mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Perikles Perikleen tärkein poliittinen vastustaja oli aluksi Kimon, joka oli tullut suosituksi ruokkimalla ja avustamalla omilla varoillaan huono-osaisimpia ateenalaisia. Perikleen nuoruudessa Ateenan kansa suhtautui häneen epäilevästi, sillä monen mielestä oli hänellä sekä samanlainen miellyttävä ääni ja viehätysvoima kuin tyranni Peisistratoksella oli ollut. Siksi hän ei pitkään aikaan osallistunutkaan politiikkaan, koska hän pelkäsi, että häntä pidettäisiin vaarallisena ja että hänet ajettaisiin maanpakoon. Sodassa hän kuitenkin oli urhollinen ja pelkäämätön. Kun sitten Themistokles karkoitettiin ja Kimon oli sodan vuoksi poissa kotimaastaan, Perikles alkoi ajaa suuren kansanjoukon ja köyhien asiaa. Hän muutti heti koko elintapansa. Hän ei osallistunut kutsuille eikä seuraelämään eikä poistunut kotoaan Kansalle hän näyttäytyi vain kaukaa, eikä hän puhunut kaikista asioista vaan ainoastaan kaikkein tärkeimmistä. Kun hän aina tarkkaan mietti esitelmänsä ja esitystavassaan osoitti ylevyyttä ja jaloutta, niin hänen aina tyynesti ja kiihkottomasti esitettyjen puheittensa vaikutus oli mahtava. Historioitsija Thukydides kirjoittikin: "Totisesti, hän johti Ateenan kansaa enemmin kuin se häntä siten, että ottamalla voimansa sopivista lähteistä hän ei puhunut vain miellyttääkseen, vaan osasi myös sydämellisesti vastustaa. Milloin hän huomasi kansan olevan täynnä kopeutta, hän saattoi sen sanoillaan pelon valtaan; mutta milloin kansa osoitti arkuutta, hän virkisti sitä rohkeudella ja voimalla." Perikleelle annettiinkin liikanimi "olympolainen", ja hänen sanottiin kantavan kielellään ukonnuolta ja ukkosta.
Perikles Perikles ja hänen ystävänsä Efialtes tekivät vuonna 461 eaa. vallankaappauksen, jossa areiopagin neuvoston valta siirrettiin bulelle, ekklesialle ja oikeusistuimille. Tällöin Perikleen poliittinen vastustaja Kimon oli 4000 hopliitin kanssa Spartassa, joka parhaillaan kävi kolmatta Messenian sotaa. Efialtes sai kuitenkin surmansa mellakoissa, ja Kimon karkotettiin Ateenasta ostrakismoksella. Tämän jälkeen Perikles hallitsi Ateenaa 30 vuotta. Perikles valittiin joka vuosi laillisesti strategokseksi. Perikles havitteli Ateenalle suurvalta-asemaa Egeanmeren alueella.
Perikles (näytelmä) Pericles () on komedia 1600-luvun alkuvuosilta. Sitä pidetään ainakin osaksi William Shakespearen kirjoittamana. Näytelmä sijoittuu 1300-luvun Foinikian Tyrokseen nykyiseen Libanoniin. Näytelmän päähenkilö Perikles on Tyroksen prinssi. Kuningas Antiokus julkaisee arvoituksen, jonka ratkaisijalle hän lupaa tyttärensä käden. Perikles tietää vastauksen arvoitukseen, mutta kertoakseen sen hänen olisi paljastettava Antiokuksen insestinen suhde tyttäreensä. Asiaa pohtiessaan Perikles lähtee pitkälle matkalle, ja joutuu moniin koettelemuksiin.
Perikles Perikleen vahemmat, Ksanthippos ja Agariste kuuluivat Ateenan ylhäisimpiin sukuihin. Äitinsä puolelta Perikles oli Klesistheneen sukulainen.
Perikles (näytelmä) Perikles ei sisälly ensimmäiseen laitokseen Shakespearen näytelmistä, runoilijan kuoleman jälkeen vuonna 1623 koottuun ensimmäiseen foliopainokseen.
Perikles Perikles aloitti uransa jo nuorena. Plutarkhoksen mukaan Perikleen opettajina olivat Daman, Zenon Elealainen ja Anaksagoras. Perikles tunnettiin siitä, että hän oli erittäin varovainen sanoissaan. Hänen ulkomuotonsa ei täysin tyydyttänyt ateenalaisten ankaria kauneusvaatimuksia, koska hänen päänsä oli tavattoman pitkulainen, minkä vuoksi runoilijat sanoivatkin häntä "päärynäpääksi"; mutta koko hänen olemuksessaan sanotaan olleen jotakin salaperäistä ja paljon puhuvaa. Hänen kasvoillaan lepäsi aina juhlallinen vakavuus eikä hän herkästi hymyillyt. Hänen käyntinsä oli hidas ja määrätietoinen; puhuessaan hän aina noudatti tyyntä malttia eikä käyttänyt tunteikkaita eleitä .
Perikles Plutarkhos kirjoitti Perikleen elämäkerran noin 500 vuotta tämän kuoleman jälkeen. Se on osa hänen teostaan "Kuuluisien miesten elämäkertoja". Perikles on myös tärkeä henkilö Thukydideen "Peloponnesolaissodassa". Thukydideen teoksessa on myös muutama Perikleen pitämä puhe, tunnetuimpana Perikleen hautajaispuhe peloponnesolaissodan ensimmäiseltä vuodelta.
Perikleen hautajaispuhe Perikles aloittaa kaatuneiden ylistyksen muiden hautajaispuheiden tapaan ylistämällä nykyisten ateenalaisten esivanhempia. Hän käsittelee lyhyesti Deloksen meriliiton synnyttämistä. Tässä kohden puhe kuitenkin erkanee muiden hautajaispuheiden antamasta esimerkistä, ja ohittaa Ateenan historiallisten sotasaavutusten kertaamisen: ”Jätän tässä mainitsematta ne sotilaalliset urotyöt, joilla se, mitä omistamme, on hankittu, enkä puhu pitkään teille, jotka asiat tunnette, siitä, kuinka urheasti me itse ja meidän isämme olemme torjuneet barbaarien ja helleenien hyökkäykset”. Sen sijaan Perikles keskittyy siihen ”millaisen harjoituksen saaneina olemme päässeet nykyiseen asemaamme ja millaisen valtiollisen järjestyksen ja millaisen elämänkäytön varassa valtakuntamme on kasvanut suureksi”. Näin huomio siirtyy sen hetken Ateenaan; Thukydideen Perikles päättää ylistää sodassa kaatuneita ylistämällä sitä kaupunkia, jonka puolesta he olivat kuolleet.
Perikles Perikles (, n. 495 – 429 eaa.) oli antiikin ateenalainen poliitikko. Periklestä pidetään Ateenan suuruuden ajan huomattavimpana valtiomiehenä ja niin sanotun demokraattisen puolueen johtajana. Hän pani alulle suuren rakennusohjelman, johon kuului muun muassa suurin osa Akropoliin rakennuksista. Hänet tunnetaan suosittuna johtajana, loistavana puhujana ja suurena demokratian kannattajana.
Perikles Kuuluisassa hautajaispuheessaan Perikles lausui: ”Me rakastamme kauneutta kohtuuden rajoissa, ja viisautta olematta silti velttoja. Rikkauttamme käytämme toimintaan oikeana hetkenä, emme siitä kerskaile, eikä kenellekään ole häpeäksi, että tunnustaa köyhyytensä, mutta suuri häpeä on, ellei hän tee mitä voi siitä vapautuakseen. Samojen henkilöiden nähdään meillä hoitavan yksityisiä ja yleisiä tehtäviä, ja nekin meistä, jotka rajoittuvat oman ammattinsa harjoittamiseen, tuntevat varsin hyvin julkiset asiat, sillä me yksin emme katso miestä, joka ei osallistu valtiollisiin tehtäviin, ainoastaan eristäytyväksi, vaan myös kelvottomaksi kansalaiseksi.”
Anaksagoras Pidemmän päälle aikakaudelle ominaisen polyteismin kyllästämä yhteiskunta ei voinut suvaita hänen uskomuksiaan. Esimerkiksi Perikleen viholliset käyttivät rahvaan taikauskoisuutta hyväkseen ja saivat heidät usutettua hänen kimppuunsa hänen ystävänsä ajatusten vuoksi. Lopulta Anaksagoras pidätettiin syytettynä uskonnon vakiintuneiden oppien vastustamisesta. Joidenkin lähteiden mukaan häntä syytettiin jopa persialaismielisyydestä, joka oli rikos monissa kreikkalaisissa kaupunkivaltioissa. Perikles sai käyttää kaikki puhujanlahjansa saadakseen ystävänsä vapaaksi. Silti Anaksagoras ajettiin pois Ateenasta, ja hän vetäytyi Lampsakokseen (noin 434 tai 433 eaa.), jossa hän kuoli vuonna 428 eaa. koko kaupungin arvostamana henkilönä.
Antiikin Ateena Perikles, ateenalainen kenraali, poliitikko ja puhuja, erottuu aikansa muiden ateenalaisten suurmiesten joukosta. Hän nousi "strategokseksi" vuonna 445 eaa. ja toimi virassa kuolemaansa 429 eaa. saakka, aina Ateenan kansankokouksen uudelleen valitsemana. Perikles suosi taiteita ja kirjallisuutta ja antoi Ateenalle kukoistuksen, joka ei ole palannut kaupungin historian aikana myöhemmin. Hän toteutti suuren joukon julkisia rakennushankkeita ja pyrki parantamaan kansalaisten elämää. Tämän vuoksi Perikleen aikaa on kutsuttu Ateenan kultakaudeksi. Meriliiton jäsenten maksamilla veroilla oli suuri merkitys tämän vaurauden luomisessa.
Perikles Plutarkhoksen mukaan Perikleen rakastajattarella Aspasialla oli huono vaikutus Perikleeseen.
Perikleen hautajaispuhe Ateenan ylistyksen Perikles aloittaa sen valtiomuodosta ja laeista:
Ensimmäinen peloponnesolaissota Vuonna 451 eaa. osapuolet sopivat viiden vuoden aselevosta. Vuonna 446 eaa. boiotialaiset kapinoivat Ateenaa vastaan ja kukistivat Tolmideen Koroneian luona. Ateena luopui Boiotiasta Plataiaita lukuun ottamatta. Tämän innoittamana Euboia ja Megara kapinoivat myös Ateenaa vastaan. Spartan nuori kuningas Pleistoanaks päätti auttaa Megaraa. Ateenalainen Perikles sai kuulla tästä ja marssi pikavauhtia spartalaisia vastaan. Kun Pleistoanaks sai kuulla tästä, päätti hän palata kotiin ilman taistelua. Tästä hyvästä häntä syytettiin lunnaiden vastaanottamisesta ja hänen oli pakko lähteä maanpakoon. Samalla Perikles sai rauhassa kukistaa Euboian kapinan. Samana vuonna Ateena ja Sparta solmivat kolmenkymmenen vuoden rauhan.
Perikleen hautajaispuhe Tämän jälkeen Perikles kytkee kaupungin ylistyksen niihin kaatuneisiin ateenalaisiin, joiden kunniaksi hän puhuu:
Perikleen hautajaispuhe Perikles päättää puheensa epilogiin, jossa hän muistuttaa yleisöä vaikeudesta puhua hautajaistilanteessa.
Alkibiades Alkibiadeen vanhemmat olivat Kleinias ja Dinomakhe. Isänsä puolelta Alkibiades kuului merkittävään Salaminioi-sukuun. Alkibiadeen isä kuoli vuonna 447 eaa. käydyssä Koroneian taistelussa, Alkibiadeen ollessa noin viisivuotias. Äitinsä puolelta Alkibiades kuului alkmaionidien sukuun. Isän kuoleman jälkeen Alkibiades ja hänen veljensä Arifron viettivät nuoruutensa sukulaisensa Perikleen kotona. Perikles oli tuolloin Ateenan johtavia poliitikkoja ja hän meni naimisiin Alkibiadeen äidin kanssa.
Alkibiades oli hyvä puhuja ja hän sai koulutuksensa aikansa parhaimmilta opettajilta. Alkibiades oli tunnetusti villiluonteinen, mutta hänen arvaamattomat tempauksensa saavuttivat yhtä paljon ihailua kuin kateutta. Luonteensa ansiosta Alkibiades oli tunnettu, mikä auttoi häntä saavuttamaan julkisia virkoja. Alkibiades oli niin varakas että hän saattoi osallistua Olympian kisoihin hevosvaljakolla. Hänen kauneudestaan Ksenofon kertoo että häntä havittelivat niin naiset kuin jotkut miehetkin.
Perikles Periklestä käsittelevät antiikin aikaiset lähteet ovat jokseenkin ristiriitaisia. Thukydides ihaili suuresti Periklestä. Plutarkhos on puolestaan käyttänyt Periklestä kohtaan vihamielisiä lähteitä.
Perikleen hautajaispuhe Perikles saapuu Ateenan ylistyksensä huippukohtaan kohottamalla sen sivistyksessä Kreikan muiden valtioiden yläpuolelle. Sivistys ja yksilönvapaudet mahdollistavat samalla kansalaisten persoonallisen kehityksen:
Tasa-arvo lain edessä Aikalaisekseen melko liberaalina pidetty Ateenan johtaja Perikles on ensimmäinen tunnettu käsitteen puolustaja. Kuuluisassa "Perikleen hautajaispuhessa" vuonna 431/430 eaa. hän sanoi:
Strategos Strategokset joutuivat vastaamaan teoistaan virkakautensa päätyttyä. Jos strategos epäonnistui sotatoimissaan, oli hyvin yleistä, että hänen poliittiset vihamiehensä nostivat syytteen häntä vastaan. Yleisiä rangaistuksia olivat sakko, maasta karkotus tai kuolema. Esimerkiksi Perikles syrjäytettiin tällä tavalla vuonna 430 eaa ja tuomittiin maksamaan sakkoja.
Parthenon Parthenonin rakennustyön aloitti Perikles, Ateenan huomattavin poliitikko 400-luvulla eaa. Rakennustyön johtajana toimi kuvanveistäjä Feidias, joka johti myös koristelutyötä. Arkkitehdit olivat Iktinos ja Kallikrates. Parthenonia käytettiin myös rahavarastona, ja siellä säilytettiin Deloksen meriliiton, myöhemmän Ateenan imperiumin varoja.
Perikleen hautajaispuhe Perikleen hautajaispuhe ("Perikleen puhe kaatuneille") on tunnettu puhe, joka on kuvattu Thukydideen "Peloponnesolaissodan" toisessa kirjassa (II.34–II.46). Puheen piti Perikles, merkittävä ateenalainen poliitikko, peloponnesolaissodan ensimmäisen vuoden lopulla (431/430 eaa.). Se oli osa sodassa kaatuneiden julkisia hautajaisia.
Antiikin Kreikka Voittojen hedelmät tulivat etupäässä Ateenan hyväksi, jota Themistokles, Aristeides ja myöhemmin Perikles johtivat. Sodan jälkeen Ateenasta tuli persialaisia vastaan perustetun 200 kaupunkia käsittävän Deloksen meriliiton päävaltio. Pian Ateena alkoi käyttää johtavaa asemaansa hyväkseen ja liitosta muodostui Ateenan imperiumi.
Idomeneus Lampsakoslainen Idomeneus kirjoitti myös teoksen, joka käsitteli useiden henkilöiden elämää. Näihin kuuluivat Peisistratoksen suku, Themistokles, Aristeides, Perikles, Demosthenes, Aiskhines, Hypereides, ja Fokion. On mahdollista, että näitä kaikkia henkilöitä käsiteltiin yhdessä teoksessa, johon myöhempinä aikoina on viitattu useilla eri nimillä. Teoksen oikea nimi saattaa olla "Ateenalaisista johtajista" ().
Perikleen hautajaispuhe Thukydides oli kuitenkin historiankirjoituksessaan säntillinen, ja on ottanut huomioon erilaisten lähteidensä luotettavuuden kussakin tapauksessa. Merkittävää on, että hän aloittaa puheen sanoen ””, eli kirjaimellisesti ”Perikles Ksanthippoksen poika [...] puhui tähän tapaan”. Mikäli hän olisi lainannut puhetta sanatarkasti, hän olisi kirjoittanut ”” (”tämän”, ”nämä sanat”) eikä ”” (”tähän tapaan”, ”näiden sanojen kaltaisesti”). Näin on todennäköistä, että Thukydides kirjoitti puheen sellaisena kuin sen muisti.
Peloponnesolaissota Sodan alkuvaihetta kutsutaan yleensä nimellä Arkhidamoksen sota Spartan kuninkaan Arkhidamoksen mukaan. Sodan alkuvuosina Perikleen johtama Ateena yritti välttää taisteluja. Perikles kuitenkin kuoli ruttoon, joka iski Ateenaan vuonna 430 eaa. Sodan ensimmäinen vaihe loppui vuonna 421 eaa., kun osapuolet solmivat niin sanotun Nikiaan rauhan. vuoteen 415 eaa., jolloin ateenalaiset lähettivät Nikiaan johdolla retkikunnan Sisiliaan avustamaan liittolaisiaan Syrakusaa vastaan. Ateenalaisten Sisilian sotaretki epäonnistui, kun spartalaisten oma retkikunta kukisti ateenalaiset täydellisesti. Sisilian sotaretken epäonnistuttua Ateenan vallassa olleet Joonian kaupungit kapinoivat spartalaisten innoittamina. Myös Persian valtakunta alkoi tämän jälkeen avustaa Spartaa. Alkibiadeen johdolla Ateenan laivasto voitti kuitenkin Spartan laivaston, ja vuoteen 406 eaa. mennessä Ateena oli vallannut takaisin suurimman osan entisestä valtakunnastaan. Sodan lopullinen käännekohta oli, kun spartalainen Lysandros sai vallattua Hellespontoksen. Spartalainen laivasto tuhosi täydellisesti ateenalaisten laivaston vuonna 405 eaa., ja Ateena antautui vuonna 404 eaa.
Eleusis Pienemmän Propylaian itäpuolelta alkoi pitkä luoteis-kaakkoissuuntainen rakennus, joka oli Peisistratosten viljavarasto. Se oli rakennettu noin vuonna 550–510 eaa. Telesterionin itäpuolella sen ja muurin välissä sijaitsivat Siroi eli siilot Demeterille lahjoitettujen satokauden ensimmäisten tuotteiden varastoimiseksi. Rakennus oli kolmionmuotoinen ja sen sisäosassa oli 12 pylvästä. Siilot rakennutti Perikles noin vuonna 450–425 eaa.
Perikleen hautajaispuhe Voimme olla melko varmoja siitä, että Perikles todellakin piti puheen sodan viimeisen vuoden lopulla, mutta tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä, missä määrin Thukydideen esittämä puhe vastaa Perikleen historiallista puhetta. Asiaa monimutkaistaa se, että Perikleen tiedetään pitäneen toisen hautajaispuheen Samoksen sodan aikana vuonna 440 eaa. On mahdollista, että Thukydideen esittämä puhe sisältää aineksia kummastakin puheesta.
Perikleen hautajaispuhe Puhe alkaa kiittämällä tapaa järjestää kaatuneille julkiset hautajaiset, mutta arvostelee puheen mukaan ottamista siksi, ettei usko niin monien hyvään maineeseen saisi olla kiinni pelkästään yhdestä puhujasta. Perikles huomauttaa, että puhujalla on mahdoton tehtävä yrittää miellyttää kuolleiden läheisiä, jotka tahtoisivat kaatuneiden tekoja ylistettävän, kun taas muut kuulijat voisivat olla kateellisia ja epäillä puhujan liioittelevan.
Perikles Suurin kunnia näistä taideteoksista tulee Perikleen ystävälle, taiteilija Feidiaalle, joka johti rakennustyötä ja itse teki molemmat Athene-jumalattaren patsaat. Hän teki myös Olympiaan kuuluisan Zeus-patsaan, joka ylhäältä virtaavassa valossa istui valtaistuimellaan suuren temppelisalin perällä, pitäen oikeassa kädessään voiton jumalattaren kuvaa ja vasemmassa runsaasti koristettua valtikkaa. Hänen ruumiinsa yläosa oli norsunluuta, alaosa kukilla ja kuvilla koristetun manttelin peitossa.
Perikles Myös runous kukoisti Perikleen aikana. Aiskhyloksen alkuunpanemalle Ateenan teatterille sepitti pehmeämpiluontoinen Sofokles näytelmiä, jotka ovat kautta aikojen pysyneet verrattomina esikuvina. Runoilija oli nuorukaisena itse tanssinut voittojuhlassa Salamiin taistelun jälkeen. Kauniin "Antigone"-näytelmänsä tähden valittiin hänet Ateenan sotapäällikköjen joukkoon. Koska köyhien pääsymaksut julkisiin näytäntöihin maksettiin valtion varoilla, oli kaikilla kansalaisilla tilaisuus nähdä sellaisia taiteen mestariteoksia.
Strategos Antiikin Ateenassa valittiin vuosittain kymmenen strategosta johtamaan armeijaa ja laivastoa. Muut virkamiehet ateenalaiset valitsivat arvalla, mutta strategoksilla täytyi olla kokemusta ja kykyjä, joten heidät valittiin äänestämällä. Strategokset olivat kaikki samanarvoisia, ja esimerkiksi ennen Marathonin taistelua strategokset sopivat yhdessä siitä, miten taistelussa toimittaisiin. Kuuluisin ateenalainen strategos oli luultavasti Perikles, joka valittiin tähän virkaan joka kerta vuosina 443 eaa. – 430 eaa.
Peloponnesolaissota Kuultuaan megaralaisten valitukset spartalaiset lähettivät lähettiläitä Ateenaan vaatimaan, että Ateena lopettaisi Megaran kauppasaarron. Perikles vastusti tätä, koska Ateena ja Sparta olivat aikaisemmin sopineet, että kaikki kiistat ratkaistaisiin välityksen avulla. Spartalaiset taas eivät voineet suostua tähän ja aloittivat sodan Ateenaa ja sen liittolaisia vastaan. Thukydides väittää että Megaran kauppasaarto oli vain sopiva tekosyy aloittaa sota, ja että todellisuudessa syynä oli Spartan pelko Ateenan kasvavasta mahdista.
Perikleen hautajaispuhe Lopulta Perikles kääntyy yleisönsä puoleen ja kehottaa heitä elämään kaatuneiden antaman esikuvan mukaan: ”Te elossa olevat voitte toivoa kohtaavanne taistelussa pienempiä vaaroja, mutta teidän on päätettävä käydä yhtä urhoollisesti vihollista vastaan [...] teidän on pidettävä alati silmienne edessä Ateenan mahti ja opittava todella rakastamaan kotikaupunkianne”. Perikleen johtopäätös on ilmeinen: ”Merkitköön vapaus onnea ja miehuus vapautta. Älkää pelätkö sodan vaaroja!”
Saintes-Maries-de-la-Mer Vuonna 513 paavi Symmachus myönsi Césaire d'Arlesille oikeuden käyttää palliumia ja teki hänestä edustajansa Galliassa. Niihin aikoihin Arlesin piispa teki lähetystyötä seudulla, jossa pakanallisilla ja roomalaisilla kulteilla oli yhä vahva asema ja muutti tarvittaessa vanhoja kulttipaikkoja kristillisiksi kirkoiksi. Niinpä hän perusti Saintesiin luostarin tai kirkon, mikä viittaa siihen, että paikalla olisi aikaisemmin ollut pakanallinen temppeli. Ei tiedetä tarkoin, milloin kirkko otettiin käyttöön, mutta tiedetään, että kun Césaire d'Arles vuonna 542 kuoli, hän oli testamentannut luostarilleen paikan, jonka nimenä tuolloin oli "Sancta Maria de Ratis".
Perikleen odeion Odeionin rakennutti aikansa merkittävin valtiomies Perikles 400-luvulla eaa. Se rakennettiin Dionysoksen teatterin yhteyteen välittömästi teatterin itäpuolelle. Kun Dionysoksen teatterin katsomoa laajennettiin, odeionin yksi kulma pisti katsomon sisään. Odeionia käytettiin musiikkikilpailuihin sekä tragedia- ja komediaesitysten kuorojen harjoituttamiseen. Rakennus tuhoutui roomalaisten hyökkäksessä Sullan johdolla vuonna 86 eaa. Vähän tämän jälkeen Ariobarzanes II rakennutti sen uudestaan.
Pesukarhu Pesukarhun tunnusomainen ulkoinen piirre ovat sen mustat silmänympärykset, jotka saavat eläimen näyttämään kuin sillä olisi ”rosvonaamio”. Pesukarhulla on tuuhea harmaa häntä, jossa on 4–10 mustaa raitaa. Pesukarhun turkki on harmaa, ruskea tai musta, riippuen hieman asuinympäristöstä. Turkki on varsin pitkäkarvainen. Etukäpälien kämmenet ovat erittäin herkät, ja pesukarhu käyttää käsiensä tuntoherkkyyttä etsiessään ravintoa. Käpälien tuntoherkkyys on hyvä lämpötilasta riippumatta. Etu- ja takakäpälissä on viisi varvasta. Aikuinen pesukarhu painaa asuinpaikasta riippuen noin 5,5–9,5 kg. Urokset painavat yleensä noin 10–30 % enemmän kuin naaraat. Pesukarhun ruumiin pituus vaihtelee noin 60 cm:stä 95 cm:iin, ja sen säkäkorkeus on noin 30 cm. Häntä on noin 19–40 cm pitkä. Pesukarhun kuulo ja pimeänäkö ovat erityisen herkät. Pesukarhun haju- ja makuaisti sen sijaan ovat suhteellisen heikot.
Pesukarhu Koska pesukarhut elävät usein aivan ihmisten välittömässä läheisyydessä ja ovat erittäin uteliaita, ne voivat aiheuttaa aineellista vahinkoa tuhoamalla puutarhoja, kaatamalla roska-astioita tai pesiytymällä rakennuksiin. Erityisen suurta tuhoa pesukarhut voivat aiheuttaa maatiloilla, joissa ne voivat syödä osan sadosta. Ne levittävät myös tauteja, kuten vesikauhua ja myyräekinokokkia. Kaupungeissa, joissa asuu paljon pesukarhuja, ihmiset ovat oppineet lukitsemaan roska-astiat ja välttämään jättämästä mitään ruokaa pesukarhujen saataville.
Pesukarhu Pesukarhun kävely näyttää hieman kömpelöltä ja huojuvalta, mutta silti se voi saavuttaa jopa 25 km/h nopeuden. Pesukarhut ovat taitavia kiipeilijöitä, eivätkä hätkähdä suuriakaan pudotuksia. Tämän lisäksi pesukarhut ovat taitavia uimaan, vaikkakaan eivät tätä tee kovin mielellään, sillä vettä läpäisevä turkki tulee uidessa painavaksi. Pesukarhut liikkuvat vain juuri niin paljon, kuin niiden tarvitsee liikkua saadakseen tarvitsemansa ravinto. Yhden yön aikana pesukarhu voi kulkea niinkin vähän kuin vain 0,75–2,5 km. Kesällä emot liikkuvat enemmän aktiivisten poikastensa perässä.
Luettelo Pokémon-lajeista (152–180) Sentret muistuttaa paljon oravaa, mutta sen häntä on kuin pesukarhun. Sillä on pyöreä, ruskea vartalo ja sen vatsassa on vaalea ympyräkuvio. Sentretin korvat ovat pitkät kuin jäniksellä ja sen häntä on paksu ja raidallinen kuin pesukarhulla. Sentretillä on pienet jalat ja melko lyhyet kädet.
Pesukarhut (piirrossarja) Pesukarhut (engl. "The Raccoons") on kanadalais-yhdysvaltalainen piirrossarja, jonka luoja on Kevin Gillis. Sitä esitti alun perin CBC. Sarjan hahmoja ovat Ikivihreän metsän asukkaat Benkku, Rallu ja Melissa ovat pesukarhuja, mutta Sepeteus Simputtaja on yksi niistä maasioista, joka on pesukarhujen ystävä. Simppu Simputtaja on yksi Ikivihreän metsän asukkaista, joka on ilkeä miljonääri ja asuu Simputuslinnassa. Hänellä on kolme porsasta sekä karhulauma, kun Simppu suunnittelee saavansa pesukarhut käsiin. Suomessa sarjaa esitettiin vuosina 1987-1991. Suomessa myytiin videokasetteina kaksi suomeksi tekstitettyä versiota: "Pesukarhut ja kadonnut tähti" ja "Pesukarhut 2: Pesukarhujen yllätys". Pesukarhujen muut versiot, joissa on suomeksi puhuttu vain osa kaseteista. Suomenkielisenä Benkku Pesukarhun äänenä toimi Aarre Karén, Melissa Pesukarhun ja Sofian äänenä Maija-Liisa Peuhu, Rallu Pesukarhun, Snuffen ja Simppu Simputtajan äänenä Risto Aaltonen ja Sepeteus Simputtajan äänenä Veikko Honkanen.
Pesukarhu Huhtikuun 12. päivänä vuonna 1934 Hessenissä Ederseellä lintutarhuri Rolf Haag käski päästää Saksan luontoon kaksi paria pesukarhuja "rikastuttaakseen kotimaista eläimistöä". Tällä hetkellä Saksassa on arviolta 300 000-500 000 pesukarhua. Syy lajin menestykseen on luontaisten vihollisten puute ja pesukarhun kaikkiruokaisuus. Kasselin kaupungissa on arviolta 100 pesukarhua 100 hehtaarilla, mikä vastaa pesukarhujen keskimääräistä esiintymistiheyttä Pohjois-Amerikan suurissa kaupungeissa (125 pesukarhua / km2) Pohjois-Amerikassa on havaittu suurimmat tiheydet 333 pesukarhua neilökilometrillä.
Pesukarhu Pesukarhu voi saavuttaa luonnossa 12 vuoden iän. Tämä ei kuitenkaan ole yleistä, sillä monet vaarat uhkaavat pesukarhuja jo niiden ensihetkistä lähtien. Niinpä useimmat pesukarhut kuolevat jo alle kahden vuoden iässä joko aliravitsemukseen tai yleisimpään kuolinsyyhyn eli ihmisen toimintaan. Pesukarhuja metsästetään ansoin ja ampuen, ja niitä jää runsaasti liikenteessä autojen alle. Jos pesukarhu selviää hengissä parista ensimmäisestä, kriittisestä elinvuodestaan, se elää keskimäärin 4–5 vuotta. Vankeudessa pesukarhu on elänyt 21-vuotiaaksi.
Pesukarhu Pesukarhun turkki on jo vuosisatojen ajan ollut arvokasta kauppatavaraa. Siksi pesukarhua on kasvatettu myös turkistarhaeläimenä. Pesukarhun lihaakin syödään.
Pesukarhu Pesukarhua on laillista pitää lemmikkieläimenä joissain Yhdysvaltain osavaltioissa. Pesukarhut ovat vaikeita kesyttää ja ne ovat erittäin aktiivisia ja uteliaita, joten ne voivat aiheuttaa jatkuvaa tuhoa kotona. Vaikka pesukarhut ovat yöeläjiä, ne voidaan totuttaa olemaan valveilla päivisin ja nukkumaan öisin. Lemmikkinä ne voivat tulla ylipainoisiksi liikunnan puutteen ja huonon ruokavalion vuoksi. Kesytetyt pesukarhut, jotka päästetään vapaaksi, eivät yleensä sopeudu elämään luonnossa.
Supikoira Supikoiran kokonaispituus on noin 65–100 senttimetriä, josta vartalon osuus on 45–70 senttimetriä ja hännän 20–30 senttimetriä. Supikoiran säkäkorkeus on 20–30 senttimetriä. Eläin painaa 5–10 kilogrammaa, ja on painavimmillaan syksyllä ennen talviunen alkamista. Turkistarhoilla kasvatetut supikoirat voivat kasvaa yli 10 kilogramman painoisiksi ja poiketa väritykseltään luonnonvaraisista yksilöistä. Pitkä ja tuuhea mustan-, ruskean-, harmaan- ja valkoisenkirjava turkki saa sen näyttämään todellista kokoaan suuremmalta. Turkki on paksuin syksyllä ja talvella, ja sen pohjavilla on hyvin tiheää. Nuoret yksilöt ovat lyhytkarvaisempia ja ruskeampia kuin aikuiset. Supikoiran korvat ovat pyöreäkärkiset, lyhyt ja terävä kuono on valkoinen ja silmänympärykset, posket, jalat ja vatsa mustat. Kaukaa katsottuna supikoiran vartalo voi näyttää poikkiraitaiselta. Pää on suhteellisen pieni, raajat ovat ohuet ja lyhyet. Supikoira muistuttaa ulkonäöltään puolikarhuihin kuuluvaa pesukarhua eli supia, mistä se on saanut suomen- ja englanninkieliset nimensäkin. Myös supikoiran tieteellinen lajinimi "procyonoides" viittaa pesukarhuihin ("Procyon").
Pesukarhu Pesukarhua on siirretty myös luontaisen elinalueensa ulkopuolelle Eurooppaan ja Aasiaan. Pesukarhuja on tarkoituksellisesti istutettu luontoon Saksassa, Venäjällä ja Valko-Venäjällä 1930-luvulta lähtien, minkä lisäksi niitä on vahingossa karannut eri maiden turkistarhoista. Pesukarhu on nykyisin melko yleinen vieraslaji erityisesti Saksassa ja leviää nopeasti.
Pesukarhu Yöllä liikkuessaan pesukarhut syövät miltei kaikkea mahdollista, mitä löytävät. Niiden ruokavalioon kuuluvat esimerkiksi marjat, hyönteiset, kuten lihavat heinäsirkat ja kovakuoriaiset, sekä muut pienet eläimet. Uusimmat tutkimukset ovat osoittaneet, että pesukarhut syövät linnunmunia ja -poikasia vain poikkeustapauksissa. Vesistä pesukarhu pyydystää kaloja, rapuja ja ostereita, jotka se osaa avata taitavasti. Maissipelloilla pesukarhut syövät nuoria, pehmeitä maissintähkiä. Puutarhoista maistuvat kaikki hedelmät, ja pesukarhut osaavat valita hedelmistä vain parhaat ja kypsimmät. Ihmisten lähipiirissä ne tonkivat roskiksia ja kaatopaikoilta löytyviä ruoanjätteitä. Näissä puuhissaan ne usein häiritsevät ihmisiä kumotessaan öisin kovalla kolinalla jäteastioita ja tunkeutuessaan rakennuksiin pöyhimään jokaisen nurkan ja komeron, johon vain suinkin pääsevät. Näissä askareissa niille on kovasti hyötyä tarttumakykyisistä etukäpälistään.
Pesukarhu Pesukarhua yritettiin 1900-luvun alussa istuttaa Suomeen, Inkoon Hättön saarelle. Kokeilu ei kuitenkaan onnistunut. Pesukarhuja kasvatettiin ainakin 1980- ja 1990-luvuilla suomalaisissa turkistarhoissa, ja tällöin pelättiin, että laji saattaa villiintyä luontoon minkin tavoin. Tätä pidettiin epätoivottavana, koska kiipeilevät petonisäkkäät voivat olla alkuperäiselle luonnolle erityisen haitallisia vieraslajeja, minkä lisäksi pesukarhu on Amerikassa ollut merkittävä vesikauhun levittäjä. Laji levittää myös myyräekinokokkia. Pesukarhu onkin varmuuden vuoksi määritelty Suomen metsästyslaissa riistaeläimeksi, ja sen metsästysaikaa on koko vuosi. Naaras, jolla on poikasia, on kuitenkin rauhoitettu 1.5.–31.7.
Pesukarhu Pesukarhu on arvokas turkiseläin, jonka metsästämistä varten on kehitetty useita koirarotuja, kuten englanninpesukarhukoira ja sininen pesukarhukoira. Pesukarhuja on istutettu riistaeläimiksi myös Eurooppaan ja Aasiaan, jossa niistä on paikoitellen ollut haittaa alueiden alkuperäisille lajeille.
Montaukin hirviö Montaukin hirviöksi kutsutaan tunnistamatonta nisäkkään raatoa, joka ajautui rantaan Montaukissa, Yhdysvaltain New Yorkin osavaltiossa heinäkuussa 2008. Tapahtuma herätti paljon mediajulkisuutta. Vaikka raato tunnistettiin pesukarhun raadoksi, siitä jäi elämään "kaupunkitarinoita".
Pesukarhu Eläin liikkuu pääosin öisin. Päivisin se nukkuu pesässään piilossa vihollisilta. Talvella pesukarhut eivät vaivu horrokseen, mutta erityisen kylminä talvina ne voivat nukkua pitkiä aikoja vetäytyen pesäänsä. Tänä aikana elintoiminnot ovat normaalit ja pesukarhu voikin menettää jopa 50 % painostaan.
Pesukarhu Pesukarhua esiintyy alkuperäisenä lajina Amerikan mantereella Etelä-Kanadasta aina Väli-Amerikkaan saakka. Sitä tavataan luontaisesti Kanadassa, Yhdysvalloissa, Meksikossa, Belizessä, Costa Ricassa, El Salvadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Nicaraguassa ja Panamassa. Bahamalla elävistä pesukarhuista ei tiedetä, ovatko ne alueen alkuperäistä lajistoa vai ihmisen tuomia.
Pesukarhu Pesukarhu eli supi ("Procyon lotor") on Pohjois- ja Keski-Amerikasta kotoisin oleva puolikarhulaji. Eläimen nimi viittaa monissa kielissä pesemiseen, mikä johtuu sen tavasta "pestä" ruokansa vedessä hankaamalla sitä etukäpäliensä välissä. Ei varmuudella tiedetä, puhdistaako pesukarhu todella ruokaansa vai tekeekö se vain liikkeitä, jotka ihmisestä näyttävät pesemiseltä.
Pesukarhu Pesukarhut asuvat erityisesti puiden onkaloissa, mutta myös maakuopissa, luolissa, hylätyissä taloissa, ladoissa, autotalleissa ja ihmisten asumuksissa. Erittäin älykkäinä ja sopeutuvaisina eläiminä niitä tavataan monenlaisissa ympäristöissä erityisesti ihmisten lähistöllä, myös kaupunkien keskustoissa. Ainoa merkittävä vaatimus asuinympäristölle on veden läheisyys. Pesukarhu viihtyy erityisesti kosteilla metsäalueilla, mutta niitä tavataan runsaasti myös kaupungeissa.
Pesukarhu Euroopan lisäksi vierasperäisiä pesukarhuja elää myös Länsi- ja Keski-Aasiassa Venäjällä, Azerbaidžanissa ja Uzbekistanissa.
Pesukarhulakki Pesukarhulakki eli supilakki tai supihattu (joskus myös "sudenpentulakki" tai "Davy Crockett -lakki") on pesukarhun nahasta tehty turkislakki, jonka tunnusomainen piirre on niskan puolelta riippuva pesukarhun raidallinen häntä. Joskus mukana voi olla myös pesukarhun pää hatun etupuolella. Hattumalli yhdistetään yleisesti Yhdysvaltojen 1800-luvun alkupuolen rajaseutujen uudisasukkaisiin ja turkismetsästäjiin. Aivan erityisesti se on assosioitu legendaariseen Davy Crockettiin. Pesukarhulakki on Pohjois-Amerikassa ollut ajoittain muodissa myös myöhempinä aikoina, erityisesti nuorten poikien päähineenä.
Mika Rinne Kaudella 1998−1999 Pesukarhut voitti jo II-divisioonan lohkonsa runkosarjan, mutta I-divisioonan karsinnoissa ristiin pelattujen ottelujen vuoksi sarjanousu jäi kiinni lopulta ainoastaan kuudesta tehdystä pisteestä. Pesukarhujen nousu valtakunnalliseen I-divisioonaan tapahtui seuraavan kauden (1999−2000) päätteeksi. Nousu varmistui Tampereella pelatussa toisessa karsintaturnauksessa, jossa Rinne oli Pesukarhujen amerikkalaisvahvistusten lisäksi joukkueensa tukipilareita tehden nousun varmistaneissa kahdessa ensimmäisessä ottelussa 28 ja 24 pistettä.
Kannibaalien polttouhrit Muun väkivallan lisäksi kohua herättivät erityisesti elokuvan eläintentappokohtaukset, kuten vedestä kiinniotetun kilpikonnan teurastus, aivojen poistaminen elävältä pikkuapinalta, sian tappaminen ampumalla sitä kiväärillä päähän sekä pesukarhun tappaminen ja nylkeminen. Elokuvassa on myös hyvin paljon seksuaalista väkivaltaa. Se sisältää kolme erittäin raakaa raiskauskohtausta, sekä yhden lyhyemmän seksuaaliväkivaltaa sisältävän kohtauksen.
Kinkaju Laji sijoitettiin aiemmin kädellisiin ja luokiteltiin nimellä "Lemur flavus" ominaisuuksiensa pohjalta. Se elää puissa ja sillä on paljon kädellisille ominaisia piirteitä, kuten pitkä häntä, kynnelliset sormet ja täysin kääntyvät takajalat. Kinkajut ovat hyviä kiipeilijöitä, jotka hyödyntävät raajojensa liikkuvuutta hankkiessaan ruokaa oksistosta. Lajin keho joustaa 180° lantion ja pään välillä, mikä erottaa sen lähimmistä sukulaisistaan, koateista ja pesukarhuista.
Pesukarhu Pesukarhujen paritteluaika on tammikuun lopulta helmikuun alkuun. Uros parittelee kahden tai kolmen naaraan kanssa. Pesukarhu synnyttää yleensä onttoon puuhun. Pentuja syntyy huhtikuussa 3–7 kappaletta 63–65 vuorokauden kantoajan jälkeen. Syntyessään pennut painavat n. 70 g ja ovat 15 cm:n pituisia. Niitä peittää vain haaleat haivenet, mutta niillä on jo tumma naamio. Korvat avautuvat noin 13 vuorokauden kuluttua, mutta silmät vasta noin 20 vuorokauden päästä. Ensimmäisillä syöttökerroilla emo makaa pitkällään, mutta myöhemmin se istuu imetyksen aikana. Pesukarhun maidossa on erittäin alhainen rasva- ja proteiinipitoisuus. Noin 60 vuorokauden kuluttua pennut alkavat syödä kiinteää ravintoa. Pennut tekevät ensimmäisiä retkiään pesän ulkopuolelle 6–9 viikon ikäisinä. Tällöin emo siirtää pesän toisinaan maahan, koska pentujen alkaessa liikkua pesänsä ulkopuolella on aina vaara, että ne tippuvat puusta. Pennut seuraavat emoaan, mikä pitää poikueen koossa. Syksyllä, noin 4 kuukauden ikäisinä pennut ovat kokonaan vieroittuneet emostaan ja voivat perustaa oman reviirinsä. Naarat tulevat sukukypsiksi yhden ja urokset kahden vuoden kuluttua.
Kauhajoen Karhu (koripallo) Koripalloa on pelattu Kauhajoella jo 1940-luvulta lähtien. 1960- ja 1970-lukujen aikana harjoittelu seurassa tehostui ja 1970-luvun lopulla Pesukarhut nousi Suomi-sarjaan. Heti ensimmäisenä kautenaan Suomi-sarjassa joukkue pääsi I-divisioonan karsintoihin, mutta ei kuitenkaan yltänyt sarjanousuun. 1980-luvun alussa joukkueeseen saapui sen ensimmäinen amerikkalaisvahvistus, Ron Billingslea. Pesukarhut yritti 1980-luvulla nousta I-divisioonaan joukkueella, jossa pelasivat muun muassa Pekka Lähdetniemi, Timo Hakamaa ja Alf Strömberg. Pesukarhujen nousu I-divisioonaan tapahtui lopulta vuonna 2000 joukkueella, jossa pelasivat muun muassa Greg Gibson, Eric Carr, Mika Rinne ja Antti Rantamäki. Samalla edustusjoukkueen nimi muuttui Kauhajoen Karhuksi.
Yli aidan Elokuvan keskushahmona on pesukarhu RJ, joka tuhoaa vahingossa Vincent-karhun herkkuruoat. Jotta RJ ei joutuisi Vincentin tapettavaksi, puolivallaton pesukarhu lupaa hankkia kaikki ruoat viikon sisällä. RJ kutsuu eräitä pienellä metsäkaistaleella eläviä eläimiä hankkimaan kasakaupalla ruokaa metsän vieressä olevalta esikaupunkialueelta, jossa asuu ihmisiä. Asuinalueen ja metsän erottaa toisistaan vain suuri pensasaita. Aluksi kaikkia eläimiä pelottaa mennä ihmisten ilmoille, mutta pesukarhu saa nämä kuitenkin suostuteltua mukaansa. Siellä kaikki saavat tutustua ihmisten mukavuuksiin ja etsiä sieltä kaikenlaisia herkkuja. RJ väitti, että ruokaa on kerättävä talven varalle, mutta todellisuudessa hän haluaa antaa kaikki ruoat Vincentille. Ruuanhakumatkalla eläimet käyvät myös kovaa taistelua tuholaistorjujan, kissojen, koirien sekä erään esikaupungissa asuvan naisen kanssa.
Kahden pienen ihmisroolin ääninä olivat Lee Bienstock ja Sean Yazbeck, jotka olivat "Diilin" amerikkalaisversiossa voittaneet vastakilpailijansa ja saivat ääniroolit palkinnoksi.
The Last Song Aamulla isä huutaa Ronnieta aamupalalle, mutta tämä lähtee ulos eikä syö aamupalaa. Jonah sanoo, että Ronnie on ollut kasvissyöjä noin puolitoista vuotta. Ronnien ollessa rannalla hän huomaa pesukarhun nuuskivan jotakin kuoppaa. Vanha nainen tulee Ronnien viereen ja toteaa, että se varmasti löysi taas valekarettikilpikonnan munia syötäväksi. Ronnie on kuitenkin eläinsuojeleva ja rientää hätääntyneenä pelästyttämään pesukarhun pois. Ronnie löytää kuopan, jossa on valekarettikilpikonnan munia, mutta yksi on jo hajotettu. Ronnie rupeaa rakentamaan suojaa munien ympärille kärryistä ja kaikesta mitä löytää suojellakseen munia pesukarhuilta. Steve ja Jonah seuraavat tilannetta terassilta kiikarit kädessään ja toteavat Ronnien menettäneen lopullisesti tajuntansa. Steve tulee katsomaan mitä Ronnie tekee. Hän selittää löytäneensä munat ja suojelee niitä, vaikka tällaisesta löydöstä pitäisi soittaa akvariolle, mutta hänellä ei ole akkua puhelimessaan. Isä kertoo, että sisällä on puhelin, jonka vierestä löytyy akvarion numero. Ronnie suuttuu, kun isä vitsailee romukasasta, jonka Ronnie on rakentanut, ja menee sisälle soittamaan akvariolle.
Mangustit Mangusteja on Aasiassa, Afrikassa, Karibialla ja Etelä-Euroopassa yli 30 lajia. Mangustit painavat yleensä yhdestä viiteen kilogrammaa ja niitä on kooltaan 30 senttisistä liki metrin mittaisiin. Mangustit ovat pitkiä, hoikkia eläimiä, joilla on lyhyet jalat. Pää on pieni ja pyöreä ja siinä on teräväkärkinen kuono. Korvat ovat leveät, pyöreät ja suhteellisen alhaalla pään sivulla. Silmän pupillit ovat yleensä vaakasuorassa ja soikeat, ja hampaita on alle 32–40 lajista riippuen. Väritys on tyypillisesti ruskea tai harmaa ja yleensä yksivärinen, vaikka joitakin raidallisia lajeja on olemassa. Mangustien kynnet eivät pysty vetäytymään ja kämmenpuolet ovat paljaat, etukäpälien muistuttaessa enemmän pesukarhun käpäliä.
Cletus Spuckler Cletus on parodia yhdysvaltalaisiin "hillbilly"-maalaisjuntteihin liittyvistä stereotypioista. Hän on idiootti, eräs sarjan tyhmimpiä aikuisia hahmoja. Sarjakuvissa hän on Homer Simpsonin pikkuserkku kolmannessa polvessa, mutta tätä ei ole todistettu. Hän saa elantonsa maanviljelyn ohella pontikankeiton kaltaisista hämärähommista. Hänen perheensä on hyvin sukurutsainen, sillä hänen vaimonsa Brandine on samalla hänen äitinsä, siskonsa ja serkkunsa, mitä Spucklerin suvussa pidetään suorastaan ylpeydenaiheena. Heillä on paljon lapsia, joista yksikään ei käy koulua. Spucklerit asuvat Springfieldin ulkopuolella ränsistyneessä röttelössä ja syövät usein ruoakseen Cletusin ulkoa löytämiä kuolleita eläimiä kuten opossumeja ja pesukarhuja. Kurjuudestaan huolimatta Cletus on aina huoleton ja yleensä hyväntahtoinen.
Pesukarhu Nykyisin pesukarhuja tavataan Saksan lisäksi monilla muillakin alueilla Keski- ja Itä-Euroopassa, ainakin Itävallassa, Belgiassa, Tšekissä, Ranskassa, Luxemburgissa, Alankomaissa, Sveitsissä, Valko-Venäjällä ja entisen Jugoslavian alueella. Pohjoisimmat pysyvät, lisääntyvät populaatiot elävät Puolassa, Valko-Venäjällä ja Liettuassa. Yksittäisiä pesukarhuhavaintoja on tehty myös Unkarissa, Slovakiassa, Tanskassa, Ruotsissa ja Norjassa. Kaikki Norjassa tavatut yksilöt ovat kuitenkin osoittautuneet karanneiksi lemmikkieläimiksi, ja myös Ruotsista löydettyjen yksilöiden oletetaan karanneen lemmikinomistajilta tai eläinpuistoista. Pesukarhuhavaintojen määrä Tanskassa on kasvanut 2000-luvulla, ja arvellaan, että laji saattaa ennen pitkää levittäytyä pysyvästi myös Ruotsin puolelle.
The Last Song Ronnie lähtee ulos ja ostaa kilpikonnista kertovan lehden. Hän menee lukemaan sitä jonkinlaiseen kahvilaan, missä hän tapaa jälleen Willin ja tämän ystävän. Will menee tervehtimään Ronnieta tämän pöytään. Ronnie suostuu kertomaan nimensä Willille. Scott kysyy Williltä, että tietääkö tämä kenen tytär Ronnie on. Hän sanoo kysyvänsä vain varmistaakseen. Ronnie pääsee kotiin, kunnes juoksee munien luokse ja häätää taas yhden pesukarhun pois, vaikka romukasa onkin samassa kunnossa kuin ennenkin. Ronnie päättää jäädä yöksi munien luokse pesäpallomaila kädessään. Hän herää yöllä liikehdintään ja sytyttää taskulamppunsa. Kun hän näkee taas pesukarhun, hän kirkuu ja juoksee pois.
Pesukarhu Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että nimitys "supi" vahvistettaisiin tämän lajin ensisijaiseksi suomenkieliseksi nimeksi.
Mitannin indoarjalainen superstraattikieli Mitannin indoarjalainen superstraattikieli on muinaisessa Mitannin valtakunnassa puhuttu kieli, joka uusimpien tietojen mukaan kuuluu indoeurooppalaisten kielten indoiranilaiseen ryhmään. Nimeä "arjalainen mitanni" käytetään sekaannusten välttämiseksi, sillä Mitannin pää- ja viralliset kielet olivat mitannin kieli ja hurrilaisten kieli.
Mitannin indoarjalainen superstraattikieli Heettiläisten kuninkaan Suppiluliuma I:n ja Mitannin kuninkaan Mativatsan välisessä sopimuksessa noin vuodelta 1380 eaa. mainitaan jumalien nimiä, jotka ovat selvästi indoarjalaisia, kuten Mithra, Varuna, Indra ja Nasatja (Ashvinou). Kikkulin tekstissä, jossa puhutaan hevosten hoidosta, mainitaan sanat "aika" (sanskriitiksi: "eka", yksi), "tera" (sanskritiksi: "tri", kolme), "panza" ("pancha", viisi), "satta" ("sapta", seitsemän), "na" ("nava", yhdeksän) ja "vartana" ("vartana", ympyrä). Numeraali "aika" (yksi) on erityisen tärkeä indikaattori siitä, että Mitannin arjalainen kieli oli lähempänä indoarjalaisia kieliä kuin muita arjalaisia kieliä.
Indoiranilaiset kielet Indoiranilaisten kielten eriytyminen lienee tapahtunut 3. vuosituhannella eaa. Vanhimmat indoiranilaiset kielet ovat muinaisindoarja eli Veda-sanskrit, itäiranilainen avesta ja lounaisiranilainen muinaispersia. Mitannin alueelta on löytynyt jälkiä indoarjalaisesta superstraattikielestä.
Heettiläiset Tämän valtakunnan mahti oli suurimmillaan kuningas Suppiluliuma I:n valtakaudella, joka oli noin 1344–1322 eaa. Suppiluliuma kukisti hurrilaisten valtakunnan Mitannin sekä myös Syyrian ja Palestiinan alueen pienet valtakunnat. Tällöin heettiläisten päävihollinen oli Luoteis-Syyriassa sijainnut Mitanni. Egypti tuki siihen aikaan Mitannia.
Suppiluliuma I hävisi ensimmäisen taistelunsa Tushrattan johtamaa Mitannia vastaan. Mutta heettiläiset alkoivat valmistella uutta hyökkäystä, ja tekivät sopimuksia Khajasan ja Kilikian kanssa, sekä liittoutuivat Artataman johtaman Urartun kanssa. Heettiläiset hyökkäsivät suurin joukoin Mitannin pääkaupunkiin Washukanniin. Tushratta hävisi taistelun ja pakeni, ja joutui pakomatkalla poikansa murhaamaksi. Pian veljessota riehui maassa kahden Tushrattan pojan välillä, molemmat halusivat Mitannin kuninkaaksi. Mutta heettiläiset nostivat ensin Babyloniin, sitten heettiläisten valtakuntaan paenneen kruununprinssi Mattiwazan Mitannin valtaistuimelle. Mattiwaza oli siten heettiläisten vasalli, ja Mitanni puskurivaltio nousevaa Assyriaa vastaan.
Mitanni Vaikka Assyria oli voimakas, Mitannin Wasashatta kapinoi, ja Assyria valtasi Mitannin Taidun ja miehitti Washshukannun, Amasakkun, Kahatin, Shurun, Nabulan, Hurran ja Shuduhun kaupungit, eli Balihkin ja Khaburin välillä olevan Mitannin ydinmaan jossa oli 12 suurta kaupunkia. Eufratista länteen Assyria ei edennyt. Assyriaan vietiin kahleissa kuningas, hänen perheensä ja Mitannin ylimystöä. Tämän takia Adad-Nirari I julisti itsensä suurkuninkaaksi.
Kikkuli Kikkuli oli Mitannissa asunut hevoskasvattaja ja -kouluttaja heettiläisten Uuden kungaskunnan aikana noin 1400 eaa. pronssikaudella. Hänen etninen taustansa on voinut olla hurrilainen, koska suurin osa Mitannin asukkaista olivat hurrilaisia. Toisaalta, hän on myös voinut olla indoiranilainen, sillä Mitannin johtava eliitti oli pohjoisesta tullutta Indoarjalaisen migraation väkeä. Heidän hevosenkasvatusopit ja sotavaunujen käytön strategiat nostivat Mitannin alueen suurvaltojen joukkoon. Hänen kirjoittama hevosen hoito-opas on säilynyt nykypäiviin asti heettinkielisinä kopioina. Teksti on merkittävä, koska se kuvaa hyvin yksityiskohtaisesti mitannilaista sotavaunuihin tarkoitettujen hevosten kasvatusta ja koska se on ollut laaja ja sanastoltaan merkittävä teksti indoeuroppalaisessa kielitieteessä. Tekstissä hän esittelee itsensä arvonimellä ""Mitannin maan mestari hevoskouluttaja"" ("A-AŠ-ŠU-UŠ-ŠA-AN-NI ŠA" KUR "MI-IT-TA-AN-NI", missä "assussanni" muistuttaa sanskriitin sanaa "").
Mitanni Vuonna 1420 eaa. Egyptin kuningas Thutmosis IV alkoi ylläpitää hyviä suhteita Mitanniin Shuttarna II:n aikana. Kirjeitä, lahjoja ja lahjankyselykirjeitä vaihdettiin. Mitannin kuningas Artatama suostui vasta faarao Thutmosis IV:n seitsemänteen pyyntöön ja lähetti hänelle tyttärensä puolisoksi heettiläisiä vastaan solmitun liiton takeeksi. Liitto takasi kolmen sukupolven ajan Egyptin ja Mitannin hyvät välit. Vastalahjaksi Amenofis III:n kymmenentenä hallitusvuonna Mitannin kuninkaan Shutarna II:n tytär Keluhepa matkusti valtavan saattueen kanssa Egyptiin vieden mukanaan runsaat lahjat.
Mitanni Mitannia kutsuttiin Assyriassa nimillä "Naharina", "Hanilgalbat" tai "Khanigalbat" ja heetiksi nimellä "Hurri". Mitannin pääkaupunkia Washukkania ei ole löydetty, mutta sen arvellaan sijainneen Khabur-joen laaksossa, nykyisessä Syyriassa. Toinen Mitannin pääkaupungeista oli "Taite" (ehkä Tell Hamidiya). Alueella viljeltiin maata sadeviljelynä ja paimennettiin karjaa.
Mitanni Assyrian kuningas Tukulti-Ninurta I 1243 eaa. – 1207 eaa. kuljetti maasta arvokasta tavaraa Mitanniin. Noin 1200–1150 eaa. heettiläiset hyökkäsivät Mitannin ja Assyrian alueille ehkä ryöstäen Assyriaa, ja heettiläiset ehkä tukivat Mitannin kapinaa. Assyrian hallintokeskus Tell Sabi Abyad tuhottiin.
Mitanni Kuningas Artashuwaran murhasi eräs ylimys, joka asettui sijaishallitsijaksi ja nosti alaikäisen Tushrattan valtaistuimelle. Egyptissä vallinnut Amenofis IV suhtautui ulkopolitiikkaan välinpitämättömästi ja suhde Mitanniin heikkeni. Tushrattasta tuli Mitannin viimeinen itsenäinen kuningas. Tushrattan aikaan Egypti oli liitossa Mitannin vihollisten heettiläisten ja assyrialaisten kanssa, sillä egyptiläiset päättelivät maan vallan olevan heikkenemässä. Tätä mieltä olivat myös Syyrian Aziru ja Amurru, jotka itsenäistyivät. Heettiläisten suurkuningas Suppiluliuma valloitti Kizzuwatnan, mikä esti heettiläisiä laajenemasta Syyriaan. Pian heettiläiset hyökkäsivät myös Mitannin omistamaan Syyriaan ja valtasivat sen mitannilaisilta marssimalla Eufratin yli, missä Mitanni menetti valta-asemansa.
Mitanni Mitanni oli menettänyt valloituksensa. Shuppiluliuma lähetti vävynsä, Mattivaza-nimisen prinssin vasalliksi Hanigalbatiin eli Mitanniin. Assyria alisti Mitannin vasallikseen noin 1360 eaa., kun sen kuningas Assur-uballit hyökkäsi maahan. Assyriassa oli Babylonin kassiittien aiheuttamia vaikeuksia. Mitannin kuningas Shattuara I ryhtyi kapinaan Assyrian Adad-Nirari I:stä vastaan. Adad-Nirari voitti Shattuaran, joka vannoi vasallivalan.
Mitanni Mitanni (Hanigalbat) oli muinainen suurvalta Lähi-idässä Syyriassa. Tämä Khabur-joen latvoilla sijaitseva valtio oli olemassa noin 1500–1360 eaa. ja sen pääkaupunki oli Washukanni. Mitannin perustivat hurrilaiset, jotka levittäytyivät kolmannella ja toisella vuosituhannella Lähi-itään. Hurrilaisia johti noin 1700-1600 eaa. alueelle saapunut indoeurooppalainen sotilasaateli. He puhuivat indoarjalaista substraattikieltä, jonka on oletettu olevan sukua nykyisille indoarjalaisille kielille. Mitanni soti muiden suurvaltojen, muun muassa Egyptin, heettiläisten ja Assyrian kanssa. Niin sanotulla Amarna-kaudella Egypti piti yllä diplomaattisuhteita Mitanniinkin. Sen tuhoksi koituivat vallanperimysriidat. Niiden takia Mitanni oli altis Assyrian hyökkäyksille, joka kukisti vähitellen Mitannin vuodesta 1350 eaa. alkaen. Mitannin väestö muuttui, kun noin 1000 eaa. aramealaiset tunkeutuivat maahan.
Eribaadad I Eribaadad I oli Assyrian kuningas, joka 1383–1357 eaa. solmi liiton Mitannin vasallin Alshen ja vihollisen Artataman hurrilaisvaltion kanssa. Kun heettiläiskuningas Shuppiluliuma oli kukistanut Mitannin, Eribaadad hyökkäsi Mitanniin, vei sieltä Assyriasta varastetut kulta-aarteet pois, ja lävistytti seipäillä vangiksi viedyt hurrilaisylimykset. Eribaadad julistautui Enlilin kaskynhaltijaksi, ja otti tunnukseksi siihen aikaan yleistyvän siivekkään auringon, joka oli kuninkaan tuntomerkki. Hevonen oli tähän mennessä saapunut Assyriaankin ja näkyi ajan taiteessa.
Tok-pisin Niin kuin monissa muissakin pidgin- ja kreolikieleissä, myös tok-pisinissä sanojen merkitykset ovat laajempia kuin superstraattikielessä (tässä: englanti). Esim. "kaikai" (syödä, purra; ruoka) tai "diwai" (puu, metsä, kasvi, tikku).
Salmanassar I Salmanassar I (myös Šalmānu-ašarēd) oli Assyrian kuningas 1274–1245 eaa. tai 1263–1233 eaa. Hän kukisti raa'oin ottein vallatussa pohjoisessa Urartussa eli Nairissa olleen hurrilaisten kapinan. Assyria miehitti Nairin, jossa joukot ryöstivät ja polttivat asutuskeskuksia, ja tappoivat ihmisiä armotta. Monia sokaistiin. Sotaa käytiin jo silloin raa'alla tavalla. Se oikeutettiin Assur-jumalalan palvonnalla, johon myöhemmin liittyi kiihkokansallismielisyyttä. Salmanassar yritti vallata Mitannin takaisin, ja hänen vastustajansa heettiläiset liittoutuivat Babylonian kanssa. Salmanassarin joukot ajettiin autiomaahan, mistä ne silti yllättäen hyökkäsivät. Mitannin viimeinen hurrilainen kuningas karkasi länteen. Mitannin kaupungit tuhottiin, ja 14 000 kuljetettiin pakkosiirtolaisina pois.
Mitanni Mitannin Assyrian kontrolloima kuningas Shattuara III kapinoi Assyrian kuningasta Shalmaneser I:stä (1270-l-1240-l) vastaan heettiläisten ja Ahlamu-paimentolaisten avulla noin 1250 eaa. Liittoutunut armeija valtasi vuoristosolat ja vesipaikat, ja kapinaa kukistamaan lähetetty Assyrian armeija kärsi janoa. Assyrilaiset voittivat silti ahlamut, mitannilaiset ja heettiläiset ja hurrilaisten kaupungit, joita oli noin 300, hävitettiin. Mitannin maata hävitettiin ja 15 000 vankia vietiin Assyriaan.