset kosteat paikat, ja se houkuttelee erityisesti ampiaisia. Syyläjuuri on perinteinen rohtolääkinnässä käytetty kasvi.
Hankakohokki Yksi- tai kaksivuotinen hankakohokki kasvaa 30–50 cm korkeaksi. Kasvi on pysty, yläosasta haarova, lyhytkarvainen ja nystykarvaton. Lehtien muoto vaihtelee puikeista kapeansoikeisiin.
Pikkuruskus Pikkuruskus kasvaa 75 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat kiiltävät, 2,5 cm pitkät. Kasvi kukkii keväällä ja tuottaa punaisia kiiltäviä marjoja kesällä ja syksyllä.
Liuskasädesaniainen Liuskasädesaniainen ("Actiniopteris semiflabellata") on "Actiniopteridaceae"-heimoon kuuluva saniaislaji, joka kasvaa 800–1200 metrin korkeudessa. Se kasvaa 14–18 senttimetriä korkeaksi. Sitä viljellään myös huonekasvina.
Haisumarrassammal Haisumarrassammal on vihreä tai tummanvihreä ja kasvaa noin kaksi senttimetriä korkeaksi pieninä tuppaina. Itiöpesäkkeitä kasvaa yleisesti, pesäkkeiden perä on punainen ja pesäke pitkähkö, kapea. Itiöt ovat pieniä.
Englanninsinililja Englanninsinililja kasvaa 20:stä 30:een senttimetriä korkeaksi. Kukkavanat ovat kärjestä nuokkuvat. Niissä kasvaa runsaasti sinisiä pyöreäpohjaisia kellokukkia. Laji kukkii keväällä tai alkukesällä.
Kevätruusuleinikki Kevätruusuleinikki ("Adonis vernalis") on monivuotinen keltakukkainen kasvi, jota tavataan Euraasian kuivilla aroilla. Se kasvaa 30 cm korkeaksi ja kukkii maaliskuussa. Siemenet kypsyvät touko-kesäkuussa.
Pietaryrtti Pietaryrtti kasvaa 20–120 cm korkeaksi. Sen varsi on jäykkä ja kukat kohoavat tasalatvaisena huiskilona, joka jää kasvin kuihduttua törröttämään pystyyn. Lehdet ovat pariosaiset, sinivihreät.
Vesikuusi Vesikuusi eli lamparevesikuusi ("Hippuris vulgaris") on ratamokasveihin ("Plantaginaceae") kuuluva yleinen vesikasvi. Se kasvaa rannoilla ja puroissa heinäkuusta elokuuhun. Se kasvaa 10–60 cm korkeaksi.
Pikkuokajäkälä Pikkuokajäkälä ("Cetraria muricata") on hirvenjäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Se on pensasmainen ja kasvaa enintään viisi senttimetriä korkeaksi. Väriltään se on tummanruskea tai musta. Liuskat ovat noin yhden millimetrin leveydeltään. Kasvaa kallioiden sammaleilla ja ohuilla maapeitteillä tai paljailla kivillä. Suomessa jäkälä kasvaa enimmäkseen rannikolla ja tuntureilla.
Lutukka Lutukka kasvaa 5–20 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat kapeat, syvästi hammaslaitaiset. Kukat ovat pienet ja valkoiset. Terälehtiä on neljä. Kukinto on varren latvassa, ja yksittäisten kukkien paikalle kasvaa pian litteä, sydämenmuotoinen litu, joka on terävästä päästään ohuella varrella kiinni kasvin varressa.
Tarhatyräkki Tarhatyräkki ("Euphorbia cyparissias") on monivuotinen ruohovartinen kasvi, jota kasvatetaan koristekasvina. Se kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Sen varsi on pysty, ja lehdet ovat kapeat, neulasmaiset. Niistä kasvi on saanut kutsumanimen kuusityräkki. Tarhatyräkki kukkii touko-kesäkuussa; kukinto on limenvihreä. Tarhatyräkki muistuttaa kenttätyräkkiä ("Euphorbia esula").
Nutkansypressi Lehdet ovat suomumaisia, 1,5–2,5 millimetriä pitkiä ja voivat olla suippo-, terävä tai pyöreäkärkisiä. Ne ovat asettuneet vastakkaisesti ja kasvavat lähes oksanmyötäisesti osin päällekkäisesti. Lehdissä ei yleensä ole pihkaa erittäviä hartsinystyjä.
Mäkiorvokki Mäkiorvokki kasvaa 5–15 cm korkeaksi. Kasvilla ei ole pintarönsyjä. Lehdet ovat tiheäkarvaisia, leveitä ja herttamaisia. Korvakkeet ovat kapeansuikeita, karvaisia ja tiheähampaisia. Tuoksuvat, vaalean sinipunaiset kukat ovat noin 1,5 cm leveitä ja lievästi lanttokärkisiä. Suomessa mäkiorvokki kukkii varhain toukokuussa. Muurahaiset levittävät kasvin siemeniä.
Artemisia herba-alba Artemisia herba-alba on koiruohon sukuinen kasvi, jota tavataan kuivilla alueilla Välimeren seudulla ja Pohjois-Afrikan rannikolla. Se kasvaa 20-40 cm korkeaksi. Sillä on harmahtavat lehdet. Se kukkii syyskuun ja joulukuun välisenä aikana. Kasvi on aromaattinen, ja sitä on käytetty rohdoksena monenlaisiin vaivoihin.
Sinikaisla Sinikaisla ("Schoenoplectus tabernaemontani") on sarakasvien ("Cyperaceae") heimoon ja järvikaislojen ("Schoenoplectus") sukuun kuuluva vesikasvilaji. Kasvi kasvaa 0,5–2 metriä korkeaksi. Se esiintyy yleisenä savipohjalla murtovesissä.
Kuolanruttojuuri Kuolanruttojuuri kasvaa 40–80 senttimetriä korkeaksi. Se kasvaa muista ruttojuurista poiketen vesikasvina matalassa vedessä. Sen pitkäruotiset lehdet nousevat yksittäin veden päälle samaan tapaan kuin intianlootuksella. Lehdet muistuttavat suurta leskenlehden lehteä. Varren päässä kasvaa harsu mykeröstö, jossa on useita perällisiä mykeröjä.
Mustaselja Mustaselja ("Sambucus nigra") on seljoihin kuuluva kasvi, joka kasvaa luonnonvaraisena Luoteis-Afrikassa, Lounais-Aasiassa ja suurimmassa osassa Eurooppaa, puutarhakarkulaisena myös eteläisimmässä Suomessa. Mustaselja menestyy sekä kuivissa että kosteissa, aurinkoisissa kasvupaikoissa. Se kasvaa 4–6 metriä, harvoin jopa 10 metriä korkeaksi pensaaksi.
Rantalitukka Yksivuotinen rantalitukka kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Sen varsi on pystykasvuinen, hento ja kalju. Kasvilla ei ole tyviruusuketta. Päättöparisten varsilehtien lehdykät ovat suikeita tai lähes tasasoukkia sekä kapeatyvisiä. Lehtiä on runsaasti. Valkoiset kukat ovat vaatimattomia ja pieniä. Kasvin lituperät ovat noin puolet lidun koosta. Rantalitukka kukkii kesä-heinäkuussa.
Välimerensypressi Välimerensypressi kasvaa 20–30 metriä korkeaksi. Sen runko kasvaa suorana. Kaarna on ohut ja pysyy pitkään sileänä, vanhemmiten se alkaa halkeilla pystysuunnassa. Versot ovat ohuita ja niitä kasvaa kaikkiin suuntiin. Neulaset ovat tummanvihreät. Kävyt ovat 2–3 cm pitkiä, pyöreähköjä, ja muodostuvat 8–14 käpysuomusta.
Lähdesara Monivuotinen lähdesara on sarojen joukossa suurikokoinen laji. Tiivis- ja korkeamättäinen kasvi saattaa kasvaa jopa 1,5 metriä korkeaksi. Varret ovat kolmisärmäisiä. Kasvin lehdet ovat noin 0,5 cm leveitä, harmaanvihreitä ja vartta lyhyempiä. Lähdesaran kukinto on röyhymäinen, monitähkäinen ja kasvaa 5–15 cm pitkäksi. Emikukat sijaitsevat ruskean tähkän tyvessä, hedekukat sen kärjessä. Lähdesara kukkii kesä-heinäkuussa.
Tundrapaju Tundrapaju ("Salix arctica") on kylmillä arktisilla ja hyvin viileillä subarktisilla alueilla kasvava matala pajulaji. Tundrapajun lehdet ovat soikeita, mutta kärjekkäitä . Tundrapaju kasvaa yleensä 1–9 cm, harvoin 25 cm korkeaksi. Tundrapaju kasvaa jopa Pohjois-Grönlannin rannoilla asti ja on pohjoisimpana kasvava puumainen kasvi. Laji on monimuotoinen ja kasvaa muun muassa matalana kääpiöpensaana, suikertavasti ja mattomaisesti.
Afrikantaateli Afrikantaatelia kasvaa luonnollisesti lähes koko Afrikassa Etelä-Afrikasta Egyptiin. Sen luonnollisiin elinympäritöihin kuuluvat jokien rannat ja suot, mutta sitä kasvaa satunnaisesti myös ruohikoilla, joissa pohjavesi on tarpeeksi korkealla.
Cardamine purpurea Cardamine purpurea on litukoiden sukuun kuuluva ristikukkaiskasvi. Se kasvaa yleensä 5–12 senttimetriä korkeaksi, ja sen kukat ovat yleensä purppuranpunaisesta vaaleanpunaiseen. Sitä kasvaa Yukonissa, Alaskassa ja Venäjän Kaukoidässä.
Rahkasara Rahkasara ("Carex pauciflora") on sarakasvien heimoon kuuluva tuulipölytteinen siemenkasvi. Kasvi on yleinen lähes koko Suomen alueella. Se kasvaa 7–20 cm korkeaksi ja kukkii kesä-heinäkuussa.
Lännenheisiangervo Lännenheisiangervo kasvaa 2–3 metriä korkeaksi. Herukan tai vaahteran lehtiä muistuttavat lehdet puhkeavat varhain. Kasvi kukkii kesä-heinäkuussa valkoisin, pallomaisin kukinnoin. Hedelmä on tuppilo.
Rusovatsalehvi Lajilla on tapana laulaa korkealla puissa erityisesti aikaisin aamulla ja illalla juuri ennen hämäränaikaa. Pesänsä laji rakentaa muiden lehvien tavoin korkealle puuhun. Ravintonaan laji käyttää hyönteisiä, hedelmiä ja kasvien mettä.
Lituruoho Lituruohoa tutkitaan moneen tarkoitukseen, koska siihen on helppo siirtää geenejä muista, monimutkaisemmista kasvilajeista. Lituruohon avulla pyritään muun muassa selvittämään, miten kasvit suojautuvat erilaisia taudinaiheuttajia vastaan ja kuinka kasvit soveltuvat kylmään. Sitä on hyödynnetty myös puun muodostumisen tutkimuksessa. Lituruoho kasvaa hyvin myös maassa, jossa on paljon raskasmetalleja. Niinpä on tutkittu, voisiko kasvin tätä ominaisuutta käyttää maaperän puhdistamiseen eli biopuhdistukseen. Lituruoho itse on liian pieni, mutta sopivan geenin voisi ehkä siirtää toiseen lajiin.
Jakso (jaksollinen järjestelmä) Jaksoiksi kutsutaan jaksollisen järjestelmän vaakarivejä. Jakson numero ilmoittaa, kuinka monta miehitettyä elektronikuorta alkuaineella on. Jaksossa vasemmalta oikealle liikuttaessa alkuaineen järjestysluku eli protonien lukumäärä kasvaa. Samalla metallisuus vähenee ja elektronegatiivisuus kasvaa.
Hopeapuhvelinmarja Hopeapuhvelinmarja kasvaa 2–3 metriä korkeaksi. Sillä on kesällä hopeanhohtoiset vihreät lehdet. Talvella kasvin koristeellisuutta lisäävät piikikkäät hopeansävyiset paljaat oksat ja niissä pysyvät punaiset, oranssit tai keltaiset marjat.
Tesma Tesma kasvaa 50–150 senttimetriä korkeaksi. Se kasvaa monivuotisina tuppaina. Lehdet ovat puoli senttimetriä leveät. Tesman kukinto on vaaleanvihreä, harvahko nuokkuva röyhy. Kukinta-aika on kesä-heinäkuu.
Varpu Varpu tarkoittaa puuvartista, tyvestä haarovaa, korkeintaan puoli metriä korkeaa kasvia. Tätä suurempi monihaarainen puuvartinen kasvi on pensas. Varvut eivät muodosta taksonomisesti yhtenäistä ryhmää, vaan luokittelu perustuu niiden kasvutapaan.
Polygala venulosa "Polygala venulosa" kasvaa 5–30 cm korkeaksi. Kasvin lehdet ovat tyvellä muodoltaan vastapuikeat tai munanmuotoiset. Muualla lehdet ovat muodoltaan suipot. Valkoiset tai violetit kukat ovat löyhinä terttuina.
King Kong -tyttö Miehet valittavat, kuinka naiset tavoittelevat valtaa, rahaa ja korkeassa asemassa olevia miehiä. Mutta miehiin on helppo käyttää valtaa naisellisuudella. Despentes kirjoittaa, kuinka minihameeseen ja korkokenkiin pukeutuminen antoi hänelle yksinkertaisella tavalla vaikutusvaltaa. Kun Despientes työskenteli prostituituna, asiakkaat olivat pääsääntöisesti ystävällisiä ja huomaavaisia. Sen sijaan heidän yksinäisyytensä, ujoutensa ja heikkoutensa oli vaikea kestää. Entiseen työhön verrattuna työolot olivat Despentesille ylelliset. Parissa tunnissa saattoi ansaita sen minkä edestä sai muualla työskennellä viikon.
Rafael Wardi Rafael Wardi (alk. Waprinsky; s. 5. heinäkuuta 1928 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija. Wardi valmistui Suomen Taideakatemian koulusta vuonna 1949. Hän asuu Helsingin Lauttasaaressa.
Sisäkuva (Rafael Wardi) Timo Huusko: Rafael Wardi: Sisäkuva. Teoksessa Ateneum-opas. Toim. Timo Huusko, 2007, s.117.
Sisäkuva (Rafael Wardi) Sisäkuva on Rafael Wardin (s.1928-) öljytyö kankaalle vuodelta 1971, kooltaan 147 × 97 cm. Ateneumin taidemuseo osti sen vuonna 1972.
Rafael Wardi Aiheet henkilökuville ja sommitelmille ovat löytyneet lähiympäristöstä, usein kotipiiristä. Hyvin tunnettuja ovat Wardin puolisostaan Reeta Wardista maalaamat koskettavat kuvat tämän sairauden ajalta. Reeta Wardi kuoli 2001. Wardin teoksia on monissa julkisissa kokoelmissa. Hänen tunnetuimpia tilaustöitään on kiistaakin herättänyt presidentti Tarja Halosen virallinen muotokuva, joka on esillä Valtioneuvoston linnassa.
Rafael Wardi Paitsi Taideakatemian koulussa on Wardi opiskellut myös Taideteollisessa keskuskoulussa ja Vapaassa taidekoulussa. Wardi on kertonut saaneensa oppi-isältään Sam Vannilta seuraavan ohjeen: ”Tee sitä, mitä muut eivät tee.” Taiteilijantyönsä ohella Wardi on opettanut sekä Taideakatemian koulussa että Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän aloitti taideterapiatoiminnan Suomessa työskentelemällä Nikkilän mielisairaalassa vuodesta 1959 lähtien 1970-luvulle saakka.
Rafael Wardi Wardi valittiin vuoden taiteilijaksi 1984 ja Helsingin juhlaviikkojen taiteilijaksi 1999. Hänet on palkittu Pro Finlandialla 1973, valtion kuvataidepalkinnolla 1986 ja Alfred Kordelinin säätiön kunniapalkinnolla 1998.
Rafael Wardi Wardin maalasi uransa alkuvaiheessa 1950-luvulla abstrakteja sommitelmia, Mutta sittemmin hänen teoksensa ovat pohjanneet realistiseen aiheenkäsittelyyn. Hänen teoksiaan oli esillä vuoden 1961 Ars 61 -näyttelyssä Ateneumin taidemuseossa Helsingissä; tuolloin hänen tuotannossaan alkoi näkyä valon ja värin tutkistelu. Wardi tunnetaan hehkuvan värikkäistä öljy- ja pastellimaalauksistaan sekä akvarelleistaan. Hallitseva väri on keltainen.
Rafael Wardi Wardin vanhemmat olivat kauppias Isak Waprinsky ja Riko Lea Waprinsky (o.s. Sribnik). Wardin isän Isakin vanhemmat muuttivat Suomeen Mogiljovista Valko-Venäjältä, kun taas äiti Riko Lean vanhemmat ovat Daugavpilsista Latviasta. Kaksi vanhaa juutalaista sukua, isän puolen venäjänjuutalainen sekä äidin perheen edustama balttilainen hasidistinen perinne loivat lapsuudenkotiin vahvan ortodoksijuutalaisuuden ja moninaisuuden tradition. Lapsuudenkodin ja ympäristön monikulttuurisuus ja kielet tekivät Wardin varhain tietoiseksi maailman monipuolisuudesta sekä sytyttivät hänen tiedonjanonsa.
Sisäkuva (Rafael Wardi) "Sisäkuvassa" Wardi kuvaa valon luomaa atmosfääriä. Hän käytti metodinaan pinnan jakamista särmiin, ja värien erottamista paljaiden valkoisten aukkojen avulla, joista viimeksi mainittua käytetään "Sisäkuvassa". Keinon katsotaan olevan peräisin Pierre Bonnardilta. Suomessa sen omaksui myös Helge Dahlman ja Tapani Raittila.
Maalauksen punainen, keltainen, oranssi ja sininen ovat Wardille ominaisia.