mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Suomen sisällissodan naiskaartit Tampereella perustettuun naiskaartiin kuului kaksi komppaniaa, jotka muodostettiin 7. ja 30. maaliskuuta. Kaartissa oli mukana yhteensä 270 naista, joista Tampereen taistelun aikana kaatui tai teloitettiin yksitoista. Tampereen naiskaarti osallistui ensimmäistä kertaa taisteluun 26. maaliskuuta ja tuli myöhemmin tunnetuksi Tampereen taistelun loppuhetkillä, jolloin he puolustivat urhoollisesti kaupungin raatihuonetta. Muista paikkakunnista poiketen, ainoat naiskaartilaisten teloitukset tehtiin välittömästi antautumisen yhteydessä, mutta vangeiksi jääneitä ei enää ammuttu. Syynä oli se, ettei valkoisten päällystö hyväksynyt Tampereella naisten teloituksia.
Suomen sisällissodan naiskaartit Naiskaarteja on erityisesti 1990–2000-luvuilla kuvattu useissa kaunokirjallisissa teoksissa. Niitä ovat käsitelleet muun muassa Raija Westergård sekä Anneli Kanto teoksessaan "Veriruusut" (2008) ja Rosa Meriläinen vuoden 2012 romaanissaan "Nainen punainen", jotka molemmat kertovat Tampereen naiskaartista. Heinäkuussa 2016 muusikko Heikki Salo kertoi suunnitelmistaan tehdä Kannon teokseen pohjautuva musikaali. Salon sanoittama, Eeva Konnun säveltämä ja Sirkku Peltolan ohjaama musikaali "Tytöt 1918" tulee ensi-iltaan Tampereen Työväen Teatterissa tammikuussa 2018.
Suomen sisällissodan naiskaartit Sisällissodan jälkeen punakaartien naisista tuli tabu, eikä heitä huomioitu kirjallisuudessa ennen Emil Saarisen vuonna 1938 julkaisemaa teosta "Suomen punakaarti". Vielä tämänkään jälkeen naisista ei yleensä kirjoitettu kuin 1960-luvun jälkipuoliskolta lähtien ja ensimmäiset pelkästään naiskaarteja koskevat akateemiset tutkimukset julkaistiin vasta 1990-luvun lopussa. Myöskään 1970-luvun vasemmistolaisessa kirjallisuudessa ei kerrota naisten osallistumisesta taistelutehtäviin, vaan esimerkiksi Tuure Lehén mainitsee postuumisti vuonna 1978 julkaistussa "Punaisten ja valkoisten sota" -teoksessaan heidän olleen ainoastaan sairaanhoito- ja huoltotehtävissä. Eino Jutikkala sen sijaan mainitsee myös naiskaartilaisten aseellisen toiminnat vuonna 1979 ilmestyneessä Tampereen historiassaan.
Valkeakosken naiskaarti Saksalaiset luovuttivat Syrjäntaan taistelun jälkeen vangeiksi saamansa valkeakoskelaiset valkoisille, jotka teloittivat heidät Hauholla 1. toukokuuta. Lisäki Valkeakosken naiskaartilaisia jäi taistelua seuranneina päivinä vangeiksi Lahdessa, Hollolassa, Iitissä, Hämeenkoskella, Tyrvännöllä ja Kärkölässä. Osa pääsi pakenemaan Valkeakoskelle, missä myös heidät vangittiin. Teloituksen välttäneitä naiskaartilaisia vietiin myöhemmin Lahden, Hämeenlinnan ja Suomenlinnan vankileireille.
Tampereen naiskaarti Naiskaartin osallisuudesta sisällissodan aikaisiin Tampereen taisteluihin on vuosikymmenten kuluessa esitetty monia eri näkemyksiä. Kaartilaisten urheutta on perinteisesti ylistetty ja heitä on pidetty urhoollisian taistelijoina, mutta esimerkiksi Tampereen naiskaartista 2000-luvulla kirjoittanut tutkija Tuomas Hoppu on pitänyt tarinoita suuresti liioiteltuina.
Suomen sisällissodan naiskaartit Naiskaartit syntyivät oma-aloitteisesti niihin liittyneiden naisten toimesta, ilman sodanjohdon tai punaisten siviilihallinnon määräyksiä, kun työväenliikkeessä aktiivisesti mukana olleet naiset halusivat myös itse toimia vallankumouksen hyväksi. Alkuvaiheessa naiskaartilaiset saivat sotilaallisen peruskoulutuksen, joka punakaartien yleiseen koulutustasoon verrattuna oli hyvä. Kouluttajina toimivat miehet, mutta naiskomppanioiden päälliköt olivat pääsääntöisesti naisia. Suurin osa naisista toimi kuitenkin taisteluosastojen ulkopuolella vartiopalveluksessa sekä sairaanhoito-, muonitus- ja huoltotehtävissä. Sanitääriosastoon liittyneet naiset kävivät viikon pituisen sidontakurssin, jonka jälkeen heidät lähetettiin rintamalle. Varsinaisten naiskaartien lisäksi naisia osallistui taisteluihin myös tavallisten punakaartin osastojen mukana.
Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus Punaisten naisten teloitukset kansalaissodassa olivat yleisesti melko tarkoituksella valittu linja. "Aamulehti" vaati huhtikuussa 1918, että ”puhdistus- ja rankaisutoimet on koko ankaruudessaan kohdistettava naisiin, ja juuri naisiin, sillä muuten ei päästä tämän mätäpaiseen syvimpiin juuriin”. Etelä-Suomessa tapettiin lähes kaikki kiinni saadut punakaartilaiset naiset.
Valkeakosken naiskaarti Syrjäntaan taistelun jälkeen osa Valkeakosken naiskaartilaisista jäi sekavissa olosuhteissa saksalaisten vangeiksi. Tapahtumien tarkasta kulusta ei ole tietoa, mutta todennäköisesti saksalaiset onnistuivat katkaisemaan pakolaiskuormaston häntäpäästä, jolloin myös sen mukana olleet naiset jäivät vangeiksi. Saksalaiset jättivät kylän taistelua seuranneena iltana 29. huhtikuuta ja luovuttivat suomalaisille noin 150 vankia.
Martta Kiivas Martta Matilda Kiivas (8. tammikuuta 1894 Kaarina – 1. toukokuuta 1918 Lahti) oli kaarinalainen sekatyöntekijä ja Turun naiskaartin vara- tai apulaispäällikkö Suomen sisällissodassa.
Suomen sisällissodan naiskaartit Teloitetut naisten keski-ikä oli noin 20 vuotta ja nuorimmat olivat vain 14-vuotiaita. Ammutuiksi joutuivat erityisesti yhteiskunnan pohjasakkana pidetyt kaupunkien ja teollisuustaajamien työläisnaiset, mutta eivät juurikaan naiskaarteihin liittyneet maaseudun piiat ja palvelijattaret. Joidenkin väitteiden mukaan naisia olisivat teloittaneet saksalaiset, mutta kaikki silminäkijäkertomukset kuitenkin vahvistavat teloittajiksi nimenomaan suomalaiset. Saksalaiset sen sijaan olivat useissa tilanteissa jopa estäneet punavankien teloituksia, mikä huononsi valkoisten ja saksalaisten välejä. Naiset myös yleensä raiskattiin ennen teloitusta.
Suomen sisällissodan naiskaartit Naiskaartilaiset olivat itse radikaaleja naisia, jotka halusivat muutosta omaan asemaansa suomalaisessa yhteiskunnassa. He pukeutuivat usein perinteisen hameen sijasta housuihin ja miesten vaatteisiin, jonka vuoksi heitä nimitettiinkin ”housukaartilaisiksi”. Murtautuminen ulos perinteisestä naisen mallista ja aseeseen tarttuminen aiheuttikin suunnatonta vihaa sisällissodan valkoisissa, mikä myös johti myöhempiin teloituksiin. Naiskaarteista on myös jäänyt elämään useita erilaisia myyttejä. Punaiset korostivat omassa propagandassaan heidän poikkeuksellista urheuttaan ja esittivät naiset todellisuutta merkittävämpänä osana punakaartien sotilaallista toimintaa, vaikka naiset todellisuudessa osallistuivat taisteluihin vain viimeisena reservinä sodan loppuvaiheessa. Vastapuoli taas pyrki demonisoimaan ja epäinhimillistämään epäsovinnaisina pitämiään naiskaartilaisia, muun muassa levittämällä väitteitä heidän miehiin kohdistamista hirmuteoistaan.
Suomen sisällissodan naiskaartit Vuonna 1997 valmistui Seppo Rustaniuksen ohjaama dokumenttielokuva "Punaiset esiliinat", jossa haastateltiin kolmea naiskaartilaista ja yhtä lapsena vankileirillä ollutta naista. Elokuva sisältää myös ainutlaatuista venäläisten kuvaamaa filmimateriaalia Tampereen punakaartilaisista ja punakaartin sairaanhoitajista.
Valkeakosken naiskaarti Punaiset kuitenkin kohtasivat saksalaiset vielä samana iltana Tuuloksen Syrjäntaan kylässä käydyssä taistelussa, joka on yksi koko sodan tunnetuimmista ja verisimmistä. Yön yli jatkuneen tykistökeskityksen jälkeen punaiset hyökkäsivät tienristeyksen sulkeneita saksalaisten asemia vastaan. Ensimmäisinä hyökkäykseen kävivät jälleen Valkeakosken naiset ja lopulta saksalaiset joutuivat ylivoiman edessä perääntymään. Myöhemmin kirjoittamissaan muistelmissa saksalaisjoukkojen komentaja Rüdiger von der Goltz hämmästeli Valkeakosken naisten raivokasta hyökkäystä. Taistelussa kuoli arviolta 90 saksalaista ja 300 punakaartilaista. Tämän jälkeen 18 kilometrin pituinen pakolaisten kuormasto pääsi kulkemaan Syrjäntaan kylän läpi Lahteen päin. Ryhmä valkeakoskelaisia naisia jäi kuitenkin saksalaisten vangeiksi. Myös Lahteen päässeiden punaisten tie katkesi pari päivää myöhemmin vihollisen saartorenkaan sisälle. Valkeakosken naiskaartilaisista taisteluissa kaatui varmuudella ainakin kolme naista.
Luettelo Syyrian sisällissodan osapuolista Luettelossa Syyrian sisällissodan osapuolista käsitellään lyhyesti vuonna 2011 alkaneen Syyrian sisällissodan merkittävimmät aseelliset joukot ja muut sotivat tahot.
Toini Mäkelä Toini Mäkelä (10. lokakuuta 1895 Keuruu – marraskuu 1973 Moskova) oli suomalainen punaupseeri ja Suomen kommunistisen puolueen toimitsija. Suomen sisällissodan aikana hän johti naiskaartin komppaniaa, ja Neuvosto-Venäjälle paettuaan suoritti punaupseerikurssin, ollen todennäköisesti ensimmäinen sotalaitoksessa aseellisena palvellut suomalaisnainen. 1920-luvuilla Mäkelä palasi lyhytaikaisesti Suomeen saaden vankeustuomion poliittisesta toiminnastaan, jonka jälkeen hän muutti 1930-luvun alussa pysyvästi Neuvostoliittoon.
Valkeakosken naiskaarti 6. huhtikuuta tapahtuneen Tampereen valtauksen jälkeen Ruotsalainen prikaati aloitti 24. huhtikuuta hyökkäyksen Valkeakoskelle, jonka tieltä punaiset pakenivat kohti Hämeenlinnaa. Osa lähti matkaan maanteitse ja osa puolestaan paperitehtaan proomuilla ja laivoilla. Saksan Itämeren-divisioona kuitenkin valtasi Hämeenlinnan 26. huhtikuuta, josta laivamatkustajat kuulivat Hattulan Mierolassa. He nousivat maihin ja jatkoivat matkaansa jalkaisin, kääntyen nyt Hämeenlinnan sijasta kohti sen pohjoispuolella sijaitsevaa Hauhoa ja liittyivät tuhansien Hämeenlinnasta paenneiden punaisten joukkoon. Pakolaiskuormaston tarkoituksena oli päästä Lahteen ja sieltä edelleen Kymijoen itäpuolelle.
Raija Westergård Westergård on valmistunut filosofian maisteriksi Turun yliopistosta pääaineenaan kulttuurihistoria, yhteiskuntapolitiikka ja naistutkimus. Hän työskentelee päivätoiminnan ohjaajana Hämeenkyrössä toimivassa päiväkeskus Aurinkorinteessä, jossa Westergård vastaa laitoksen kulttuurituotannosta ja kirjoittaa myös sen blogia. Westergård innostui kirjoittamisesta 1990-luvun lopussa, saatuaan käsiinsä isoäitinsä Fanny Männistön (1875–1953) käymää kirjeenvaihtoa. Hänen esikoisteoksensa oli Suomen sisällissodan naiskaartilaisista kertova dokumenttiromaani "Punaiset naiset", josta Westergårdille myönnettiin Kiikoisten kulttuuripalkinto vuonna 2003. Hän on lisäksi julkaissut yhden romaanin, joka kertoo niin ikään sisällissodan naiskaarteista, sekä kaksi essee- ja novellikokoelmaa.
Vienan retket Vienan retket olivat joukko Suomen valkoisten vapaaehtoisretkikuntien Suomen sisällissodan ajalta maaliskuulta aina lokakuulle 1918 tekemiä sotaretkiä Vienan Karjalaan, Venäjälle. Vaikka retkikuntia olikin monta, retket lasketaan yhdeksi kokonaiseksi osaksi heimosotia. Vienan retket olivat ainoa heimosota, jossa suomalaiset ja karjalaiset sotivat toisiaan vastaan.
Suomen sisällissodan naiskaartit Teloituksista on vuosikymmenten ajan kiertänyt kertomuksia, että miesten vaatteina pidettyihin housuihin pukeutuneet naiset ammuttiin järjestelmällisesti. Tämän vuoksi naiset vangeiksi jouduttuaan pyrkivät pääsemään housuistaan eroon ja pukeutuivat esimerkiksi pelkkään alushameeseen. Myöhemmässä tutkimuksessa väitettä on joskus pidetty myyttinä, mutta esimerkiksi teloituksia 2010-luvulla tutkineen Marjo Liukkosen mukaan näin todellakin tapahtui.
Suomen sisällissodan naiskaartit Tutkija Tuulikki Pekkalaisen mukaan suurimmat teloitukset Lahdessa nähtiin 9. toukokuuta, jolloin ammuttiin ainakin 100 naista. Saksalaisen upseerin Hans Tröbstin vuonna 2008 löytyneen sotapäiväkirjan mukaan heidät ammuttiin konekiväärillä silmät liinalla peitettyinä Mustankallion hautausmaan viereisessä metsikössä. Teloituksista Tröbstille kertonut lääkintäkersantti mainitsi, miten puut olivat täynnä aivojen roiskeita.
Suomen sisällissodan naiskaartit Lisäksi taustalla oli punaisten naisten demonisointi porvarillisessa lehdistössä. Naisten kohtaloon saattoi vaikuttaa myös saksalaisten ja valkoisten kireät välit. Suomalaiset joukot oli alistettu saksalaisten komentoon, eivätkä näin ollen voineet nousta heitä vastaan. Sen sijaan valkoiset pystyivät ampumaan yhteiskunnallisesti arvottomina pidettyjä työläisnaisia, joita saksalaiset taas yrittivät suojella ja joita he mielivat itselleen.
Suomen sisällissodan naiskaartit Naiskaartilaiset pukeutuivat usein yhdenmukaisesti, he leikkauttivat tukkansa lyhyeksi ja pukeutuivat housuihin, jotka 1900-luvun alussa olivat ainoastaan miesten käyttämä asuste. Lisäksi naiset käyttivät usein vanhoja venäläisiä asepukuja. Käytännöllisyyden lisäksi housujen pitämisellä haluttiin irtaantua vallitsevista normeista ja niiden käyttö nouseekin jatkuvasti esiin naiskaartilaisista kertovissa tarinoissa. Tämän vuoksi heistä usein puhuttiinkin ”housukaartilaisina”.
Suomen sisällissodan naiskaartit Tutkija Tuomas Hopun mukaan kieltäytymisiäkin nähtiin ainakin Tampereella. Siellä osa naisista ei halunnut lähteä taisteluun, vaan olivat valmiit luovuttamaan aseensa pois ja palaamaan kotiin. Hieman myöhemmin naiskaartilaiset kuitenkin puolustivat sinnikkäästi viimeisiä punaisten asemia Tampereen raatihuoneella ja vaativat jo luovuttamassa olleita miehiä jatkamaan taistelua. Naisten osuutta kuitenkin yleisesti liioiteltiin sekä punaisten että valkoisten sotapropagandassa.
Suomen sisällissodan naiskaartit Punaisten naisten teloituksia on pidetty myös rotuhygienisenä toimenpiteenä, koska heidän katsottiin muodostavan uhan suomalaisen rodun puhtaudelle. Tutkija Marjo Liukkosen mukaan sodan voittaneiden valkoisten tarkoituksena oli rakentaa porvarillinen Suomi, josta haluttiin karsia kaikki turmeltuneina pidetyt punaiset naiset. Tähän viittaa hänen mukaansa muun muassa se, että miesten kohdalla teloitettiin järjestelmällisesti lähinnä johtajina pidettyjä punakaartilaisia, mutta naisista myös tavallisia rivijäseniä.
Suomen sisällissodan naiskaartit Valkoisten parissa suhtautuminen naiskaartilaisiin on jyrkän vihamielistä ja heidät tuomittiin ankarasti niin kirkon, sanomalehdistön kuin sodanjohdonkin toimesta. Myös valkoisia kannattaneet kulttuurivaikuttajat olivat yleensä naiskaartilaisia vastaan. Punaisia naisia demonisoitiin ja heihin kohdistui suunnatonta naisvihaa, jyrkimmissä puheissa naisilta vietiin kokonaan jopa ihmisarvo. Arkkipiispa Gustaf Johanssonin mukaan heidät piti jättää ”saatanan haltuun”, eikä kirkon pitäisi auttaa punakaartilaisia millään tapaa.
Tampereen naiskaarti Tampereen naiskaarti perustettiin työläisnaisten omasta aloitteesta 11. maaliskuuta 1918 eli vajaata viikkoa ennen valkoisten aloittamaa Tampereen piiritystä. Tamperelaisista työläisnaisista kootun yksikön vahvuus oli parhaimmillaan noin 270 henkeä. Sen jäsenet olivat pääosin nuoria naimattomia naisia, joista nuorimmat olivat vasta teini-ikäisiä. Kaarti palveli suurimman osan ajasta lähinnä vartiopalveluksessa ja miliisitoiminnassa, mutta osallistui myös varsinaiseen taistelutoimintaan. Tampereen taistelun aikana kuoli yhteensä 11 kaartin jäsentä. Punaisten antautumisen jälkeen valtiorikosoikeuden eteen joutui 117 kaartilaista, joista ehdottoman tuomion sai 29 naista.
Seppo Rustanius Rustaniuksen dokumentteja ovat muun muassa Suomen sisällissodan naiskaarteista kertova "Punaiset esiliinat", Edvard Gyllingin elämää käsittelevä "Syytteitä utopistille", Stalinin vainojen suomalaisuhreista kertova "Karjalainen kiirastuli", Kronstadtin kapinan pakolaisia käsittelevä "Jään yli" sekä Muurmannin legioonan suomalaisista kertova "Kuninkaan punikit". Vuonna 1981 valmistunut televisiodokumentti "Sotapapit" kertoo suomalaisten sotilaspappien toiminnasta vuoden 1918 sisällissodan ja toisen maailmansodan aikana. Elokuva kuitenkin hyllytettiin puolustusvoimien vaatimuksesta, kun se kielsi arkistomateriaalinsa käyttöluvan. Puolustusvoimat ilmoitti myös sanoutuvansa irti kuvasta, jonka elokuva sotilaspapeista antoi. Lopulta Yleisradio esitti elokuvan lokakuussa 1982 sensuroituna, niin että siitä oli poistettu neljä kohtausta.
Suomen sisällissodan naiskaartit Saksan Itämeren divisioonan komentaja Rüdiger von der Goltz vertasi Helsingin valtauksen jälkeen naiskaartilaisia Pariisin kommuunin naiskommunardeihin ja kutsui heitä raamatullisesti ”raakalaisuuden uuden evankeliumin kannattajiksi”. Valkoisten lehdistössä naiset tuomittiin usein luonnonvastaisina. Tampereella ilmestynyt "Aamulehti" kirjoitti 24. huhtikuuta naiskaartilaisen olevan ”pahinta törkyä”, joka kehotettiin puhdistamaan ja helsinkiläisen "Hufvudstadsbladetin" mukaan heitä ei pitäisi kohdella sotavankeina, vaan ”jahdata pitkin metsiä kuin elukoita”.
Suomen sisällissodan naiskaartit Sodan loppuessa vielä hengissä olleet naisvangit koottiin kesäkuun aikana Hämeenlinnan ja Suomenlinnan vankileireille odottamaan Valtiorikosoikeuden jakamia tuomioita. Kuulustelussa oli mukana yksi ulkopuolinen todistaja ja oikeus pyysi myös todistajanlausunnon syytetyn kotipaikkakunnan suojeluskunnalta. Lausunnot sisälsivät kuitenkin usein pelkkiä huhuja tai pahansuopien ihmisten kostonhaluisia puheita. Lisäksi oli lomakkeita, joihin oli valmiiksi painettu johdattelevia kysymyksiä. Niissä vihjattiin esimerkiksi ”kuljeksivan elämän” viettämiseen, jollaiseen saattoi riittää pelkästään työn perässä muuttaminen. Esiintyminen kuulusteluissa vaikutti olennaisesti tutkintalautakuntien antamiin lausuntoihin. Hiljaiset ja nöyrästi käyttäytyneet saivat yleensä myönteisen arvion ja lievemmän tuomion, kuin uhmakkaasti esiintyneet naiset. Ankarimmat rangaistukset saivat naiskaartien päälliköt. Esimerkiksi Tampereen ja Pispalan kaartien päälliköt Hilma Andersson ja Emma Oksala saivat kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion, josta he kuitenkin vapautuivat yleisen armahduksen myötä jo vuoden 1920 alussa.
Huthit Huthikapinan katsotaan muuttuneen sisällissodaksi maaliskuussa 2015 sen jälkeen, kun he syrjäyttivät presidentti Abdrabuh Mansur Hadin. Sisällissodassa huthit ja Salehin joukot sotivat hallitusta vastaan. Hallitusta tukee Saudi-Arabian muodostama kymmenen maan liittouma sekä Yhdysvallat.
Hilma Josefina Andersson Hilma Josefina Andersson (s. 3. syyskuuta 1893 Tampere) oli suomalainen työläisnainen, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana toimi Tampereen naiskaartin komppanianpäällikkönä. Ammatiltaan hän oli Klingendahlin lankatehtaalla työskennellyt kehrääjä.
Valkeakosken naiskaarti Kaartiin liittyneet naiset olivat iältään 15–51-vuotiaita, mutta keski-ikä kuitenkin oli vain noin 20 vuotta. Aseelliseen osastoon kuuluneet olivat pääosin 15–20-vuotiaita. Vajaa puolet kaartilaisista oli jo ennen sisällissotaa aktiivisesti mukana työväenliikkeessä, sillä he kuuluivat joko paikalliseen työväenyhdistykseen tai sen alaisiin ammatti-, nuoriso- ja naisosastoihin. Kaartilaisille maksettiin palkkaa 10 markkaa päivässä, mikä oli suurin piirtein sama kuin paperitehtaan työläisen päiväpalkka.
Valkeakosken naiskaarti Toukokuun 1. päivän aamuna naisia alettiin kuljettamaan teloituspaikalle, joka sijaitsee Mustilan kylässä Siikaisten suon reunassa. Valkoiset olivat kaivaneet paikalle joukkohaudan valmiiksi. Teloitus suoritettiin käskemällä haudan poikki asetetulle lankulle seisomaan viisi naista kerrallaan, josta heidät sitten ammuttiin. Teloitusta oli todistamassa myös lähiseutujen asukkaita ja sen suorittivat Pohjanmaalta tulleet miehet ja Tuuloksen suojeluskuntalaiset. Mukana oli tiettävästi myös jääkäriluutnantti Hugo Österman, josta myöhemmin tuli puolustusvoimain komentaja.
Kustaa Estlin Marraskuun 1917 yleislakon aikana Valkeakosken miliisit erotettiin ja lakkokomitea nimitti Estlinin järjestyksenvalvojaksi yhdessä Otto Annervon ja Oskari Riutan kanssa. Lakon päätyttyä Estliniä ehdotettiin Valkeakosken uudeksi miliisipäälliköksi, mutta lopulta tehtävää jo ennen lakkoa hoitanut poliisikomisario Jalmari Saukko sai pysyä tehtävässään. Sisällissodan sytyttyä Estlin valittiin 31. tammikuuta 1918 perustetun Valkeakosken punakaartin päälliköksi.
Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus Naiskomppania joutui lähtemään tositoimiin huhtikuun lopulla 1918. Komppaniaan kuului noihin aikoihin 36 naista. He saivat tulikasteensa Alvettulan sillan luona käydyssä taistelussa, jolloin valkoiset olivat asemissa sillan toisella puolella. Tässä taistelussa komppaniasta ei kaatunut kukaan. Lopulta valkoiset perääntyivät ja joukot etenivät Hauhon kirkonkylään, jossa käydyn taistelun jälkeen komppania jatkoi Tuulokseen. Siellä se osallistui Syrjäntaan taisteluihin. Taistelun jälkeisessä kaaoksessa kaartilaiset jäivät saksalaisten vangeiksi 29.4.1918.
Antti Kesti Kesti saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 2. krenatöörirykmentin Savo pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Lylyssä, Korkeakoskella, Moisiossa, Tampereella ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Hauhon, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Syrjäntaan taistelu Syrjäntaan risteys pysyi avoinna noin 10 tunnin ajan. Punaisten jälkijoukkojen ohittessa kylää noin kello 18 aikaan saksalaiset hyökkäsivät heitä vastaan ja ilmeisesti onnistuivat katkaisemaan kuormaston sen häntäpäästä. Syntyneessä sekasorrossa noin 150 punaista jäi vangiksi. Tuntia myöhemmin saksalaiset aloittivat paluunsa Hämeenlinnaan ja luovuttivat vankinsa suomalaisille valkoisille. Samalla he jättivät Syrjäntaan risteyksen miehittämättä. Läpi päässeet punaiset puolestaan jatkoivat eteenpäin vielä parin päivän ajan, kunnes jäivät saartorenkaan sisälle Lahden ja Hollolan seudulla. Taistelussa kunnostautui erityisesti Valkeakosken naiskaarti, joka oli ollut avainasemassa myös Alvettulan taistelussa muutamaa päivää aikaisemmin. Valkeakosken naisista Syrjäntaan taistelussa kuoli ainakin kolme. Taistelun jälkeen vangeiksi jääneiden punaisten joukossa oli myös 30–40 naiskaartilaista, jotka valkoiset teloittivat parin päivän kuluttua Hauholla.
Valkeakosken Sitoutumattomat Yhdistys perustettiin vuonna 1980, kun Suomen Kansan Demokraattisen Liiton valtuustoryhmästä erotettiin kaksi jäsentä. Tilanne oli outo, koska toinen erotetuista (Teuvo Nieminen) kuului puolueen enemmistöön ja toinen vähemmistöön. Yleensä tuon ajan puolueriidoissa erotettiin vain jommankumman osapuolen jäseniä.
Marija Botškarjova Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä 1914, Botškarjova jätti myös väkivaltaiseksi osoittautuneen Bukin ja liittyi keisarillisen armeijan jalkaväkeen tsaari Nikolai II:n erityisluvalla. Myöhemmin Botškarjova haavoittui kahdesti itärintaman taisteluissa. Tsaarinvallan kukistuttua 1917 helmikuun vallankumouksessa, Venäjän väliaikainen hallitus määräsi hänet muodostamaan kokonaan naisista koostuvan sotilasyksikön, joka sai nimekseen "1. Naisten kuolemanpataljoona". Siihen liittyi aluksi parituhatta vapaaehtoista, mutta lopulta jäljelle jäi vain 300 innokkaimmaksi osoittautunutta. Botškarjovan kaarti toimi myös esikuvana punaisten perustamille Suomen sisällissodan naiskaarteille.
Toivo Karhunen Karhunen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin 2. Savon pataljoonan 3. komppaniaan ja konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Lylyssä, Korkeakoskella, Moisiolla, Lempäälässä, Tampereella ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Hauhon, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Heikki Jääskeläinen (jääkäri) Jääskeläinen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 2. Krenatöörirykmentin 2. Savon pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Lylyssä, Korkeakoskella, Lempäälässä, Tampereella ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Hauhon, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Suomen sisällissodan naiskaartit Mittavimmat teloitukset nähtiin Lahdessa ja Hollolassa, jossa huhti–toukokuun aikana ammuttiin ainakin 180–220 naiskaartilaista. Lapin yliopistossa vuonna 2016 hyväksytyn lisensiaattityön mukaan Hennalan vankileirillä teloitettiin yhteensä 218 naista, mutta todennäköisesti heitä oli vielä paljon enemmän. Suomen sotasurmat -tietokannassa on ainoastaan 103:n Hennalassa teloitetun tiedot, mutta vastaavasti Työväen Arkiston terroritilaston mukaan teloitettuja oli jopa 600. Leirillä oli nykytiedon mukaan kaikkiaan yli 2 200 naista, vaikka vanhemmat luvut mainitsivat vain 341 naisvankia. Leirillä oli myös lähes 300 lasta äitiensä kanssa, vaikka aikaisemmassa tutkimuksessa on väitetty, että naiset ja lapset lähtettiin kotiin jo Fellmannin pellon kokoamisleiriltä.
Alvettulan taistelu Taistelut Alvettulan sillalla alkoivat 26. huhtikuuta, kun punaisten tykistö alkoi viiden aikaan aamulla tulittaa joen pohjoisrannalla olleita valkoisten asemia läheiseltä Lyömäeltä sekä Alvettulan työväentalon pihamaalta. Valkoiset olivat suunnanneet konekiväärinsä sillalle, mutta punaiset hyökkäsivät tästä huolimatta sen yli vielä samana iltana. Laukaustenvaihto jatkui läpi yön, mutta punaiset eivät onnistuneet ylittämään siltaa vasta kuin seuraavana aamupäivänä. Tuolloin etujoukkoina olivat paperityöläinen Hilja Järvisen johtama Valkeakosken naiskaarti sekä Pälkäneen punakaarti, päällikkönään taistelussa kaatunut torpparin poika Aleksi Oksanen.
Eino Jokirinta Jokirinta saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) luutnantiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin komppanianpäälliköksi 1. Krenatöörirykmentin 3. Oulun pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen-Kyröskosken (Nuutin) akselilla, Epilän-Tampereen akselilla, Karkussa ja Lempäälässä sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Suomen sisällissodan naiskaartit Tunnetuin ankaria rangaistuksia vaatineista kirjoituksista oli kirjailija Ilmari Kiannon sanomalehti "Keskisuomalaisessa" 12. huhtikuuta julkaistu artikkeli otsikolla "Tuomiotaktiikasta". Kiannon koston- ja murhanhimoinen teksti vaatii julmia rangaistuksia erityisesti punakaartien naisille, joita hän kutsui ”susinartuiksi”. Kiannon mukaan naiskaartilaiset pitää teloittaa, jotta he eivät enää synnyttäisi lisää ”yhtä pahoja penikoita”. Kiihkomielisimmät valkoiset yhtyivät hänen vaatimuksiinsa, mutta Kiannon lukijoissa ne herättivät kummastusta. Hänen saamissaan kirjeissä ihmeteltiin Kiannon raakaa kostonhimoa. Purkaus herätti kummastusta myös siksi, että hänet oli tunnettu työväestön ja köyhälistön kuvaajana. Kiannon kannanotot katkaisivatkin hänen suhteensa suomalaiseen työväenliikkeeseen.
Kalle Hyppölä Hyppölä saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 1. Krenatöörirykmentin Kristiinan pataljoonan 3. komppaniaan ja oli väliaikaisesti myös pataljoonankomentajana. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Laviassa, Suodenniemellä, Siurossa, Mouhijärvellä (Salmin, Häijään, Ryömälän), Karkussa, Tampereella ja Lempäälässä sekä pataljoonan etenemiseen Valkeakosken, Tuuloksen, Hauhon ja Lammin kautta Koskelle.
Turun sosialidemokraattinen naisyhdistys Ensimmäisen maailmasodan sytyttyä yhdisytys oli kansainvälisen työläisnaisliiton pasifistisella linjalla. Kansalaissodassa yhdistys suhtautui kielteisesti naiskaarteihin eikä sen jäseniä osallistunut kaartin aseelliseen toimintaan.
Otto Iivarinen Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin Savon pataljoona 2. komppaniaan ja 10. huhtikuuta 1918 alkaen edellä mainitun pataljoonan komentajaksi. Hän otti osaa sisällissodassa taisteluihin Lylyssä, Korkeakoskella, Moision-Lempäälän akselilla, Kuljussa, Tampereella ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Sääksmäen, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle.
Venäjän asevoimat Syyrian sisällissodassa Venäjä aloitti ilmaiskut 30. syyskuuta 2015 kapinallisia vastaan. Mutta maa sanoi, ettei lähetä maajoukkoja Syyriaan. Venäläiset ilmoittivat alussa sotivansa terroristeja ja erityisesti Isisiä vastaan.
Musta Pantteri (sarjakuvahahmo) Sisällissodassa Musta Pantteri valitsi Wakandan takia puolueettomuuden. Sodan ollessa vielä käynissä Musta Pantteri solmi avioliiton Ryhmä-X:ssän Stormin kanssa. Häihin kutsuttiin kaikki Marvel Universumin suurimmat nimet (myös sotivat Rautamies ja Kapteeni Amerikka, jotka eivät toki pilanneet häitä erimielisyyksillään). Myöhemmin Tohtori Doom tarjosi T’Challalle liittoa, mutta tämä ei suostunut, minkä seurauksena Doom hyökkäsi Wakandaan. Sodan loppuvaiheilla Musta Pantteri ja Storm liittyivät Kapteeni Amerikan salattuihin kostajiin tuohtuneina Goljatin kuolemasta. Viimeisen taistelun jälkeen Amerikka ja Wakanda välttivät sodan ja Musta Pantteri on toiminut Stormin kanssa, jopa Herra Fantastisen ja Näkymättömän naisen sijaisina Ihmenelosten jäseninä.
Frans Jokelainen Jokelainen astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ja hänet ylennettiin aliupseeriksi. Takaisin Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan, josta hänet komennettiin Ouluun, missä hänen tuli kouluttaa paikallisia värvättyjä joukkoja. Suomen sisällissota hän osallistui joukkueenjohtajana 1. Krenatöörirykmentin 3. Oulun krenatööripataljoonassa ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen-Kyröskosken (Nuutin) akselilla, Epilän-Tampereen akselilla, Karkussa ja Lempäälässä sekä etenemiseen Valkeakosken, Laitikkalan ja Lammin kautta Koskelle.
Suomen sisällissodan naiskaartit Naiskaartilaisten lisäksi vangeiksi joutui Etelä- ja Lounais-Suomesta paenneita punasotilaiden perheenjäseniä, joihin kuului vaimojen ja lasten ohella myös heidän äitejään. Kaikki Lahdessa teloitetut naiset olivat kotoisin Turun ja Porin, Uudenmaan tai Hämeen läänien alueelta. Hennalassa ammuttiin ainakin Hyvinkään, Lahden, Maarian ja Mäntsälän naiskaartilaisia sekä Alastaron, Forssan, Hämeenlinnan, Loimaan, Porin ja Turun punakaartien naisjäseniä tai heidän mukanaan kulkeneita naisia. Teloitettujen joukossa oli myös raskaana olevia naisia ja pienten lasten äitejä. Ainakin osa naisista raiskattiin ennen teloitusta ja heiltä kiristettiin seksuaalisia palveluja ruokaa vastaan. Surmattujen naissotilaiden ruumiita häpäistiin riisumalla ne alasti ja jättämällä seksuaalisesti loukkaaviin asentoihin. Myös yleiset olosuhteet Hennalassa olivat erittäin huonot, vankeja kuoli nälkään ja tauteihin. Lisäksi leirillä kuoli runsaasti lapsia.
Suomen Sosialidemokraattinen Puolue Punakaartilaiset kaappasivat vallan suomalaisten valitsemalta porvarilliselta eduskunnalta Etelä-Suomessa 28. tammikuuta 1918. Suomen sisällissodassa punaisen puolen hallitukseen, Kansanvaltuuskuntaan, kuului sosiaalidemokraattien jäseniä ja suuri osa puolueen jäsenistä toimi punaisten puolella.
Luettelo jääkäreistä R Redh astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 2. Krenatöörirykmentin 3. Seinäjoen pataljoonan 3. komppaniaan. Myöhemmin hän toimi kyseisen komppanian päällikkönä. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Orivedellä, Kangasalla, Moisiossa, Vesilahdella ja Lempäälässä sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Hauhon ja Lammin kautta Koskelle. Sisällissodan jälkeen Redh siirrettiin 15. elokuuta 1918 alkaen Hämeenlinnan vartiopataljoonan 2. komppanian vääpeliksi. Hämeenlinnasta hänet siirrettiin 25. syyskuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Turun vartiopataljoonan 3. komppaniaan. Turusta hänet siirrettiin 18. lokakuuta 1918 Sortavalan rajavartioryhmään, missä hän palveli vääpelinä täydennyspataljoonan 1. komppaniassa 25. marraskuuta 1918 alkaen I pataljoonan 2. komppaniassa.
Eino Kalervo Kalervo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan ensin joukkueenjohtajaksi 2. Krenatöörirykmentin 3. Seinäjoen pataljoonan 2. komppaniaan. Komppanian päälliköksi hänet nimitettiin 18. maaliskuuta 1918. Kalervo osallistui sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Orivedellä, Vääksyn-Kangasalan akselilla, Moisiossa, Lempäälässä ja Vesilahdella sekä rykmentin etenemiseen Valkeakosken, Hauhon, Tuuloksen ja Lammin kautta Koskelle. Kalervo haavoittui taistelussa Moisiolla 24. maaliskuuta 1918.
Suomen sisällissodan naiskaartit Tutkija Jussi T. Lappalainen on laskenut punaisten palkkalistoilla olleen yhteensä noin 1 440 naiskaartilaista. Ohto Manninen sen sijaan esittää kokonaisluvuksi noin 2 000 naista, koska punakaartien luettelot ovat paikoitellen epätarkkoja, eivätkä myöskään sodan loppuvaiheessa mukaan liittyneet näy palkkalistoissa. Naisten osuus punaisten aseellisten joukkojen kokonaisvahvuudesta oli noin 2–3 prosenttia. Eniten naiskaartilaisia oli Helsingissä ja Tampereella, mutta heistäkin suurin osa toimi muissa kuin aseellisissa tehtävissä. Tavallisissa punakaarteissa ja punaisten siviilihallinnossa oli mukana myös tuhansia muita naisia, sillä Valtiorikosoikeudessa heitä oli syytettyinä yhteensä 5 533. Läheskään kaikkia ei kuitenkaan asetettu syytteeseen, joten todellinen määrä saattaa olla vielä huomattavasti suurempi.
Éric Perrin Ammattilaisuransa Perrin aloitti IHL:ssa kaudella 1997–1998. Hän pelasi sarjassa kolme kautta. Ensimmäisen kautensa Perrin pelasai Cleveland Lumberjacks- ja Quebec Rafales -joukkueissa. Seuraavat kaksi kautta hän kiekkoili Kansas City Bladesissa.
Éric Gélinas Ammattilaisuransa Gélinas aloitti AHL:ssä. Hän pelasi kaudella 2011–2012 75 peliä ja oli AHL:n eniten maaleja tehnyt puolustaja. Hän oli myös Albany Devilsin paras pistemies puolustajista.
Éric Deflandre Éric Deflandre (s. 2. elokuuta 1973 Liège, Belgia) on belgialainen ammattilaisuransa lopettanut jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli oikea laitapuolustaja.
Éric Dazé Éric Dazé (synt. 2. heinäkuuta 1975 Montreal, Québec) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija. Daze ehti pelata varsin lyhyen ammattilaisuran NHL-seura Chicago Blackhawksissa ennen kuin hän joutui lopettamaan uransa selkävamman takia.
Éric Perrin Tiedotustilaisuutta seuraavana päivänä JYPin kannattajaryhmä paljasti JYPin kotiottelussa kantaa ottavan ison tifon, jossa luki: "Seuraikoneista on pidettävä kiinni. 11 & 42". Numeroilla viitattiin Éric Perriniin sekä Antti Virtasen tapaukseen. Ottelussa maalin ja kaksi syöttöpistettä tehnyt Perrin kiersi ottelun jälkeen pitkän aikaa jäällä osoittaen kiitollisuutta saamastaan tuesta kannattajilleen, mutta ottelun jälkeen radiohaastattelussa Perrin puhkesi jälleen kyyneliin.
Éric Perrin Éric Perrin (s. 1. marraskuuta 1975 Laval, Quebec, Kanada) on kanadanranskalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue JYPissä. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta osaa pelata myös laitahyökkääjänä. Perrinistä tuli kauden 2017–2018 aikana SM-liigahistorian eniten tehopisteitä ja maaleja tehnyt ulkomaalaispelaaja. Häntä on luennehdittu pelaajaksi, joka johtaa joukkuetta myös kaukalon ulkopuolella.
Éric Perrin Myöhemmin pelatessaan Turun palloseurassa Perrin teki joukkueen kanssa kaudeksi 2017–2018 vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Éric Perrin Perrin siirtyi Suomeen Jokereihin kaudeksi 2000–2001. Perrinin silloiset agentit olivat suositteet hänelle SM-liigaa, jossa Perrin voisi saada uuden alun sekä uuden itseluottamuksen uralleen polvileikkauksen jälkeen. He sanoivat, että Suomessa saattaisi vierähtää kahdesta neljään vuotta ja uran uuteen läpimurtoon NHL:ssä tarvittaisiin kärsivällisyyttä. Hyvin sujuneiden farmikausien myötä häneen kohdistettiin paljon odotuksia. Kauden alku ei kuitenkaan tuonut kuin kaksi pistettä kuudessa ottelussa, joten Jokerit vuokrasi hänet loppukaudeksi Porin Ässiin. Porissa Perrin pelasikin kohtalaisesti tehden 38 pistettä pelaamissaan 43 ottelussa. Perrin aloitti seuraavan kauden Ässissä, mutta hän siirtyi loppukaudella Hämeenlinnan pallokerhoon, koska hän oli pelannut alkukauden odotuksiin nähden vaisusti. Siirtoon vaikutti myös se, että HPK tarvitsi ykkösketjun keskushyökkääjää pudotuspeleihin. Perrinin loppukausi HPK:ssa ei sujunutkaan huonosti: kaikkiaan 20 ottelussa (mukaan lukien pudotuspeliottelut) hän keräsi 21 pistettä.
Éric Perrin Niinpä kun JYP kauden päätteeksi voitti pronssia Rauman Lukkoa vastaan käydyssä ottelussa Raumalla, Perrin hyvästeli joukkueensa haikein mielin. Valmentaja Marko Virtanen ei kuitenkaan päästänyt Perriniä viimeiseen vaihtoon kentälle, vaan Perrin seurasi ottelun ratkaisuhetket vaihtopenkiltä.
Éric Perrin Myös kaudella 2012–2013 Perrin keräsi eniten syöttöpisteitä SM-liigan runkosarjassa. Tästä kaudesta lähtien hän toimi JYPin kapteenina. Viimeisellä JYP-kaudellaan 2014–2015 Perrin sijoittui SM-liigan pistepörssissä toiseksi, tehtyään tehot 12+43=55.
Éric Perrin Kaudeksi 2006–2007 Perrin sai tilaisuuden siirtyä takaisin Tampa Bay Lightningin NHL-joukkueeseen. Hän pelasi joukkueensa jokaisessa ottelussa tehden 36 pistettä. Kauden päätteeksi Lightning päätti päästää hänet Atlanta Thrashersin joukkueeseen. Atlantassa Perrin pelasi kaksi kautta.
Éric Perrin Marko Virtasen lähdettyä JYPistä Perrin palasi vielä kerran JYPiin. Perrin oli jo päättää uransa jääkiekkoilija, mutta tuli kesällä 2018 siihen tulokseen, että haluaa pelata vielä yhden kauden. Kauden alussa arvioitiin, että hän tulee olemaan kuin valmentaja pelaajiston sisällä. 21.9.2018 Perrin rikkoi sm-liigassa 500 tehopisteen rajan ensimmäisenä ulkomaalaisena pelaajana.
Éric Perrin Perrinillä ja hänen vaimollaan Karenilla on kaksi lasta, Alyssa ja Alexandre. Karenilla on lapsi aikaisemmasta avioliitosta.
Éric Perrin Helmikuussa 2015 JYP piti tiedotustilaisuuden, jossa kerrottiin, että Perrinin sopimusta ei jatketa JYPissä. Perrin on ainoa pelaaja, jonka vuoksi JYP on koskaan järjestänyt tällaisen tiedotustilaisuuden. JYP ja Perrin kertoivat, että ratkaisu tehtiin yhteisymmärryksessä, mutta Perrinille ilmoitus lähdöstä oli silminnähden raskas. Kyyneleisiin asti liikuttuneena Perrin kertoi, että hän oli jo vuonna 2013 arvellut joutuvansa lähtemään Jyväskylästä. Ilmoituksen aikaan Perrin johti SM-liigan pistepörssiä 50:llä pisteellä.
Éric Perrin Perrin on suunnitellut urheilu-uransa jälkeen toimivansa nuorten lahjakkaiden pelaajien kehittämistehtävissä eli auttaa heitä saavuttamaan parhaan pelaamisen tasonsa. Hän ajattelee, että työ ei liittyisi pelkästään jääharjoitteluun vaan myös kaukalon ulkopuoliseen toimintaan, kuten elämäntapoihin ja urheilijana olemiseen.
Éric Perrin Perrin koki lähtönsä Jyväskylästä outona tunteena, sillä hän olisi halunnut päättää uransa JYPissä. Perrin piti tilannetta isona pettymyksenä. Toimittaja Tuomas Heikkilän mukaan päätöksen siitä, ettei sopimusta jatkettu, teki joukkueen omistaja Seppänen. Seppänen oli kuitenkin epävarma päätöksestään. Seppänen totesikin myöhemmin: "En oikein tiedä, jäikö se [sopimuksen tekeminen] lopulta edes rahasta kiinni". Heikkilän mukaan Perrinillä ja päävalmentaja Marko Virtasella oli ollut ristiriitoja.
Éric Perrin Kaudella 2011–2012 Perrin oli voittamassa JYPissä jääkiekon Suomen mestaruutta. Hän teki mestaruuden ratkaisseen 2–1-jatkoaikamaalin Pelicansia vastaan pelatun loppuottelusarjan viidennessä ottelussa. Hän on kertonut, että arvostaa henkilökohtaisesti Suomen mestaruuden voittamista JYPissä yhtä paljon – tai jopa enemmän – kuin Stanley Cupin voittamista. Perrin oli runkosarjan tehoillaan 19+40=59 SM-liigan pistepörssin kolmas ja eniten syöttöpisteitä saanut pelaaja. Hänet valittiin myös tähdistökentälliseen.
Éric Perrin Perrin pelasi kaudet 1993–1997 Vermontin yliopiston joukkueessa ECAC-sarjassa. Hän sai yliopistourallaan useita tunnustuksia. Ensimmäisen kautensa jälkeen Perrin valittiin vuoden tulokkaaksi ja toisella sekä kolmannella kaudellaan hänet valittiin ECAC:n tähdistökentälliseen. Perrinin kolmas kausi, 1995–1996, oli hänen parhaansa. Hän teki 38 ottelussa 85 pistettä, ja hänet valittiin ECAC:n parhaaksi pelaajaksi. Perrin oli ehdolla myös koko Yhdysvaltain yliopistosarjojen NCAA:n parhaaksi pelaajaksi, Hobey Baker Awardin voittajaksi. Perrin on todennut, että hänen kotikaupunkinsa Lavalin asema jääkiekkokaupunkina on vaikuttanut paljon hänen urakehitykseensä. Esikuvanaan Perrin pitää Guy Lafleuria, joka on hänen suosikkipelaajansa Montreal Canadiensin joukkueesta. Juuri hänen takiaan Perrin on käyttänyt pelinumeroa 10 läpi uransa.
Éric Perrin Perrin on Tim Thomasin ja Brian Rafalskin ohella ainoa ulkomaalainen pelaaja, joka on voittanut urallaan sekä Stanley Cupin että Suomen mestaruuden. Suomalaisista pelaajista tähän joukkoon kuuluvat Reijo Ruotsalainen, Esa Tikkanen, Jere Lehtinen, Teemu Selänne ja Kimmo Timonen. Kauden jälkeen Perrin harkitsi paluuta Kanadaan viettääkseen enemmän aikaa perheensä kanssa, mutta päätti lopulta tehdä JYPin kanssa kahden vuoden jatkosopimuksen. Kevään 2012 mestaruusjuhlissa Perrin oli todennut, että "JYP on ollut minulle paras paikka pelata jääkiekkoa. Jos vielä pelaan, pelaan JYPissä. Muita vaihtoehtoja ei ole olemassa".
Marko Virtanen Helmikuussa 2015 JYP piti poikkeuksellisen tiedotustilaisuuden, jossa kerrottiin, että joukkueessa tuolloin pelanneen Éric Perrinin sopimusta ei jatketa JYPissä. JYP ja Perrin kertoivat, että ratkaisu tehtiin yhteisymmärryksessä, mutta Perrinille ilmoitus lähdöstä oli silminnähden raskas. Kyyneleisiin asti liikuttuneena Perrin kertoi, että hän oli jo vuonna 2013 arvellut joutuvansa lähtemään Jyväskylästä. Virtanen toimi tuolloin ensimmäistä kauttaan JYPin päävalmentajana. Tiedotustilaisuuden aikaan Perrin johti SM-liigan pistepörssiä 50:llä pisteellä.
Karim Ziani Ziani aloitti jalkapalloilun RC Parisin junioreissa vuonna 1995. Sittemmin hän aloitti ammattilaisuransa Troyesin paidassa kaudella 2000-2001, kun Alain Perrin huomasi hänen kykynsä. Hän pelasi aina kauteen 2003-2004 asti joukkueessa mutta jäätyään viimeisenä kautenaan vähälle peliajalle Ziani siirtyi lainalle Lorientiin kaudella 2004-2005. Hyvien otteiden myötä joukkue päätti ostaa hänet. Ziani vietti kuitenkin vain yhden kauden joukkueessa ja tuli kauden aikana äänestetyksi Ligue 2:n parhaaksi pelaajaksi kaudella 2005-2006.
Marko Virtanen Tiedotustilaisuutta seuraavana päivänä JYPin kannattajaryhmä paljasti JYPin kotiottelussa kantaa ottavan ison tifon, jossa luki: "Seuraikoneista on pidettävä kiinni. 11 & 42". Numeroilla viitattiin Éric Perriniin sekä Antti Virtasen tapaukseen. Ottelussa maalin ja kaksi syöttöpistettä tehnyt Perrin kiersi ottelun jälkeen pitkän aikaa jäällä osoittaen kiitollisuutta saamastaan tuesta kannattajilleen, mutta ottelun jälkeen radiohaastattelussa Perrin puhkesi jälleen kyyneliin.
Éric Perrin HPK ei kuitenkaan palkannut Perriniä seuraavaksi kaudeksi, joten seuraavaksi hän siirtyi Jyväskylään JYPin joukkueeseen. Kun Perrin saapui Jyväskylään joukkueen omistaja Jukka Seppänen sanoi Perrinille heidän ensimmäisessä tapaamisessaan: ”En välitä teetkö sata vai nolla tehopistettä. Haluan, että olet tämän joukkueen johtaja. Sen takia olet JYPissä”. Toimittaja Tuomas Heikkilän mukaan Seppänen piti sopimuksen solmimishetkellä Perriniä seuran kaikkien aikojen parhaan ulkomaalaisvahvistuksensa. Valmentaja Matti Alatalon alaisuudessa Perrin sai lyötyä itsensä läpi. Hän oli Jypin paras pistemies tehden 46 pistettä runkosarjassa. Pudotuspeleissä tehot olivat ottelua kohden vieläkin paremmat: Perrin teki 10 pistettä 7:ssä ottelussa.
Gianluigi Buffon Buffon aloitti alun perin jalkapallouransa hyökkääjänä, mutta myöhemmin hänestä tuli maalivahti. Ammattilaisuransa Buffon aloitti jo 17-vuotiaana Parmassa vuonna 1995. Hänen debyyttiottelussaan vastassa oli yksi Italian huippuseuroista, AC Milan. Buffon aloitti ammattilaisuransa nollapelillä ja muutenkin loistavasti, ottelun päättyessä tulokseen 0–0. Buffon pelasi ensimmäisellä kaudellaan Parmassa yhdeksän liigaottelua, joissa hän päästi taakseen kuusi maalia, ja otti pian seuran ykkösvahdin paikan Luca Buccilta. Toisella kaudellaan ammattilaisena, 1996–1997, Buffon pelasi Serie A:ssa 27 ottelua Parman maalinsuulla ja torjui joukkueen upeasti liigan kakkossijalle, edellään ainoastaan Juventus. Toisella kaudellaan Parman selkeänä ykkösvahtina Buffonin vastuu lisääntyi entisestään. Kaudella 1997–1998 hän pelasi 32 ottelua kuudenneksi sijoittuneen Parman maalilla, päästäen taakseen 33 laukausta. Kaudella 1998–1999 Buffon pelasi Parman maalilla Serie A:ssa 34 ottelua ja torjui joukkueen jälleen hienosti neljännelle sijalle. Lisäksi "Gigi" voitti Parmassa vuonna 1999 niin Italian cupin, Italian supercupin kuin myös UEFA Cupin. Buffon esiintyi Parman maalilla niin vakuuttavasti, että viimeistään tuolloin nuori maalivahti herätti suurseurojen kiinnostuksen.
JYPin SM-liigakausi 2014–2015 Jääkiekkolehti listasi ennen kauden alkua liigan 50 paras pelaajaa. JYPin parhaaksi arvioitiin puolustaja Mäenpää, joka oli listalla sijalla 14. Muita JYPin pelaajia listalla olivat hyökkääjä Éric Perrin (16.) ja hyökkääjä Jani Tuppurainen (50.).
Éric Desjardins Ennen ammattilaisuraansa Desjardins kiekkoili Granby Bisonsin riveissä LHJMQ-junioriliigassa. Kahden Bisons-kauden aikana hänelle kertyi LHJMQ:n runkosarjaotteluja yhteensä 128, joissa hän keräsi 105 tehopistettä, 32 maalia ja 73 syöttöpistettä. Vuonna 1987 Desjardins nimettiin LHJMQ:n toiseen tähdistökenttään ja vuonna 1988 liigan ensimmäiseen tähdistökenttään. Vuonna 1988 hän voitti myös LHJMQ:n parhaalle puolustajalle jaettavan Émile Bouchard Trophyn. NHL-varauksen Desjardins sai vuonna 1987, kun Montreal Canadiens varasi hänet numerolla 38 NHL:n uusien pelaajien varaustilaisuuden toisella kierroksella.
Éric Cantona Ammattilaisuransa 1980-luvun puolivälissä aloittanut Cantona ehti edustaa kotimaassaan Auxerrea, Martiguesia, Marseillea, Bordeaux’ta, Montpellier’ta ja Nîmesiä. Syynä tasaisin väliajoin tapahtuneisiin seuranvaihtoihin oli Cantonan temperamentti, jonka vuoksi hänellä oli suuria vaikeuksia tulla toimeen seurajoukkueissaan. Tulinen luonne näkyi myös maajoukkueessa. 1980-luvun lopussa, Henri Michelin ollessa maajoukkueen päävalmentaja, kaksikolle tuli pahoja erimielisyyksiä ja Cantona oli vuoden verran poissa edustustehtävistä. Koska arvostus jäi kotimaassa pieneksi, ei maaotteluita kertynyt hänelle lopulta kuin 43 ja maaleja niissä 19. MM-kisoissa Cantona ei pelannut ollenkaan.
Petri Ylönen Ylönen oli alun perin Karhu-Kissojen juniori, joka aloitti ammattilaisuransa edustamalla TuTon ykkösdivisioonajoukkuetta kaudella 1986–1987. Tämän jälkeen Ylönen siirtyi kahdeksi kaudeksi Ranskaan, Briançonin joukkueeseen, jossa hänet valittiin kumpanakin vuonna Ranskan parhaaksi maalivahdiksi. Seuraavaksi kaudeksi Ylönen siirtyi Rouenin joukkueeseen, jossa hän pelasi sekä Ligue Magnusta että Euroopan Cup -otteluita vuosina 1989–1996. Rouenin vuodet olivat erittäin menestyksellisiä: joukkue voitti viisi kertaa Ranskan mestaruuden.
Stephan Lichtsteiner Lichtsteiner aloitti ammattilaisuransa Grasshopperin riveissä vuonna 2001. Hän voitti Sveitsin-mestaruuden 2003. Lilleen hän siirtyi vuonna 2005. Siirto Lazioon tapahtui vuonna 2008. Laziossa hän voitti Italian Cupin vuonna 2009, loppuottelussa kaatui Sampdoria rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Samana vuonna Lazio kohtasi Italian SuperCupin finaalissa Interin, jonka Lazio voitti 2–1. Hän sai Laziossa lempinimen Forrest Gump, väsymättömän ja periksi-antamattoman pelityylinsä vuoksi.
Éric Perrin JYPin toimitusjohtaja Kari Tyni puolestaan perusteli päätöstä olla solmimatta uutta sopimusta sillä, että joukkueella ei ollut varaa palkata Perriniä. JYPin pelaajabudjetti kaudelle 2014–2015 oli hieman yli 2,5 miljoonaa euroa, ja siitä oli määrä leikata 15 % kaudeksi 2015–2016. Perrin siirtyi seuraavaksi Turun palloseuraan. TPS:n pelaajabudjetti kaudelle 2014–2015 ei ollut kuitenkaan kuin 2,69 miljoonaa euroa, ja TPS oli ilmoittanut tekevänsä tuolla tilikaudella noin kahden miljoonan euron tappiot. Kaudelle 2015–2016 TPS ilmoitti pelaajabudjetikseen 2,3 miljoonaa euroa.
Stone Cold Steve Austin Alun perin Austinin nimi oli Stephen James Anderson, mutta hän vaihtoi nimeään, kun hänen isäpuolensa adoptoi hänet.
Steve pelasi amerikkalaista jalkapalloa ollessaan Pohjois-Teksasin osavaltion yliopistossa ja aloitti painiuransa vuonna 1980 Texasissa. Hän otti nimen Steve Austin käyttöön vasta aloittaessaan ammattilaispainiuransa vuonna 1990. Austin kuvaili ammattilaisuraansa edeltänyttä köyhyyttä niin pahaksi, että joutui kerran syömään raakoja perunoita kolmen päivän ajan odottaessaan sadan dollarin viikkopalkkaansa.