mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Ville Hukkanen Kazakstanissa käydyissä MM-kilpailuissa 2013 Hukkanen voitti alle 81 kilon sarjassa ensimmäisessä ottelussaan nepalilaisen Deepak Maharjanin mutta hävisi toisella kierroksella isäntämaan Adilbek Niazymbetoville.
Pauliina Hukkanen Heidi Pauliina Hukkanen (s. 18. helmikuuta 1976 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt suomalaisissa elokuvissa ja teattereissa sekä televisiosarjassa "Lehmän vuosi". Hänellä on ollut pieni rooli myös "Kumman kaa" -televisiosarjassa.
Matti Hukkanen Matti Hukkanen oli naimisissa vuoteen 1820 saakka Albertina Petanderin (1798–1820) kanssa ja vuodesta 1825 Rantasalmen lukkarin Johan Seskanderin (1769–1823) tyttären Maria Elisabet Johanintytär Seskanderin (s. 1802) kanssa.
Ville Hukkanen Turkissa käydyissä EM-kilpailuissa 2011 Hukkanen nyrkkeili alle 75 kilon sarjassa ja putosi jatkosta toisella kierroksella tultuaan hylätyksi ottelussa Ukrainan Dmitro Mitrofanovia vastaan. Mitrofanov johti ottelua tuossa vaiheessa pistein 16–4. .
Esa Hukkanen Hukkanen sai pronssia junioreiden EM-kilpailujen 71 kg:n sarjassa Schwerinissä 1982. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan, Budapestin EM-kilpailuissa 1985 hän karsiutui 71-kiloisten ensimmäisellä kierroksella. Hän hävisi ensimmäisen ottelunsa myös seuraavan vuoden Renon MM-kilpailujen 75 kg:n sarjassa.
Esa Hukkanen Hukkanen sai pronssia Torinon 1987 EM-kilpailujen 75 kg:n sarjassa. Hän voitti puolivälieräottelussa ruotsalaisen Peter Mokrickin tuomariäänin 4–1, mutta hävisi välieräkamppailussa Puolan Henryk Petrichille 0–5. Soulin olympialaisissa 1988 hän voitti samassa painoluokassa yhden ottelun selviytyen 16 parhaan joukkoon.
Matti Hukkanen Hukkanen oli myös kansanrunoilija ja hänen runojaan julkaistiin 1820-luvulla Turun Wiikko-Sanomissa. Näitä runoja olivat muun muassa toukokuussa 1820 julkaistu runo "Kalliista Ajasta vuonna 1819". Elias Lönnrot yöpyi runonkeruumatkallaan Hukkasen luona Rantasalmella 29. – 30. toukokuuta 1828 ja merkitsi Hukkaselta muistiin yhden kirkonrakennusta käsitelleen runon.
Esko Hukkanen Hukkanen näytteli Oulun, Imatran, Kouvolan, Joensuun, Lappeenrannan ja Mikkelin teattereissa. Hän jäi eläkkeelle Lahden kaupunginteatterista vuonna 1991, mutta jatkoi näyttelemistä. Hänet muistetaan muun muassa elokuvista "Simpauttaja" ja "Painija", sekä televisiosarjoista "Velipuolikuu", "Elämän suola" ja "Team Ahma". Hänen viimeiseksi roolikseen jäi Kullervo Väkeväisen rooli tv-sarjassa "Lehmän vuosi".
Joulukuun ryhmä Ryhmän syntymisen taustalla oli ns. taidekapina, joka koettiin Oulun taidemuseon perustamisen jälkeen, kun ryhmä taiteilijoita syytti kaupunkia yksipuolisista museo-ostoista kaupungin järjestettyä kutsunäyttelyn ostoja varten. Syrjäytetyt taiteilijat olivat Ilmo Pihkala, Olli Pohjola, Aatto Hukkanen, Pentti Junno ja Pentti Loponen. Tukenaan oululaisen taide-elämän ”grand old man” Paavo Leinonen syrjäytetyt taiteilijat järjestivät vastalauseena Oulun kaupungintalon lämpiöön oman protestinäyttelynsä. Ryhmän ytimen muodostivat Aatto Hukkanen, Pentti Junno, Ilmo Pihkala ja Leo-Lassi Saarela. Joulukuun ryhmä piti näyttelyitä vuoteen 1968 saakka.
Tom Bombadil Suomalaisessa televisiosarjassa "Hobitit" Tomia esittää Esko Hukkanen.
Pauliina Hukkanen Nykyään hän työskentelee myös freelancer-näyttelijänä kesäteattereissa ja komediaesityksissä. Lisäksi hän työskentelee korumuotoilijana.
Keski-Uudenmaan Teatteri Rooleissa Pauliina Hukkanen, Markku Hyvönen, Ulla-Sisko Tamminen, Tuomas Turkka
Keski-Uudenmaan Teatteri Rooleissa Seppo Halttunen, Ari-Matti Hedman, Pauliina Hukkanen, Anna-Leena Sipilä
@junkmail @junkmail oli suomalainen rap-yhtye, johon kuuluivat helsinkiläiset O;D (Ossi Jaala), Mr.Producer (Mikko Hukkanen) ja Rii (Riikka Pitkänen).
Keski-Uudenmaan Teatteri Rooleissa Jari Hämäläinen, Pauliina Hukkanen, Heikki Lund, Anna-Leena Sipilä, Mikko Pörhölä, Waltteri Immonen
Keski-Uudenmaan Teatteri Rooleissa Mira Kivilä, Ulla-Sisko Tamminen, Markku Hyvönen, Juha-Pekka Palonen, Pauliina Hukkanen, Tuomas Turkka, Simo Tamminen
Ville Hukkanen Hän voitti ensimmäisen Suomen mestaruutensa yleisessä sarjassa jo 16-vuotiaana vuonna 2009. Mutta on sitten urallaan kärsinyt useista käsivammoista johtuneista loukkaantumisista. .
Reijo Viita Reijo lauloi ja salintäyteisen yleisön reaktio oli niin pauhaava, että tiesin tähden löytyneen, sanoi Linna. Kyllähän helsinkiläiset Reijon tiesivät jo Teuvo Ihanuksen yhtyeestä. 
Linna ottikin Reijon orkesteriinsa heti ja lehtihaastattelussa tuolta ajalta toteaa, että menestys on ollut joka paikassa yhtä hyvä ja nimikirjoituksen pyytäjiä riittää.
Keski-Uudenmaan Teatteri Rooleissa Ilkka Heiskanen, Hilja Heiskanen, Tarja Heinula, Mira Kivilä, Markku Hyvönen, Ulla-Sisko Tamminen, Pauliina Hukkanen, Anu Tamminen
Reijo Viita Rumpali Göran ”Jösse” Lindblad oli jo aikaisemmin puhunut Kullervo Linnalle Reijo Viitasesta, joka soittaa hyvin klarinettia ja osaa laulaakin, sillä Kullervo etsi uutta solistia. 
Reijo Taipale oli nimittäin perustamassa omaa orkesteria. Linna haetuttikin Reijon tuuraajaksi ison orkesterin eteen ja sanoi – siinä on Reiska mikrofoni alahan laulaa.
Holvi (yritys) Holvin perustivat Helsingissä vuonna 2011 Tuomas Toivonen, Kristoffer Lawson, Teemu Hukkanen ja Mikko Teerenhovi. Vuonna 2016 espanjalainen pankkikonserni BBVA osti Holvin.
Keski-Uudenmaan Teatteri Rooleissa Seppo Halttunen, Anna-Leena Sipilä, Eeva Putro, Mikko Pörhölä, Johanna Kokko, Ulla-Sisko Tamminen, Pauliina Hukkanen, Suzanne Ylönen, Iiro Myller
Reijo Reijo on suomalainen miehen etunimi. Se on muunnelma latinan "Gregorius" ja edelleen kreikan "Gregorios"-nimestä, jonka merkitys on "valpas". Reijon nimipäivä on 12. maaliskuuta, paavi Gregorius I:n muistopäivänä.
Leander Reijo Leander Reijo (1904–1932) oli Viron Inkerissä asunut inkeriläinen heimoaktivisti. Hänestä käytettiin myös nimitystä "Inkerin kuningas". Reijo opiskeli vuosina 1923–1924 Akateemisen Karjala-Seuran kustantamana. Hän perusti Viron Inkeriin Inkeri-Seuran vuonna 1924 ja toimi seuran lehden "Sananseppä" päätoimittajana vuoteen 1931 asti. Vuonna 1931 Leander Reijo kaapattiin Neuvostoliittoon ja ammuttiin 19. kesäkuuta näytösprosessin jälkeen.
Reijo Viita Reijo Viita, oik. Reijo Viitanen (s. 12. joulukuuta 1936 Pohjaslahti) on erityisesti 1960-1970-luvuilla esiintynyt suomalainen iskelmälaulaja, joka oli Kullervo Linnan orkesterin pitkäaikaisin laulusolisti.
Reijo Ikonen Reijo Ikonen (s. 1959) on suomalainen oopperalaulaja ja tenori. Reijo Ikonen on esiintynyt tenoriosissa Suomen Kansallisoopperassa, Savonlinnan oopperajuhlilla ja Suomen oopperaliiton palveluksessa, solistina kirkkomusiikkiteoksissa sekä konsertoinut ulkomailla.
Reijo Viita Reijon menestys johti myös Fan–Clubin perustamiseen Helsingissä. Keikkaputki Kullervo Linnan orkesterilla ja Reijo Viidalla oli melkoinen. 
Vuonna 1967 oli 178 keikkaa ja 1968 oli 180 keikkaa. 
Päivätyön ohella urakka on ollut melkoinen. Tuolloin oli menossa tangobuumi ja levytykset olivat singlelevyjä, joita tehtiin muutama vuodessa. Levytysten määrä ei tämän vuoksi noussut suureksi. LP-levy yleistyikin vasta seuraavina vuosina. Tangokauden jälkeen tuli humppabuumi ja jälleen tarvittiin levytyksiin Reijo Viitaa. 
Fonovox–yhtiö tuotti Reijolle LP-levyn, jossa sovituksista vastasi Seppo Rannikko. Tähän juhlalevyyn on siitä valittu Kullervo Linnan ” Muistojen Inari,” Jarmo Jylhän ”Kadotettu onni” ja Seppo Rannikon ”Yö Volgalla.”
Lentopallon miesten mestaruussarjakausi 1955 Mestarijoukkue Järvensivun Kisa: Reijo Mikkonen, Lauri Syrjä, Raimo Lehto, Reijo Siren, Kalevi Vilenius, Reijo Roine, Matti Metsola, Pekka Vilen, Kari Koskinen ja Veikko Rantanen.
Racketlon Ensimmäiset racketlonliiton hallituksen jäsenet olivat pj. Martti Vottonen (MyyrSquash), Henri Bruun (JTS), Tommi Laine (RCU), Kari Hukkanen (PaSa), Jari Utriainen (Lahden Kortteliliiga) ja sihteerinä toimi Markku Merta (MyyrSquash).
Vegarus Vuoden 1939 rekonstruktiokartassa kylässä näkyy Kylänniemessä tsasouna ja hautausmaa ja etelämpänä Vegarusjoella vesimylly. Kylässä pohjoisempana oli myös kauppa, koulu, uusi hautausmaa, tanssilava ja ilmantorjuntatorni. (Kyläkartta "Vegarus 1939", Eija Hukkanen 2002)
Keski-Uudenmaan Teatteri Rooleissa Pertti Koivula, Kaisa Mattila, Seppo Halttunen, Pauliina Hukkanen, Mira Kivilä, Mika Nuojua, Jenni Rautawaara, Anu Sinisalo, Simo Tamminen, Ulla-Sisko Tamminen, Valtteri Tuominen
Reijo Viita Reijo Viita tuli Helsinkiin 1955. Työ järjestyi ensin Pasilan Konepajalta ja sieltä silloiselle Aerolle. Työ oli lentokoneiden moottorien koekäyttö korjauksien jälkeen. Reijo piti päivätyönsä koko laulajan uransa ajan.
Passio (ravintola) Passio Keittiö ja Baari on helsinkiläinen laaturavintola, joka sijaitsee Kalevankadulla Kampissa. Ravintolan keittiömestarina toimii Jesse Vottonen Ravintolan perusti Panimoravintola Huvilan toimitusjohtaja ja olutmestari Jussi Hukkanen kahden muun osakkaan kanssa keväällä 2014.
Lentopallon miesten mestaruussarjakausi 1954 Mestarijoukkue Järvensivun Kisa: Eero Antila, Raimo Lehto, Seppo Nikkilä, Veikko Rantanen, Matti Mestola, Reijo Mikkonen, Pekka Myllymäki, Reijo Roine, Reijo Siren, Pekka Vilen, Lauri Syrjä, Markku Vuori ja Kalevi Vilenius.
Reijo Vahtokari Reijo Vahtokari (s. 17. marraskuuta 1954 Pori) on suomalainen toimittaja ja nuortenkirjailija. Hän on opiskellut kotimaista kirjallisuutta, taidehistoriaa ja sosiologiaa ja valmistunut yhteiskuntatieteiden maisteriksi pääaineenaan tiedotusoppi. Reijo Vahtokari on työskennellyt yli 20 vuotta Suomen Kuvalehden yleistoimittajana ja toimitussihteerinä. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Reijo Viita Pohjaslahden Työväenyhdistyksen Torvisoittokunta oli perustettu 1919. Reijo Viita meni soittokuntaan 1940- luvun lopulla. Reijo sanoi – klarinetti sieltä annettiin käteen. Opettajaksi alkoi Veikko Tiensuu. Soittokunta saikin nopeasti uuden nuoren klarinetistin, joka kiersi vuoteen 1955 asti soittokunnan mukana.
Reijo Salo Reijo Salo on seuraavien henkilöiden nimi:
Tuleva keräilyharvinaisuus Yhtyeen varsinainen laulaja Hara Laukkanen laulaa levyllä vain kaksi kappaletta (1 ja 9). Kappaleet 2-6, 8 laulaa Rane Rautiainen, kappaleen 7 laulaa yhtyeen basisti Ari Hukkanen. Viimeinen kappale ”Truidii” on instrumentaali.
Reijo Heinonen Reijo Heinonen voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä
Reijo Jallinoja Reijo Jallinojan puoliso on sosiologi Riitta Jallinoja.
Reijo Salminen Reijo Salminen viittaa muun muassa seuraaviin henkilöihin:
Reijo Viita Sukunimi lyhennettiin Viidaksi tässä yhteydessä. Levy nousi molemmilla kappaleillaan heti listoille. 
Reijo Viidasta tuli tähti, josta musiikkitoimittajat kirjoittivat eri lehtiin. 
Radio- ja TV-esiintymiset tulivat mukaan. ”Syksyn sävel” oli Ilta–Sanomien listalla kotimaisista kuudes parhaimmillaan. Suosituimmat kotimaiset –listalla Reijo oli yhdeksäs. Myös seuraavat levytykset nousivat listalle.
Reijo Jallinoja Reijo Seppo Jallinoja (s. 3. toukokuuta 1941) on suomalainen arkkitehti.
Reijo Peltola Reijo Peltola teki yhdessä työryhmän kanssa useita äidinkielen ja uskonnon oppikirjoja.
Reijo Viita Uudelle solistille oli saatava levy ja Kullervo Linna veikin jo kesäkuussa Reijon koelauluun Toivo Kärjen luo. Reijo muistaa – lauloin ”Tähti ja meripoika" – valssia ja Topi säesti pianolla. Vain vähän lauloin, kun Topi sanoi – aloitetaan. Huomiseksi sävellän tangon ja Kullervo säveltää singlen toiselle puolelle. 
Kaksi päivää harjoittelet ja sitten levytetään.
Reijo Hottola Reijo Hottola (1937 Pertunmaa – 1987) oli suomalainen Polvijärvellä asunut opettaja ja kirjailija.
Reijo Lahtinen Reijo Lahtinen (s. 14. elokuuta 1939 Kangasala) on suomalainen näyttelijä ja oopperalaulaja.
Reijo Kumpuniemi Reijo Kullervo Kumpuniemi (s. 13. joulukuuta 1941 Ranua) on suomalainen runoilija.
Reijo Hakanen Reijo Hakanen (s. 20. elokuuta 1943 Kangasala) on suomalainen entinen jääkiekkohyökkääjä.
Reijo Salminen (juontaja) Aikaisemmin Reijo Salminen on toiminut muun muassa Mallasjuoman palveluksessa markkinointipäällikkönä.
Reijo Taipale Reijo Toivo Taipale (s. 9. maaliskuuta 1940 Miehikkälä) on suomalainen iskelmälaulaja.
Reijo Mansikka Reijo Mansikka (s. 23. tammikuuta 1959 Tampere) on jääkiekkovalmentaja ja entinen pelaaja.
Reijo Lehtinen Reijo Antero Lehtinen (s. 17. huhtikuuta 1929 Helsinki) on suomalainen kirjailija.
Reijo Häyry Reijo Häyry (s. 17. kesäkuuta 1929) elintarviketeollisuuden vaikuttaja, toimitusjohtaja ja kauppaneuvos.
Reijo Höykinpuro Reijo Höykinpuron nuoremmat veljet Pekka ja Paavo Höykinpuro kilpailivat myös kestävyysjuoksussa.
Reijo Mattinen Reijo Mattinen (s. 1963) on suomalainen suunnistaja ja kolminkertainen viestisuunnistuksen MM-mitalisti.
Reijo Mäki Reijo Juhani Mäki (s. 12. lokakuuta 1958 Siikainen) on suomalainen kirjailija.
Reijo Vaittinen Reijo Vaittinen (s. 24. tammikuuta 1956 Suonenjoki) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Reijo Vuorinen Reijo Vuorinen (s. 18. kesäkuuta 1959 Hämeenlinna) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Reijo Koivu Reijo Koivu (s. 26. kesäkuuta 1947 Riihimäki) on suomalainen entinen aitajuoksija.
Reijo Malm Reijo Antero Malm (s. 22. joulukuuta 1934 Savonlinna) on suomalainen toimittaja ja näytelmäkirjailija.
Reijo Haka Reijo Haka (s. 16. maaliskuuta 1955, Kouvola) on entinen suomalainen pesäpalloilija ja pelinjohtaja.
Reijo Takala Reijo Takala (s. 1931 Petroskoi) on venäläinen venäjän ja suomen kielellä kirjoittanut runoilija.
Reijo Ahtokari Reijo Ahtokari (s. 26. elokuuta 1930 Lohja) on suomalainen filosofian tohtori ja historiantutkija.
Reijo Leppänen Reijo Kalevi Leppänen (s. 8. marraskuuta 1951 Turku) on entinen suomalainen jääkiekkohyökkääjä.
Reijo Vähälä Reijo Untamo Vähälä (s. 7. maaliskuuta 1946 Alajärvi) on suomalainen entinen korkeushyppääjä.
Reijo Viita JP – Musiikki tuotti myös LP – levyn Reijolla ja jälleen oli sovittajana Seppo Rannikko.
Reijo Höykinpuro Reijo Untamo Höykinpuro (s. 16. elokuuta 1933 Alajärvi) on entinen suomalainen kestävyysjuoksija.
Reijo Ruotsalainen Reijo Ruotsalaisen isä oli jääkiekkovalmentaja Reino "Pappa" Ruotsalainen. Reino Ruotsalainen aloitti vuonna 1967 valmentajauransa Kärppien juniorijoukkueissa ja valmensi 1970-luvulla Kärppien junioreita useasti mitaleille. Hän valmensi lisäksi Jokereita ja KooKoota. Jokereissa Ruotsalainen sai vuonna 1983 vuoden valmentaja -tittelin, kun hän oli valmentanut joukkueen hopealle.
Reijo Ruotsalainen ja vaimonsa Ulla ovat molemmat Jehovantodistajia. Heillä on yksi poika, joka asuu pääkaupunkiseudulla.
Reijo Jyrkiäinen Reijo Einari Jyrkiäinen (s. 6. huhtikuuta 1934 Suistamo) on suomalainen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja hallintomies.
Reijo Rautajoki Reijo Eero Rautajoki (s. 15. lokakuuta 1946 Kajaani) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Reijo Koski Reijo Kalevi Koski (s. 21. marraskuuta 1932 Tampere) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Reijo Tuomi Reijo Antero Tuomi (s. 1. lokakuuta 1935 Järvenpää) on suomalainen mainostoimittaja, kääntäjä ja kirjailija.
Reijo Laine Reijo Artturi Laine (s. 28. tammikuuta 1937 Helsinki) on suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija.
Reijo Kela Reijo Veli Kela (s. 8. lokakuuta 1952 Suomussalmi) on suomalainen tanssija, koreografi ja performanssitaiteilija.
Reijo Jalava Reijo Jalava (18. helmikuuta 1932 Helsinki – 25. tammikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija.
Reijo Kanerva Reijo Juhani Kanerva (29. tammikuuta 1944 Ylöjärvi – 1. maaliskuuta 2016) oli suomalainen jalkapalloilija.
Carl Erik Mannerheim Mannerheim tunnettiin vahvoista mielipiteistään, eikä hän loppuaikoinaan nauttinut kovinkaan suurta Venäjän hallitsijan suosiota . Hän kuoli matkalla Turussa 1837. Carl Erik Mannerheim oli Mannerheim-suvun ensimmäinen Suomeen muuttanut jäsen ja marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin isoisän Carl Gustaf Mannerheimin isä.
Anastasie Mannerheim Anastasie ”Stasie” Mannerheim (23. huhtikuuta 1893 Pietari – 18. huhtikuuta 1978 Letchworth”Marskin tytär kuoli Englannissa.” "Vuosikirja 1978", s. 103 Hertfordshire, Englanti) oli Suomen marsalkka Gustaf Mannerheimin ja vapaaherratar Anastasia Mannerheimin esikoinen. Hänellä oli sisar nimeltään Sophie.
Anastasia Mannerheim Mannerheimien tyttäret Anastasie ja Sophie elivät vanhempiensa avioeron jälkeen Britanniassa ja Ranskassa, jonne myös äiti Anastasia oli muuttanut. He pysyivät koko ikänsä naimattomina. Anastasia Mannerheim kuoli 1936 Pariisissa.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Vuonna 1880 Carl Robert Mannerheim ajautui vararikkoon ja pakeni Pariisiin rakastajattarensa kanssa. Nuori Gustaf Mannerheim pyrki samana vuonna ensi kertaa kadettikouluun, mutta huonolla menestyksellä. Helene Mannerheim kuoli vuoden 1881 alussa sydänkohtaukseen, ja hänen veljensä Johan Albert Edvard von Julin tuli lasten huoltajaksi.
Mannerheim (suku) Kreivi Gustaf Mannerheim (s. 1964) kuoli vuonna 2015. Siitä lähtien suvun päämies on ollut kreivi Carl Erik Mannerheim (s. 1929), joka asuu Cannesissa ja on eläköitynyt, öljytankkereilla työskennellyt yli-insinööri. Suomessa elää yhä suvun vapaaherrallisen suvun jäseniä, mutta ei kreivillisen haaran jäseniä.
Carl Robert Mannerheim Carl Robert Mannerheim oli naimisissa kaksi kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli vuorineuvos Johan Jakob von Julinin ja Charlotta Johanna Ottiliana o.s. Jägerskiöldin tytär Hedvig Charlotta Helena (Helene) von Julin, (1842–1881). Heidät vihittiin vuonna 1862 ja avioliitto kesti Helene Mannerheimin kuolemaan vuonna 1881 saakka. Tästä avioliitosta oli seitsemän lasta, joiden kanssa Helene Mannerheim eli Louhisaaressa sillä aikaa kun hänen miehensä oleskeli pitkään Ranskassa ja Yhdysvalloissa tehden Suomeen vain lyhyitä vierailuja. Helene Mannerheim kuoli verrattain nuorena, vain 38-vuotiaana. Carl Robert Mannerheim palasi Pariisiin muutama päivä vaimonsa hautajaisten jälkeen ja lapset jäivät Suomeen von Julinin ja Mannerheimin sukujen hoiviin.
Carl Robert Mannerheim Toisen avioliittonsa Carl Robert Mannerheim solmi Pariisissa vuonna 1883, puoliso oli hovineiti, vapaaherratar Sofia Nordenstam (1849–1914). Sofia Nordenstamin isä oli senaattori ja kenraali, vapaaherra Johan Mauritz Nordenstam ja äiti Olga o.s. Panova. Toisesta avioliitosta syntyi yksi lapsi. Perhe muutti takaisin Suomeen vuonna 1887.Sofie Mannerheim kuoli kesällä 1914 ja Carl Robert Mannerheim saman vuoden lokakuussa.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheimin avioliitto päättyi käytännössä jo vuonna 1902 epäviralliseen asumuseroon. Alun perinkin liitossa oli ollut riskitekijöitä, sillä Mannerheimin väitettiin menneen sukunsa painostuksesta rikkaisiin naimisiin, ja että Mannerheim olisi ollut kiinnostuneempi Anastasian pikkusiskosta. Oltuaan 1900-luvun alussa puolitoista vuotta sotasairaanhoitajana Punaisen Ristin palveluksessa Kaukoidässä Anastasia Mannerheim jätti miehensä ja muutti tyttäriensä kanssa Ranskaan ja vuonna 1903 Kiinan kautta Yhdysvaltoihin vieden molemmat lapset mukanaan. Kymmenen vuotta myöhemmin vuonna 1913 molemmat tyttäret tulivat Suomeen ja sukulaisten hoiviin, sillä isä oli Varsovassa Puolassa eikä voinut ottaa tyttäriä luokseen. Virallisesti Mannerheim erosi kuitenkin vaimostaan vasta vuonna 1919. Muistelmateoksessaan Mannerheim omistaa avioliitolleen ja vaimolleen ainoastaan yhden lauseen. Anastasie ja Sophie elivät vanhempiensa avioeron jälkeen naimattomina Britanniassa ja Ranskassa. Anastasia Mannerheim kuoli 1936 Pariisissa.
O. R. Bäckman Bäckman kävi useasti Mannerheim-museolla muistelemassa aikaansa marsalkan palveluksessa ja pitämässä museon henkilökunnalle opetustilaisuuksia. Hän oli myös läsnä museon 50-vuotistilaisuudessa 3. marraskuuta 2001 ja esitteli museon esineistöä presidentti Tarja Haloselle. Bäckman kertoi kokemuksistaan Mannerheimin adjutanttina sekä Mannerheim-museon alkuvaiheista ja toiminnastaan sen intendenttinä Mannerheim-museon henkilökunnalle vuosina 1998–2006. Bäckmanin kuvaukset tallennettiin nauhalle ja ne purettiin myöhemmin tekstiksi vuonna 2011 julkaistuun "Mannerheimin adjutanttina" -kirjaan. Bäckman osallistui myös kirjan kirjoittamiseen, mutta ehti kuitenkin kuolla ennen sen julkaisemista. Bäckman kuoli Helsingissä 95 vuoden ikäisenä 12. helmikuuta 2007.
Sophie Mannerheim (nuorempi) Sophie kuoli naimattomana vuonna 1963 ja testamenttasi koko omaisuutensa Alixille. Kuoltuaan vuonna 1989 Alix haudattiin Sophie Mannerheimin viereen yhteisen muistomerkin alle Pariisin venäläiselle hautausmaalle.
Mannerheim (suku) Suvun historia liittyy sekä Ruotsin että Suomen historiaan. Oletetaan, että ensimmäinen ruotsalainen Mannerheim olisi Saksasta tulleita hansakauppiaita, ja muuttanut Ruotsiin 1600-luvun alkupuolella. Kantaisä oli Henrik Marhein. Hänen tiedetään toimineen Gävlessä kauppiaana 1645. Hän kuoli Tukholmassa 1667.
Mannerheimin murhayritys 1920 6. huhtikuuta Weckman sai Salon käsiinsä ja antoi tälle viikon aikaa surmata joko Mannerheim tai sotaministeri ja Uudenmaan läänin maaherra Bruno Jalander, muussa tapauksessa hän kuolisi itse. Tämäkään yritys ei onnistunut sillä Mannerheim ja Jalander eivät tulleet Helsingin suojeluskuntajuhlaan viranomaisten saatua vihiä yrityksestä. Salo palautti pistoolinsa ja pakeni sen jälkeen. Weckman ja Suokas yrittivät paeta Venäjälle kahden avustajansa kanssa mutta heidät pidätettiin Helsinki-Viipuri-junasta yöllä 21. huhtikuuta. Salo pidätettiin Espoossa 23. huhtikuuta.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheim kuoli 83-vuotiaana Lausannessa, Sveitsissä 27. tammikuuta 1951 klo 23.30 (Suomen aikaa 28. tammikuuta 1951 klo 00.30). Suomen aikaan perustuva kuolinpäivä jäi Suomessa useisiin hakuteoksiin, sillä sisällissota alkoi Mannerheimin johtamien hallituksen joukkojen, valkoisten osalta sunnuntaina 28. tammikuuta 1918. Marsalkan vuoteen äärellä olivat hänen viimeisillä hetkillään hänen ruotsalainen henkilääkärinsä Nanna Svartz, hänen adjutanttinsa eversti Olof Lindeman ja Suomen Bernin-suurlähettiläs Reinhold Svento.
Kurmanžan Datka Vuonna 1906 Carl Gustaf Emil Mannerheim, Venäjän armeijan eversti, vieraili Kurmanžan Datkan luona. Mannerheim teki Keski-Aasiaan ja Kiinaan ratsain tutkimusretken, joka kesti kaksi vuotta (1906–1908) ja jonka aikana hän keräsi noin 1 200 esinettä ja 1 500 kuvaa. Mannerheim kuvasi myös Kurmanžania ja oli yllättynyt siitä, että 96-vuotias musliminainen suostuu kuvattavaksi ja vielä hevosen selässä. Kuusi kuukautta myöhemmin Kurmanžan kuoli. Hänellä oli kuollessaan elossa kaksi poikaa ja kaksi tytärtä, 31 lastenlasta ja 57 lastenlastenlasta, joilla oli vielä 6 lasta.
Mikko Anttonen Mikko Anttonen syntyi Parikkalan Rautalahden kylässä 1911 ja kuoli Savonlinnan keskussairaalassa 2005. Hänet on haudattu Parikkalan hautausmaalle. Anttonen on Mannerheim-ristin ritari numero 166, Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 21. joulukuuta 1944 ansioistaan jatkosodassa. Hänen sotilasarvonsa ritariksi nimitettäessä oli kersantti, 4. kesäkuuta 1968 hänet ylennettiin vääpeliksi.
Leo Kojo Leo Johannes Kojo (28. kesäkuuta 1917 Parikkala – 25. tammikuuta 2006 Lappeenranta) oli suomalainen Mannerheim-ristin ritari. Hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 23.8 1942 numerolla 82. Hän oli sotilasarvoltaan vääpeli ja toimi joukkueenjohtajana 4. Rajajääkäripataljoonassa Kojo jäi sotien jälkeen Rajavartiolaitoksen palvelukseen ja eteni aina majuriksi asti. Hän kuoli 25.tammikuuta 2006 Lappeenrannassa
Veikko Leskinen Veikko Kullervo Leskinen (31. toukokuuta 1920 Kuhmo – 21. maaliskuuta 1958 Nilsiä) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 112. Kaukopartio-osaston johtajana 3. divisioonassa toiminut Leskinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 4. kesäkuuta 1943. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä luutnantti. Leskisen sotien aikana suorittamien partioretkien pituus oli yli 5 000 kilometriä. Leskinen kuoli 37-vuotiaana sydänkohtaukseen.
Tammisunnuntai Venäläisten aseistariisuntaa Pohjanmaalla johtanut valkoisten ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim kuoli myös sattumalta tammisunnuntaina vuonna 1951.
Lausanne Suomen marsalkka C. G. E. Mannerheim kuoli 27. tammikuuta 1951 Lausannessa, jonne hänet kuljetettiin eläkepaikastaan Montreux’n Glionista.
Mannerheim-risti 28 ritariksi nimitettyä kaatui, yksi teki itsemurhan ja yhdeksän kuoli muista syistä jatkosodan aikana. Ensimmäisenä kaatui korpraali Arvid Janhunen, joka kuoli Karhumäen lähistöllä 26. marraskuuta 1941. Viimeinen kaatunut ritari oli kapteeni Paavo Kahla, joka sai surmansa tiedustelulennolla Kittilässä 23. lokakuuta 1944.
Johan Mauritz Nordenstam Nordenstam meni vuonna 1839 Kaukasiassa naimisiin venäläisen nimineuvoksen tyttären Olga Vladimirovna Panovan (1823–1891) kanssa. Heidän ainoa poikansa kuoli heti syntymän jälkeen vuonna 1841. Kolme tytärtä eli aikuisiksi, ja kaksi heistä toimi keisarinnan hovineitinä. Tyttäristä Sofia meni myöhemmin naimisiin kreivi Carl Robert Mannerheimin kanssa ja Anna kauppaneuvos Nicolas Sinebrychoffin kanssa. Sofia Nordenstamista tuli näin myös marsalkka C. G. E. Mannerheimin äitipuoli.
Mannerheimin murhayritys 1920 Teodor Sädevirta pääsi todistuksensa ansiosta vapaaksi ja toimi myöhemmin seppänä Kalvolassa. Hän kuoli 1958. On arveltu, että hän on saattanut olla poliisin tiedottaja, joka soluttautui ryhmään mukaan.
Claes Charpentier Suomeen palannut kenraaliluutnantti Charpentier valittiin joulukuussa 1917 eräiden upseerien kaksi vuotta aiemmin perustaman sotilaskomitean puheenjohtajaksi. Tarkoitus oli, että mahdollisen sodan syttyessä hänestä tulisi Suomen hallituksen joukkojen ylipäällikkö. Häntä pidettiin tehtävään sopivana komentajankokemuksensa sekä suomen kielen taitonsa vuoksi. Suomen senaatti tunnusti 7. tammikuuta sotilaskomitean viralliseksi elimeksi. Suomeen niin ikään palannut kenraaliluutnantti Mannerheim tuli samoihin aikoihin sotilaskomitean jäseneksi. Hän alkoi pian moittia komitean kollegiaalista päätöksentekoa saamattomaksi ja uhkasi erota sen jäsenyydestä, elleivät asiat muuttuisi. Kun yhteistyö Mannerheimin kanssa ei sujunut, Charpentier pyysi eroa 14. tammikuuta ja ilmoitti seuraavana päivänä senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudille tehtäviensä siirtyneen Mannerheimille. Charpentier ei osallistunut valkoisten sodanjohtoon sisällissodan aikana vaan vietti yksityiselämää kotonaan Helsingissä. Hän kuoli sydäninfarktiin saman vuoden joulukuussa.
Helsingin päärautatieasema Valtioneuvos J. K. Paasikivi keskusteli salissa seurueensa kanssa neuvottelumatkoilla Moskovaan ennen talvisotaa syksyllä 1939. Vuonna 1940 sotavaiheiden uuvuttama, presidentin tehtävät jättävä Kyösti Kallio oli matkalla Helsingistä kotiin Nivalaan. Hetkeä myöhemmin hän sai äkillisen sydänkohtauksen ja kuoli saattajiensa käsivarsille aseman päälaiturille. Saattajina asemalla olivat muun muassa marsalkka C. G. Mannerheim ja Kallion seuraajaksi valittu Risto Ryti. Tarinan mukaan Kallio menehtyi marsalkka Mannerheimin käsivarsille, mutta todellisuudessa kyseessä olivat presidentin adjutantti eversti Aladár Paasonen ja eversti A. F. Airo.
Nikolai Podgurski Podgurski ilmeisesti teki tammikuussa 1918 yhteistyötä kenraali C. G. E. Mannerheimin kanssa ja auttoi tämän johtamia Pohjanmaan suojeluskuntia ennen Vaasan valtausta, jonka aikana Vaasan venäläiset varuskunnat riisuttiin aseista. Hän oli yksi niistä Vaasassa oleskelleista venäläisistä komentajista, joiden on arveltu tehneen mahdollisesti Mannerheimin kanssa salaisen sopimuksen venäläisten aseiden vapaaehtoisesta luovuttamisesta Suomen valkoisille. Hän myös antoi Mannerheimille tärkeitä salaisia tietoja Pohjanlahden meripuolustuksen tilasta ilmoittaen muun muassa merimiinojen sijainnin rannikon edustalla. Myös punakaartit ja Suomessa toimineet bolševikkien sotilaskomiteat luulivat sisällissodan alkaessa Podgurskin olevan omalla puolellaan, mutta käsitys osoittautui pian virheelliseksi. Podgurski sai syyskuun 1918 lopussa Suomen viranomaisilta luvan matkustaa Tallinnaan, jossa hän kuitenkin pian sairastui ja kuoli espanjantautiin. Matkustuslupaa perusteltiin sillä, että ”"hänen sinnikkään ja tarmokkaan punaisten matruusikoplien vastaisen toimintansa ansiosta Pohjois-Suomi on välttynyt suurelta onnettomuudelta"”.
Gustaf Adolf von Rehausen Gustaf Adolf von Rehausen kuoli kotonaan Smedsbackassa (nyk. Enä-Sepän leirikeskus). Hänet haudattiin Vihtiin sotilaallisin kunnianosoituksin. Sotamarsalkka C.G. Mannerheim oli mukana hautajaisissa. Kenraalin muistoksi Vihdin Ojakkalassa on nimettynä Kenraalintie.
Onni Määttänen Mannerheim-ristin ritareista paikalla olivat Tuomas Gerdt ja Pentti Iisalo. Myös Iisalo piti juhlapuheen Määttäselle. Iisalo kuoli itse 8 kk myöhemmin samana vuonna. Neljäs elossa ollut ritari Heikki Nykänen ei päässyt osallistumaan juhliin.
Mannerheim (suku) Carl Gustaf Mannerheimin ja Eva Vilhelmina von Schantzin poika oli Carl Robert Mannerheim. Hän avioitui Hedvig Charlotta Helene von Julinin kanssa vuonna 1862 ja Sofia Nordenstamin kanssa vuonna 1883. Carl Robert Mannerheimin lapsia olivat muun muassa ylihoitaja Sophie Mannerheim (1863–1928), Suomen presidentti ja marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim (1867–1951), kartanonomistaja Johan Mannerheim (1868–1934) sekä kirjataiteilija ja kirjailija Eva Mannerheim-Sparre (1879–1957).
Carl Gustaf Emil Mannerheim Koska suvussa oli monta Carl-nimistä, kutsumanimenään Mannerheim käytti toista nimeään Gustaf, joten hän saattoi allekirjoittaa "Sotamarsalkka G. Mannerheim", "Sotamarsalkka Mannerheim" tai "G. Mannerheim". Valtionhoitajakaudellaan vuonna 1919 hän myös suomensi nimensä kirjoitusasun muotoon "Kustaa Mannerheim". Venäjän palveluksessa Mannerheimista käytettiin pääasiassa etunimi–isännimi-yhdistelmää Gustav Karlovitš (). Virallisiin asiakirjoihin hänen nimensä kirjoitettiin Venäjällä 1890-luvulla Karl Gustafovitš () ensimmäisen etunimen takia. Carl Gustaf Emil Mannerheim ei pitänyt viimeisestä etunimestään Emilistä, joten hän kirjoitti nimikirjoituksensa usein ilman E:tä eli muodossa "C. G. Mannerheim". Sotilastapaan hän kirjoitti virallisiin asiakirjoihin yleensä vain sotilasarvonsa ja sukunimen.
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas Mannerheim oli Suomen presidenteistä ensimmäinen, jolle alettiin suunnitella patsasta. Helsingin patsas on Mannerheimin patsaista kuitenkin järjestyksessä vasta neljäs. Lauri Leppäsen Mannerheimin patsas paljastettiin 4. kesäkuuta 1955 Seinäjoella, Evert Porilan jo 1939 veistämä Mannerheimin patsas 4. kesäkuuta 1956 Tampereella ja Veikko Leppäsen Mannerheimin ratsastajapatsas 19. joulukuuta 1959 Lahdessa. Kaikkein ensimmäinen Mannerheim-muistomerkki oli Sveitsin Montreux’ssa sijaitseva obeliskimainen muistopaasi, joka paljastettiin 14. toukokuuta 1955, pari viikkoa ennen Seinäjoen patsasta. Lisäksi presidenteistä K. J. Ståhlberg ehti saada patsaan Helsinkiin ennen Mannerheimia vuonna 1959. Ratsastajapatsaan valintaa veistostyypiksi perusteltiin paitsi sillä, että Mannerheim oli ratsumies, myös sillä, että maailmalla ratsastajapatsaita on pystytetty hallitsijoille ja suurille sotapäälliköille. Suomalaisessa kuvanveistossa niitä ei juuri ollut ennen Helsingin ja Lahden Mannerheim-patsaita.
Mannerheimin patsas Mannerheimin patsas voi tarkoittaa seuraavia C. G. E. Mannerheimin kunniaksi pystytettyjä patsaita.Lisäksi Vaasan kaupungintalossa on sisätiloissa vuonna 1990 paljastettu kopio Helsingin ratsastajapatsaasta, Sveitsin Montreux'ssä ei-esittävä Mannerheimin muistomerkki vuodelta 1955 ja Mannerheimin syntymäpaikan, Louhisaaren kartanon, pihalla Askaisissa muotokuvamedaljongilla varustettu Mannerheimin muistopaasi vuodelta 1982.
Evo Mannerheim-Weckman Evo Mannerheim-Weckman oli marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin veljen Johan Mannerheimin (1868–1934) tytär ja runoilija Augustin Mannerheimin (1915–2011) sisar. Hän oli naimisissa vuodesta 1925 toimitusjohtaja Björn Weckmanin kanssa.
Erik Heinrichs Vuosina 1957 ja 1959 ilmestyi Heinrichsin kirjoittama kaksiosainen Suomen marsalkan elämäkerta "Mannerheim Suomen kohtaloissa". Keväällä 1957 Heinrichs vihittiin Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtoriksi. Jalkaväenkenraali Erik Heinrichs kuoli 16. marraskuuta 1965 Kivelän sairaalassa Helsingissä. Hänet on haudattu Helsingin Kulosaaren hautausmaalle.
Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas Veistoskilpailun voittaneen ja toteutetun ehdotuksen nimi oli "Suomen Marsalkka vapaaherra C. G. Mannerheim". Teos vihittiin paljastustilaisuudessa "Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsaaksi", josta tuli sen virallinen nimi. Sitä on kutsuttu myös "Mannerheimin ratsastajapatsaaksi", "Mannerheimin patsaaksi" ja "Marskin patsaaksi".
Pentti Iisalo Pentti Iisalo sai 28. lokakuuta 2008 sydänkohtauksen kesken osallistumisensa Suomiforum-keskustelutilaisuuteen kotikaupungissaan Lahdessa. Hänen sydämensä pysähtyi, mutta hänet saatiin elvytettyä. Iisalo kiidätettiin sairaalaan tehohoitoon, missä hän kuitenkin kuoli 30.10. Iisalo oli kuollessaan 88-vuotias. Hänen jälkeensä eloon jäi enää kolme Mannerheim-ristin ritaria.
Sophie Mannerheim (nuorempi) Sofia ”Sophie” Mannerheim (7. heinäkuuta 1895 Pietari – 8. helmikuuta 1963 Pariisi) oli Suomen marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin ja vapaaherratar Anastasia Mannerheimin nuorin tytär. Hänet oli nimetty isänpuoleisen tätinsä, ylihoitaja Sophie Mannerheimin mukaan. Hänellä oli sisar nimeltä Anastasie.
Anastasia Mannerheim Anastasija Arapova avioitui viisi vuotta vanhemman, Pietarissa Venäjän armeijan chevalierkaartissa palvelleen Mannerheimin kanssa 20-vuotiaana 2. toukokuuta 1892. Arapova oli ortodoksi ja Mannerheim luterilainen, joina he pysyivätkin. Anastasian molemmat vanhemmat olivat kuolleet, isä 1873 ja äiti 1890. Tutustuminen oli tapahtunut Mannerheimin palvelustoverin, Anastasijan serkun kautta. Avioliitto rikkaan kenraalin tyttären kanssa päätti rahavaikeuksista aiemmin kärsineen Mannerheimin taloudelliset ongelmat. Mannerheimien kotikieli oli ranska.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheim oli hyvin tarkka tyylistään, johon hän oli saanut vaikutteita paitsi viktoriaanisesta perheestään myös tsaarin armeijasta, jonka upseeristossa vallitsi tiukka säätyetiketti. Mannerheimin ulkoasu ja pukeutuminen olivat huoliteltuja: hän piti huolta siitä, että viikset oli oikein muotoiltu ja saappaat huolellisesti kiillotettu. John E. Screenin mukaan Mannerheim ymmärsi julkisen kuvan säilyttämisen tärkeyden: muun muassa jatkosodan aikana Mannerheim kielsi julkaisemasta itsestään kuvia, joissa hän näyttäisi väsyneeltä. Mannerheim piti myös terveydestään huolta, ja muun muassa puhdisti hampaansa päivittäin vesisuihkulla.Ensimmäinen Mannerheimia käsitellyt fiktiivinen "elokuva" oli Matti Kassilan "Päämaja" (1970), joka perustui Ilmari Turjan samannimiseen näytelmään. Elokuvassa Mannerheimia esitti Joel Rinne, joka oli tehnyt saman roolin jo aiemmin Kansallisteatterin lavalla.
Marsalkka Mannerheimille myönnetyt kunnianosoitukset Vuonna 1919 Suomen Partioliitto kutsui Mannerheimin Suomen ensimmäiseksi kunniapartiolaiseksi. Elokuussa 1933 Mannerheim otti vastaan partioliikkeen perustajan Lordi Robert Baden-Powellin tämän Suomen vierailulla. Mannerheimin mukaan on nimetty myös yksi Suomen Partiolaisten ansiomerkki, Mannerheim-solki.
Louhisaaren kartano Carl Erik ja Vendla Sofia Mannerheimin pojanpoika Carl Robert Mannerheim, marsalkka Mannerheimin isä, omisti kartanon vuodesta 1863 lähtien ja tilasi vuonna 1874 puutarhasuunnitelman turkulaiselta Paludan & Stenius -toimistolta. Suunnitelmassa ei puututtu puiston päälinjoihin, vaan tehtiin pikemminkin pientä ajanmukaistamista ja uudenaikaistamista. Muutoksia tehtiin 1870- ja 1880-luvuilla: puistoon hankittiin uusia kukkaistutuksia ja muun muassa leikkimökki Mannerheimin lapsille. Myös kartanon viimeinen Mannerheim-sukuinen omistaja Vilhelmina Mannerheim hankki puutarhaan ja puistoon runsaasti taimia ja kasvinsiemeniä ulkomaita myöten. Puiston nykyiset vanhat puut ovat peräisin Mannerheimien omistusajan lopulta.
Yrjö Puhakka Yrjö Puhakan vanhemmat olivat kappalainen Tapani Puhakka ja Jenny Sofia Fredrika Vilskman. Hän meni vuonna 1914 naimisiin Ester Amalia Oeschin kanssa. Yrjö Puhakan poikia olivat hävittäjälentäjä ja Mannerheim-ristin ritari Olli Puhakka sekä tekniikan professori Lauri Puhakka. Puhakka kuoli Helsingissä helmikuussa 1971, jolloin hän oli 82-vuotias.
Olli Aulanko Aulanko joutui tiedotusvälineissä kovan arvostelun kohteeksi kun hän alkoholia nautittuaan törmäsi autollaan kylätiellä pyöräilijään ja pakeni paikalta. Mannerheim-ristin ritareista matrikkelin tehneen kirjailija Seppo Porvalin mukaan Aulanko murtui tapauksen jälkeen henkisesti, ryhtyi raivoraittiiksi ja alkoi tehdä ylipitkiä juoksu- ja hiihtolenkkejä kunnes sai sydänkohtauksen ja kuoli.
Johan Mannerheim Johan Mannerheimin vanhemmat olivat kreivi Carl Robert Mannerheim ja Hedvig Charlotta Helena von Julin. Hänen vanhempi veljensä oli marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheimilla ei 1920-luvun alussa ollut haluja lähteä mukaan politiikkaan: jyrkkä ristiriita Mannerheimin ja presidentti Ståhlbergin välillä piti Mannerheimin erossa hallinto- ja puolustustehtävistä. Tämä herätti jonkin verran kritiikkiä. Esimerkiksi R. A. Wrede piti demokraattisen hallitustavan heikkoutena sitä, ettei Mannerheimin kiistattomia kykyjä ja työteliäisyyttä käytetty Suomen hyväksi. Vaativien tehtävien puute olikin pulma Mannerheimille, ja välillä hän harkitsikin, että koska hänelle ei annettu tehtäviä Suomesta, hän voisi hakeutua jonkin eurooppalaisen suurvallan – kuten Ranskan – palvelukseen.
Augustin Mannerheim Mannerheim vastasi marsalkka Mannerheimin Ruotsiin siirtämästä arkistosta. Hän lahjoitti sen 1993 Suomen Kansallisarkistoon. Hänen aloitteestaan Steven Holl suunnitteli Kiasmaan ikkunan Mannerheimin ratsastajapatsaan kohdalle.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheimin muistoksi on pystytetty ratsastajapatsaat Helsinkiin ja Lahteen. Helsingissä vuonna 1960 järjestettyä ratsastajapatsaan paljastustilaisuutta on pidetty Mannerheimiin kohdistuneen kunnioittamisen huipentumana. Myös Mikkelissä, Seinäjoella, Turussa ja Tampereella on Mannerheimin patsas. Eräät patsaista ovat aiheuttaneet kaupungeissaan pitkällisiä patsaskiistoja. Sveitsin Montreux'ssa on hänen mukaansa nimetty puisto "Parc Mannerheim" sekä muistomerkki.
Johan Mannerheim Johan Mannerheim oli naimisissa vuodesta 1902 Sofia Palæmona Treschowin (1878–1948) kanssa. Heillä oli kuusi lasta joista tunnetuimmat olivat kirjailija Evo Mannerheim-Weckman ja vapaaherra, metsänhoitaja ja runoilija Augustin Mannerheim.
Eva Vilhelmina Mannerheim Eva Vilhelmina Mannerheim (o.s. "von Schantz", 2. syyskuuta 1810 – 19. toukokuuta 1895 Askainen) oli kreivi Carl Gustaf Mannerheimin puoliso ja marsalkka Mannerheimin isoäiti.
Eva Vilhelmina Mannerheim Mannerheimin perhe asui Louhisaaren kartanossa ja ajoittain Vaasassa, kun Carl Gustaf Mannerheim toimi Vaasan läänin maaherrana ja myös Viipurissa Carl Gustaf Mannerheimin toimiessa Viipurin hovioikeuden presidenttinä. Louhisaaren kartanon toisessa kerroksessa on huone, joka tunnetaan ”isoäidin makuukamarina”. Sinivihertävässä huoneessa on biedermeierajan verhomaalaukset ja Eva Mannerheim asui viimeiset vuotensa siellä.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheimin elämään liittyvistä aiheista on tehty myös useita televisiosarjoja ja -elokuvia. Paavo Rintalan romaanitrilogian pohjalta kuvatussa televisiosarjassa "Mummoni ja Mannerheim" (1971) marsalkkaa esitti Helge Herala. Toisen maailmansodan jälkeisiä vuosia käsitelleessä draamasarjassa "Sodan ja rauhan miehet" (1978) Mannerheimina oli Rolf Labbart, Paavo Haavikon käsikirjoittamassa televisioelokuvassa "Valtapeliä elokuussa 1940" (2002) Asko Sarkola ja historiallisessa draamasarjassa "Presidentit" (2005) Antti Litja. Åke Lindmanin elokuvissa "Etulinjan edessä" (2004) ja "Tali-Ihantala 1944" (2007) Mannerheimia esitti Asko Sarkola. Viisiosainen Mannerheim – Jörn Donnerin kertomana -dokumentti esitettiin YLE TV1:ssä tammikuussa 2011. Donner pyrki dokumentissaan Mannerheimin kokonaiskuvaan, joka on ristiriitainen.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Lopulta hänen kummitätinsä vetoomus sai keisarinnan hyväksymään Mannerheimin kaartin jäseneksi, mutta ensin tämän oli liityttävä rakuunoihin. Mannerheim palveli Puolan ja Saksan rajalla sijainneessa Kaliszissa 1889–1890, kunnes 1891 hänet siirrettiin Pietarissa sijaitsevaan chevalierkaartiin. Hän avioitui Pietarissa 2. toukokuuta 1892 venäläisen kenraalimajurin varakkaan perijättären Anastasia Arapovan kanssa. Avioliitto ratkaisi Mannerheimin taloudelliset ongelmat, joista hän oli kärsinyt koko ikänsä. Mannerheim oli Chevalier-kaartin rykmentin ensimmäisen eskadroonan ensimmäisen joukkueen johtaja ja ryhtyi 1895 hoitamaan rykmentin kuormastoa. Saatuaan siirron ylimpään hovitallihallintoon rykmentin komentaja von Grünwald kutsui Mannerheiminkin sinne hoitamaan hevosasioita. Mannerheim nimitettiin 14. syyskuuta 1897 hovitallihallituksen erikoistehtäviin.
Aladár Paasonen Paasonen oli jonkin aikaa Ruotsissa, sen jälkeen Ranskan tiedustelun palveluksessa Saksassa 1945–47 ja Espanjassa 1947–1948, Mannerheimin muistelmien toimitustyössä Sveitsissä 1948–1952, Yhdysvalloissa 1952–1955, CIA:n palveluksessa Länsi-Saksassa 1955–1963 ja vietti viimeiset vuotensa 1963–1974 eläkkeellä Yhdysvalloissa, jossa kuoli luusyöpään vuonna 1974.
Onni Kokko Tampereen taistelujen aikana Kokko haavoittui kuolettavasti. Messukylän kirkonmäellä 25. maaliskuuta hän sai osuman luodista ja halvaantui. Hänet kuljetettiin sotasairaalaan Vaasaan, jossa hän kuoli saamiinsa vammoihin. Ennen kuolemaansa Kokko ehti saada kenraali Mannerheimin myöntämän IV luokan vapaudenristin. Hän oli tuolloin ja on edelleen nuorin vapaudenristin saanut henkilö. Kokko haudattiin Vaasan sankarihautaan.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheimille oli 25. heinäkuuta 1919 perustettu kansalaislahjana "Kenraali Gustaf Mannerheimin kansallisrahasto". 16. elokuuta 1945 allekirjoittamassaan testamentissa hän määräsi omaisuutensa tälle rahastolle (nykyinen Mannerheim-säätiö) ja määräsi sen pääomaa käytettäväksi ensisijaisesti stipendien myöntämiseen suomalaisille upseereille ulkomaisissa sotakorkeakouluissa opiskelua varten. Säätiön varoilla ylläpidetään myös vuonna 1951 perustettua Mannerheim-museota.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Masennus ilmeni myös kapinointina Kadettikoulua kohtaan, minkä vuoksi Mannerheim lopulta erotettiin sieltä 22. heinäkuuta 1886. Muistelmiensa mukaan Mannerheim oli rikkonut poistumiskieltoa ja yöpynyt tutun henkikirjurin, 35-vuotiaan varatuomari Hugo Elfgrenin luona. Sieltä hänet löysi seuraavana aamuna kadettikoulun vääpeli. Kadettikunnan kasvatuskomitean pöytäkirjojen mukaan Mannerheim oli ”myöhemmin yöllä lähtenyt pahamaineisen henkilön kanssa tämän asuinpaikkaan maalle”. Kyseessä oli mahdollisesti homoseksuaalina tunnettu lennätinaseman päällikkö Agathon Lindholm. Pöytäkirjassa viitataan myös Mannerheimin "moraalittomiin hairahduksiin ja alentaviin irstailuihin". Koulu olisi voinut soveltaa karkotuspykälän ankarinta muotoa, joka olisi estänyt Mannerheimia opiskelemasta missään suomalaisessa koulussa tai yliopistossa, mutta Kadettikoulun toimikunta päätti äänestyksen jälkeen soveltaa lievempää rangaistusta sillä ehdolla, että Mannerheimin perhe jättäisi vapaaehtoisen eroilmoituksen..
Marsalkka Mannerheimin salonkivaunut Vaunu toimi Mannerheimin henkilökohtaisena makuuvaununa. Marsalkan lisäksi siihen majoitettiin tarvittaessa kenraalit Heinrichs, Nenonen ja Airo sekä Mannerheimin adjutantti. Viimeisen kerran Mannerheim käytti vaunua tammikuussa 1946 toimiessaan presidenttinä.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheim oli luterilainen. Ennen avioliiton solmimista Anastasia Arapovan vanhemmat yrittivät painostaa Mannerheimiä kääntymään ortodoksiksi, mutta tuloksetta. Mannerheimin molemmat tyttäret olivat kuitenkin ortodokseja (toinen kääntyi myöhemmin katolilaisuuteen).
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheim toivoi pääsevänsä Kadettikoulusta Pietariin Keisarin paašikouluun, joka oli maan arvostetuimpia sotilasoppilaitoksia. Kouluun pääsivät vain oppilaat, joilla oli perintönä kulkeva aatelisarvo. Lisäksi vaadittiin, että joko heidän isällään, isoisällään tai isoisoisällään oli vähintään kenraaliluutnantin arvo tai sitä vastaava siviiliarvo. Siviilivirat rinnastettiin upseerien arvoasteisiin Pietari Suuren laatiman arvoastetaulun mukaisesti. Mannerheim sai isänsä jättämään hakemuksen Paašikouluun, mutta Kadettikoulun johtaja kenraalimajuri Neovius ei suositellut Mannerheimia Paašikoululle perustellen, että Mannerheimin ranskan ja venäjän taito ei ollut tarpeeksi hyvä. Neoviuksen kirjeen vuoksi Mannerheimin hakemus hylättiin, ja hän masentui syvästi.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Jo presidentin töitä hoitaessaan Mannerheim oli ollut sairas mies. Vuoden 1945 syksyllä Mannerheimilla todettiin mahahaava. Mahahaava puhkesi 1946, ja se jouduttiin leikkaamaan Pietarsaaressa. Varmistuttuaan, ettei joutunut tuomittavaksi sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, sairasteleva Mannerheim erosi presidentin tehtävistä 78-vuotiaana maaliskuussa 1946. Eläkevuotensa hän vietti enimmäkseen ulkomailla. Vuonna 1946 Mannerheim osti itselleen Lohjalta Kirkniemen kartanon; hän oli neljäs marsalkka, joka kartanossa on asunut. Suuren osan loppuelämästään Mannerheim kuitenkin oleskeli Sveitsin Montreux'ssä, Genevenjärven rannalla, Glionin kylässä sijaitsevassa Valmontin yksityissairaalassa.
Carl Robert Mannerheim Mannerheim omisti isältään perimänsä Louhisaaren kartanon Askaisissa ja hän oli mukana perustamassa 1870-luvun alussa paperitehdasta ja puuhiomoa Kuusankoskelle. Hän toimi kuuden vuoden ajan 1872–1878 "Kuusankoski Osakeyhtiön" toimitusjohtajana. Mannerheim teki kuitenkin muun muassa uhkapelivelkojensa takia konkurssin 1879 ja kartano siirtyi 1880 hänen sisarelleen Mimmi (Eva Carolina) Mannerheimille. Carl Robert Mannerheim muutti jo sitä ennen rakastajattarensa Sofia Nordenstamin kanssa pois Suomesta ja vietti sitten taiteilijaelämää Pariisissa. Perheen seitsemän lasta joutuivat sukulaisten huostaan Mannerheimin vaimon kuoltua 1881.
Mannerheimin muistolaatta (Latvia) Mannerheimin muistolaatta Latvian Aprikin kartanossa paljastettiin 28. toukokuuta 2016. Mannerheim ja hänen vaimonsa Anastasia Arapova omistivat kartanon 1901–1912. Pariskunnan avioeron jälkeen kartano myytiin, ja Mannerheim keskittyi sotilasuralle. Muistolaatan aloitteentekijöitä ovat olleet Suomen aiempi Latvian suurlähettiläs Kirsti Eskelinen ja Latvian tiedeakatemian professori Ojars Sparitis. Hanketta tuki Marsalkka Mannerheimin perinnesäätiö. Laatta on pääoven vieressä.
Marsalkka Mannerheimille myönnetyt kunnianosoitukset Mannerheim lienee eniten kunniamerkkejä saanut suomalainen. Hän on saanut lukuisia korkea-arvoisia ulkomaalaisia kunniamerkkejä ja mm. suomalaisista ritarikunnista viisi suurristiä, joista kaksi jalokivien ja miekkojen kera, sekä muita erityisen harvinaisia suomalaisia kunniamerkkejä: 1. luokan Mannerheim-risti (myönnetty vain kahdesti, Mannerheimille ja jalkaväenkenraali Erik Heinrichsille) ja 1. luokan Vapaudenmitali ruusukenauhoin (myönnetty vain kerran, Mannerheimille).
Carl Gustaf Emil Mannerheim Joulukuun 24. päivänä 1913 kenraalimajuri Mannerheim määrättiin Erillisen Kaartin ratsuväkiprikaatin komentajaksi Varsovaan. Ennen Mannerheimin nimitystä kenraaliksi rykmentin kaartinupseerit eivät juuri olleet kosketuksissa puolalaiseen paikallisväestöön. Mannerheim lähensi upseerien ja puolalaisten suhteita, sillä hän suosi hevosurheilua, mikä yhdisti kummatkin ryhmät.
Ensimmäinen maailmansota syttyi loppukesällä 1914. Mannerheim osallistui taisteluihin Puolassa, Galitsiassa, Bukovinassa ja Romaniassa.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Mannerheim hävisi eduskunnan toimittaman presidentinvaalin korkeimman hallinto-oikeuden presidentille K. J. Ståhlbergille 25. heinäkuuta 1919. Ståhlberg sai vaalissa 143 ääntä ja Mannerheim 50 ääntä. Mannerheimia äänestäneet kuuluivat pääosin kokoomukseen ja Ruotsalaiseen kansanpuolueeseen. Ratkaisevaksi esteeksi Mannerheimin valinnalle muodostui se, että sosiaalidemokraattien suuri ryhmä kieltäytyi hyväksymästä ”valkoista kenraalia” Suomen valtionpäämieheksi.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Vuonna 1937 presidentiksi valitulla Kyösti Kalliolla oli myös hyvät suhteet Mannerheimiin. Kallion presidenttikaudella poliittinen asetelma kuitenkin muuttui, kun Cajanderin hallitus nimitettiin. Mannerheimin suhteet useisiin ministereihin, kuten ulko- ja puolustusministeriin, eivät olleet järin hyvät. Mannerheimin toiminta puolustuslaitoksessa pohjautui presidentti Kallion tukeen. Mannerheim olisi todennäköisesti luopunut tehtävistään, mikäli K. J. Ståhlberg olisi voittanut presidentinvaalit.
Augustin Mannerheim Mannerheimin vanhemmat olivat metsäyhtiö Kramfors AB:n toimitusjohtaja Johan Mannerheim ja Palaemona Treschow, jotka olivat muuttaneet 1904 emigrantteina Ruotsiin. Marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim oli hänen setänsä. Hänen puolisonsa oli psykiatri ja kirjailija Brita o.s. Danell.