mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Caudipteryx "Caudipteryxin" fossiileja on löydetty Liaoningin maakunnasta, Kiinasta. Löytöihin lukeutuu useita yksilöitä. "Caudipteryx" on yksi monista höyhenpeitteisistä eliöistä, joita on löydetty kuuluisasta Yixianin muodostelmasta. Sieltä on tehty löytöjä monista höyhenpeitteisistä dinosauruksista ja alkeellisista linnuista. "Caudipteryx" näyttää olleen melko yleinen, vaikka vuodesta 2014 lähtien suvun fossiileja on löydetty vain Yixianin muodostelmasta, minkä perusteella "Caudipteryxillä" saattoi olla tiheä mutta paikallinen populaatio.
Ingolfiellidea Alalahkoon kuuluvia lajeja elää paitsi makeissa vesissä myös merissä ja murtovesialueilla. Niitä on löydetty vuoristojoista, maanalaisista vesistä, vuorovesialueilta ja syvänmeren pohjamudista. Afrikassa elää kaksi sisävesisukua maanalaisissa ympäristöissä, "Proleleupia" ja "Rapaleleupia". Makean veden lajeja on löydetty myös Etelä-Amerikasta ja Euroopasta. Murtovesien lajeja on löydetty Karibialta, Alaskasta ja Japanista. Vaikka kokonailevinneisyys on laaja, yksittäisten lajien tunnetut esiintymisalueet ovat useimmiten hyvin suppeita.
Oliver Leese Kun kenraali Bernard Montgomery lähti 8. armeijan komentajan paikalta vuonna 1943 valmistelemaan liittoutuneiden hyökkäystä Normandiaan, Leese nimitettiin hänen seuraajakseen. Leese oli 8. armeijan komentajana 31. joulukuuta 1943 – 30. syyskuuta 1944 muun muassa Monte Cassinon taistelussa, jossa saksalaiset sotamarsalkka Albert Kesselringin joukot pakotettiin perääntymään Italiasta. Vuonna 1944 hänet siirrettiin Burmaan liittoutuneiden Kaakkois-Aasian maavoimien ylipäälliköksi. Hän komentajuutensa ei ollut menestyksekäs ja lopulta hänet vapautettiin tehtävistään, kun hän yritti erottaa 14. armeijan komentajan William Slimin, joka siirrettiinkin Leesen tilalle.
Monte Cassinon taistelu Kukaan liittoutuneiden komentajista ei ollut tyytyväinen suunnitelmaan, mutta he toivoivat hyökkäystä edeltäneiden ilmapommitusten takaavan onnistumisen. Hyökkäystä tuli edeltää kolme pilvetöntä päivää. Joukot joutuivat odottelemaan kolme viikkoa kylmässä ja sateessa sopivaa säätä. Tilannetta ei helpottanut Uuden-Seelannin 2. divisioonan komentajan kenraalimajuri Kippenbergerin haavoittuminen miinoituksessa. Divisioonankomentajaksi määrättiin prikaatinkenraali Graham Parkinson.
Monte Cassinon taistelu Puolalaisten hyökkäys lopetti viisi kuukautta kestäneen taistelun. Ainakin 45 000 liittoutuneiden sotilasta sai surmansa. 15. tammikuuta, jolloin taistelun Monte Cassinosta alkoi, Rooman valtaukseen asti 4. kesäkuuta asti, liittoutuneiden kaikki tappiot taistelussa, olivat yhteensä 115 000 kaatunutta, haavoittunutta ja kadonnutta. Saksalaisten tappioista ei ole luotettavia arvioita, mutta kaupungin pohjoispuolella on 20 027 kaatuneen saksalaisen sotilaan hautausmaa. Cassinon murruttua saksalaiset vetäytyivät Gustav-linjalta ja liittoutuneet saattoivat keskittyä Rooman valtaamiseen. Liittoutuneet valloittivat Rooman 4. kesäkuuta 1944.
Monte Cassinon taistelu Monte Cassinon taistelu oli osa toista maailmansotaa. Sitä kutsutaan lyhyemmin Cassinon taisteluksi. Neljä kuukautta kestäneessä taistelussa Yhdysvaltain, Ison-Britannian ja Puolan johtamat liittoutuneet valtasivat Monte Cassinon saksalaisten Gustav-linjalla.
Monte Cassinon taistelu Liittoutuneet avasivat uuden rintaman Eurooppaan kesällä 1943 noustessaan maihin Sisiliassa (operaatio Husky). Kahden liittoutuneiden Italian joukkojen komentajan kenraali Harold Alexanderin johtaman armeijan maihinnousu Italian mantereelle syyskuussa 1943 aloitti liittoutuneiden etenemisen pohjoiseen kahtena kummallakin puolella Italian jakavaa vuoristoa etenevänä osastona. Länsipuolella eteni Napolista marssinsa aloittanut kenraaliluutnantti Mark W. Clarkin komentama Yhdysvaltain 5. armeija ja itäpuolella Adrianmeren rannikolla kenraali Bernard Montgomeryn brittiläinen 8. armeija.
Monte Cassinon taistelu Saksalaisten vahvasti linnoittama Cassinon alue muodosti keskeisen osan Gustav-linjaa, joka oli merkittävin osa saksalaisten talveksi valmistelemaa puolustuslinjaa. Cassinon 1300-luvulla rakennetun benediktiiniluostarin historiallisen merkityksen vuoksi Italiassa olevien saksalaisjoukkojen komentaja marsalkka Albert Kesselring oli kieltänyt joulukuussa 1943 luostarin käytön puolustusta suunniteltaessa. Tämä määräys oli ilmoitettu myös Vatikaanille ja liittoutuneille. Liittoutuneiden lentotiedustelu kuitenkin ilmoitti saksalaisjoukkojen olevan luostarin alueella. Luostarin ollessa loistava tähystyspaikka yli ympäröivän maaston mahdollistaen saksalaisten tykistötulenjohtamisen. Luostarin tuhoutuessa oli selvää, että saksalaiset miehittäisivät rauniot.
San Marinon taistelu San Marinon taistelu (tunnetaan myös nimellä Monte Puliton taistelu) oli toisessa maailmansodassa liittoutuneiden ja Saksan välinen taistelu San Marinosta. 27. kesäkuuta 1944 Britannian kuninkaallisten ilmavoimien koneet pommittivat San Marinoa tappaen 35 siviiliä uskoessaan saksalaisten joukkojen olevan alueella. Saksalaiset sijoittivat syyskuun alussa joukkoja San Marinon alueelle. Taistelu alkoi 17. syyskuuta 1944 ja päättyi 20. syyskuuta liittoutuneiden miehittäessä maan pääkaupungin. Taistelussa kuoli 323 liittoutuneiden ja 274 Saksan sotilasta. Liittoutuneet miehittivät San Marinon kahden kuukauden ajaksi.
Monte Cassinon taistelu Saksalainen 1. laskuvarjodivisioona aloitti 19. maaliskuuta vastahyökkäyksen luostarista linnavuorelle esti suunnitellun liittoutuneiden hyökkäyksen jatkamisen. Liittoutuneiden hyökkäyksen tueksi siirretyt tankit tuhoutuivat ilman jalkaväen tukea. Kaupungin tilanne ei juurikaan muuttunut vastahyökkäystä seuranneiden taisteluiden aikana.
Monte Cassinon taistelu Liittoutuneet aloittivat 17. tammikuuta hyökkäyksen, kun brittiläinen X armeijakunta ylitti Gariglianon aiheuttaen Saksan XVI panssariarmeijakunnan komentajalle ja Gustav-linjan kaakkoisosan puolustuksesta vastaavalle kenraali von Sengerille ongelmia. Saksan 94. jalkaväkidivisioonan puolustus joutui koville pakottaen Sengerin pyytämään apua, jolloin Kesselring lähetti Roomasta 29. ja 90. panssarikrenatööridivisioonat täydennyksinä alueelle. Kaksi vuorokautta myöhemmin brittiläinen 46. divisioona aloitti hyökkäyksen oikealla sivustalla.
Monte Cassinon taistelu Toinen hyökkäys alkoi helmikuussa. Tällä kertaa liittoutuneiden joukkoja oli enemmän; mukaan olivat tulleet 2. uusiseelantilainen divisioona, 4. intialainen divisioona ja 76. brittidivisioona. Saksalaisia vahvistivat laskuvarjojääkärit. Uusiseelantilaisten joukkojen komentaja Freyberg olisi halunnut aloittaa rynnäkön pommittamalla ensin raskaasti luostaria, mutta Yhdysvaltain VI armeijakunnan komentaja kenraaliluutnantti Mark Clark kielsi sen. Cassino oli tärkeä kulttuurikohde, ja Clark uskoi saksalaisten vakuuttelut siitä, etteivät nämä miehittäisi luostaria. Freyberg ei kuitenkaan uskonut. Hänen mielestään ”"yksi liittoutuneiden sotilas oli arvokkaampi kuin kaikki Cassinon aarteet yhdessä."” Freybergin mielipide voitti, ja heti kun munkit ja kaikki heidän aarteensa oli siirretty luostarista pois, liittoutuneiden koneet pommittivat sen kivimurskaksi. Toimenpide kylläkin kostautui, sillä saksalaiset miehittivät luostarin rauniot, jotka tarjosivat nyt heille hyvän suojan. Näistä asemista ammuttu ristituli tyrehdytti liittoutuneiden ensimmäiset hyökkäykset. Yöllä 16. helmikuuta kuninkaallisen Sussexin rykmentin sotilaat aloittivat yllätyshyökkäyksensä luostarin rinteillä. Saksalaiset ampuivat kolme vihreää valoammusta. Sattumalta se oli myös brittien sopima merkki vetäytymisestä, joten brittijoukot kuuliaisesti vetäytyivät. Kun erehdys tajuttiin, yritettiin vielä kerran, mutta hyökkäys torjuttiin. Uusiseelantilaiset yrittivät vallata kaupungin kukkulan juurella, mutta saksalaiset panssarit ajoivat heidät pois. Kolmen taistelupäivän jälkeen Freyberg joutui keskeyttämään hyökkäyksensä.
Monte Cassinon taistelu Oikealla sivustalla edenneet marokkolais-ranskalaiset joukot menestyivät aluksi taistellessaan aluetta puolustavaa kenraali Julius Ringelin komentamaa 5. vuoristodivisioonaa vastaan. Etenijät saivat vallattua jalansijan Monte Cifalcon alarinteeltä ja Monte Cifalcon kiertänyt 3. Algerialainen divisioona valtasi Monte Belvederen ja Colle Abaten. Ranskalaisia komentava kenraali Juin ehdotti Cassinon kiertämistä ja alueella olevien saksalaisjoukkojen piirittämistä pyytäen reservien toimittamista hyökkäyksen tueksi. Pyyntö kuitenkin torjuttiin ja alueella reservinä ollut 36. divisioonan rykmentti siirrettiin tukemaan 34. divisioonan hyökkäystä. Ranskalaisjoukot kaivautuivat 31. tammikuuta keskeyttäen hyökkäyksensä edelleen saksalaisten hallussa olleelle Monte Cifalcolle, josta oli hyvät näkymät alueella olleisiin liittoutuneiden asemiin. Kaksi marokkolaisdivisioonaa oli kärsinyt taisteluissa 2 500 miehen tappiot.
Julius Ringel Yksikkö siirrettiin Italiaan Gustav-linjalle lähelle Monte Cassinoa joulukuussa 1943. Ringel komensi vuoristodivisioonaansa huhtikuuhun 1944 saakka, jolloin hän siirtyi Kroatiassa olleen LXIX vuoristoarmeijakunnan komentajaksi. Kesäkuussa seurasi ylennys täydeksi vuoristojoukkojen kenraaliksi ja siirto XVIII vuoristoarmeijakunnan komentajaksi. Tehtävän ohella hän toimi myös Salzburgin XVII sotilaspiirin komentajana. Helmikuussa 1945 sotilaspiiriin kuuluneista joukoista perustettiin osasto Ringel, jota hän johti muutaman kuukauden, kunnes Saksa antautui liittoutuneiden joukoille.
Toinen maailmansota Pohjois-Afrikan taisteluiden päätyttyä Tunisiassa olleiden akselivaltojen joukkojen antautumiseen, liittoutuneet aloittivat valmistelut toisen rintaman muodostamiseksi. Sisilian maihinnousu oli Churchillin ehdotus, joka lopettaisi samalla Maltan saarron. Sisilian valtauksen jälkeen joukot siirrettiin Italian mantereelle Salernoon, mistä aloitettiin eteneminen kohti pohjoista. Liittoutuneiden eteneminen pysäytettiin Monte Cassinossa, jossa käytiin kiivaita taisteluita. Linjan murruttua eteneminen jatkui kohti pohjoista Roomaan.
Mark W. Clark Tammikuussa 1943 Clark sai komentoonsa Yhdysvaltain 5. armeijan, jonka tehtävänä oli syyskuussa nousta maihin Salernossa Italian rannikolla ja edetä sen jälkeen pohjoiseen. Clarkin onnistuttua valloittamaan Napolin ja Volturnon hän eteni Monte Cassinon edustalle. Hänet määrättiin 15. armeijaryhmän komentajaksi joulukuussa 1944 ryhmän entisen komentajan Harold Alexanderin siirryttyä muihin tehtäviin. Ryhmän komentajana hän johti Monte Cassinon taistelua sekä siihen liittyvää Anzion maihinnousua. Hyökkäys ei tuottanut toivottua tulosta, vaikka luostaria pommitettiin rajusti.
Vegas Casino 2 Vegas Casino 2 on Phoenix Gamesin kehittämä PlayStation 2 -peli. Siihen on lisätty uusia pelejä kuten hedelmäpeli "Monte Carlo Slots".
Anzion maihinnousu Huolimatta alkuvaiheen vastarinnan heikkoudesta liittoutuneiden varovainen armeijakunnan komentaja John P. Lucas katsoi tarpeelliseksi odottaa sillanpääaseman vahvistumista. Tämä tarjosi saksalaisille mahdollisuuden siirtää omia joukkoja alueelle, ja taistelusta tuli pitkä ja verinen. Liittoutuneet pystyivät murtamaan saksalaisten puolustuksen alueella vasta viiden kuukauden taistelujen jälkeen toukokuussa 1944.
Kreetan taistelu Tärkeimmät kokonaiset yksiköt olivat Uuden-Seelannin 2. divisioona (paitsi 6. prikaati ja divisioonan esikunta, jotka oli lähetetty Egyptiin), Australian 19. prikaati ja brittiläinen 14. prikaati. Liittoutuneiden panssarikalusto koostui 16 kevyestä ja 9 jalkaväkipanssarivaunusta. Joukoilla oli käyttökunnossa 49 kenttätykkiä. Uuden-Seelannin joukkojen komentaja Kenraalimajuri Bernard Freyberg nimitettiin 30. huhtikuuta Kreetalla olevien liittoutuneiden joukkojen komentajaksi.
Peleliun taistelu Taistelu päättyi liittoutuneiden voittoon 27. marraskuuta 1944. Taistelussa japanilaisten komentaja Kunio Nakagawa kaatui. Saarta puolustaneesta 11 000 japanilaissotilaasta vain 202 selvisi hengissä ja heidät vangittiin myöhemmin.
Monte Cassinon taistelu Benito Mussolini kukistettiin ja hänen seuraajansa solmivat rauhan liittoutuneiden kanssa syksyllä 1943, jolloin saksalaiset miehittivät Italian pohjois- ja keskiosat riisuen alueella olleet italialaisjoukot aseista.
Normandian maihinnousu Rommelin kokemukset olivat täysin erilaiset. Hän oli saanut havaita liittoutuneiden taktisten ilmavoimien tehokkuuden jo Afrikassa. Rundstedt ja Guderian eivät koskaan ajatelleet liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuutta suhteuttamalla sitä 1939–1941 Luftwaffeen – olihan Luftwaffen vahvuus vähentynyt huomattavasti Britannian taistelussa – ja lisäksi liittoutuneiden ilmavoimien tehokkuus oli vielä moninkertainen tähän verrattuna. Rommel ymmärsi tämän, mutta muut komentajat eivät.
Puolan offensiivi Ne sotilaat, jotka olivat päässeet pakoon Puolasta taistelivat Saksaa vastaan liittoutuneiden joukoissa. Sodan loppuvaiheissa puna-armeijan alaisuudessa palveli noin 200 000 puolalaista. Puolalaisia sotilaita ja yksiköitä osallistui useisiin merkittäviin taisteluihin toisessa maailmansodassa, kuten Monte Cassinon taisteluun ja operaatio Market Gardeniin.
Monte Cassinon taistelu 23.05 Anzion sillanpäässä taistelleet amerikkalaiset murtautuivat viimein ulos ja olisivat helposti voineet edetä saksalaisten linjojen taakse, mutta saksalaisten motittamisen sijaan Rooman sotilaallisesti merkityksetön valtaaminen katsottiin tärkeämmäksi, joten Kesselringin onnistui ryhmittää joukkonsa nopeasti uudelle vahvalle puolustuslinjalle Rooman pohjois-puolelle. Monte Cassinon valtauksen jälkeen tie Roomaan oli viimein liittoutuneille auki.
Arthur Tedder Toisessa maailmansodassa hän toimi vuodesta 1941 RAF:n Lähi-idän komentajana ja johti liittoutuneiden ilmaoperaatioita Välimerellä ja Pohjois-Afrikassa mukaan lukien Kreetan evakuointi toukokuussa 1941 ja Operaatio Crusader Afrikassa. Pääministeri Churchillin mielestä Tedder oli komentajaksi liian kyyninen, mikä oli vähällä johtaa hänen erottamiseensa. Voittojen ja tappioiden vaihdellessa kenraali Erwin Rommelin Afrika Korpsia vastaan Tedderin ilmavoimat olivat tärkeä tekijä liittoutuneiden voitossa, erityisesti El Alameinin taisteluissa.
Filippiinien taistelut (1944–1945) Filippiinien taistelut olivat liittoutuneiden vuosina 1944–1945 suorittama japanilaisten miehittämien Filippiinien takaisinvaltaus. Valtaus alkoi 20. lokakuuta 1944 liittoutuneiden tehtyä maihinnousun Leytelle ja päättyi japanilaisten antautumiseen 2. syyskuuta 1945. Operaation aikana käytiin muun muassa Leytenlahden, Mindoron, Luzonin, Palawan ja Mindanaon taistelut, jotka päättyivät liittoutuneiden voittoon. Taisteluissa menehtyi yli 336 000 japanilaissotilasta ja yksi japanilaisjoukkojen komentaja. Osa japanilaissotilaista jatkoivat vastarintaa aina sodan päättymiseen saakka ja sen jälkeenkin. Viimeinen Filippiinejä miehittänyt japanilaissotilas luutnantti Hiroo Onoda antautui vasta maaliskuussa 1974 Lubangin saarella. Lisäksi kapteeni Fumio Nakaharan väitettiin vielä oleskelevan Mount Halconilla 1980-luvulla etsintäryhmän löydettyä hänen majansa, mutta todisteita hänen selviytymisestään ei löydetty.
Italian taistelut Saksalaiset vetäytyivät niin kutsuttuun talviasemaan, jonka edustalle liittoutuneiden joukot pysäytettiin. Linjan taakse Anzioon tehtiin maihinnousu, jotta linja saataisiin murrettua. Maihinnousu ei kuitenkaan tuottanut haluttua tulosta, vaan linja murrettiin keväällä 1944 kovien taistelujen jälkeen Monte Cassinossa. Joukkojen jatkaessa etenemistä Rooma vallattiin kesäkuussa.
Walter Model Model nimitettiin 17. elokuuta 1944 koko länsirintaman komentajaksi Günther von Klugen tilalle, joka erotettiin, koska häntä epäiltiin osallisuudesta heinäkuun 20. päivän salaliittoon. Model ei kuitenkaan saanut pysäytettyä liittoutuneiden etenemistä Pohjois-Ranskassa, ja syyskuun 1944 alussa Gerd von Rundstedt palasi länsirintaman komentajaksi. Model siirtyi tällöin Hollantiin sijoitetun armeijaryhmä B:n komentajaksi. Hän onnistui torjumaan brittien 1. laskuvarjodivisioonan yrityksen vallata Arnhem ja esti siten liittoutuneita saamasta sillanpääasemaa Reinin luona. Yhdessä Rundstedtin kanssa hän myös suunnitteli saksalaisten vastahyökkäyksen Ardennien taistelussa, joka käytiin vuodenvaihteessa 1944–1945. Sodan lopussa Modelin perääntyvä armeijaryhmä jäi liittoutuneiden saartamaksi Ruhrin alueelle. Model määräsi lopulta 300 000 miestä käsittäneet joukkonsa hajaantumaan, ja teki sen jälkeen itsemurhan 21. huhtikuuta 1945.
Albert Kesselring Ilmavoimien komentajana Kesselring osallistui Puolan ja Ranskan valtaamiseen. Menestyksestä Ranskassa Kesselring sai ylennyksen sotamarsalkaksi. Tappioon päättynyt taistelu Britanniasta käytiin lähinnä Luftwaffen avulla. Kesselring kannatti siviilikohteiden pommittamista ja oli englantilaisiin kaupunkeihin kohdistuneiden pommitusten () arkkitehti. Operaatio Barbarossan alussa Kesselring jatkoi Puolassa alkanutta tehokasta yhteistyötä keskustan armeijaryhmän komentajan Fedor von Bockin kanssa. Pohjois-Afrikan taistelujen aikana Kesselring komensi eteläistä Välimeren alueen sotanäyttämöä, lukuun ottamatta Erwin Rommelin johtamaa saksalais-italialaista panssariarmeijaa. Kun Rommel sairastui keltatautiin, Kesselring otti myös hänen joukkonsa haltuunsa sitoen liittoutuneiden joukot Afrikkaan. Lopulta liittoutuneet saivat vangeiksi lähes 300 000 akselivaltojen sotilasta.
Kreetan taistelu Liittoutuneiden komentajat olivat saaneet tietoonsa saksalaisten hyökkäysaikeet Ultran sieppaamista sanomista. Ultra osoittautui erittäin arvokkaaksi ja tarkaksi tietolähteeksi.
Monte Cassinon taistelu Hyökkäys alkoi 15. maaliskuuta lentokoneiden pudotettua kolmessa ja puolessa tunnissa 750 tonnia 500 kilon pommeja ja 746 tykin tukiessa etenemistä. Tulituki oli surmannut noin puolet kaupunkia puolustaneista 300 laskuvarjojääkäristä. Liittoutuneiden panssarijoukot eivät kyenneet tehokkaasti etenemään veden täyttämien pommikuoppien vuoksi. Saksalaiset saivat kuitenkin puolustuksensa kuntoon ennen kuin liittoutuneiden eteneminen saatiin kunnolla käyntiin. Säätiedotuksesta huolimatta sateet alkoivat uudelleen estäen ilmatuen etenivältä joukoilta.
Damaskoksen taistelu Vichyn Ranskan joukot valtasivat 16. kesäkuuta Kuneitran takaisin, mikä uhkasi liittoutuneiden joukkojen selustaa. Liittoutuneet valtasivat kaupungin uudelleen 18. kesäkuuta, mutta Vichyn joukkojen aiheuttamaa uhkaa huoltokuljetuksille ja viestiyhteyksille ei saatu poistettua. Sen vuoksi päätettiin jatkaa hyökkäystä Damaskokseen, minkä oletettiin pakottavan Vichyn joukkojen komentajan keskittämään joukkonsa kaupungin puolustukseen.
Sion taistelu Kenraali MacArthurin johtama Operaatio Cartwheel alkoi liittoutuneiden kannalta menestyksellisesti. Japanilaisten 18. armeijan vastahyökkäys lyötiin takaisin Sattelbergin taistelussa. Japanin 20. divisioonan komentaja kenraaliluutnantti Shigeru Katagiri määräsi 80. jalkaväkirykmentin suojaamaan muiden yksiköiden vetäytymistä Wareon alueella.
Monte Cassinon taistelu Kevään tullessa sää parani ja liittoutuneet pystyivät aloittamaan 11. toukokuuta suurhyökkäyksen Cassinoa vastaan tykistövalmistelulla 2 000 tykin voimalla, BBC aikamerkki 23. 00 merkkinä. Tämän jälkeen joukot lähtivät etenemään Cassinosta aina mereen saakka olevalla rintamalla.
Monte Cassinon taistelu Brittijoukoilla ei ollut reservejä eikä Clarkin tekemää suunnitelmaa muutettu, joten Roomasta lähetettyjen täydennysten saavuttua 21. tammikuuta saksalaiset kykenivät vakauttamaan puolustuksensa. Liittoutuneet saavuttivat kuitenkin hyökkäyksellä tavoitteensa saksalaisten reservien siirroista. Hyökkäyksessä X armeijakunta menetti 4 000 miestä.
Madagaskarin taistelu Liittoutuneet päättivät suorittaa maihinnousun Madagaskarille ja siitä vastaisi Britannian laivasto ja armeija. Maihinnousujoukon komentajaksi määrättiin brittien merijalkaväen kenraalimajuri Robert Sturges ja tarvittavat alukset suojaavine osastoineen koottiin pääosin Force H:sta, Kotilaivastosta ja Brittien Itäisestä laivastosta. Noin 50 aluksesta koostuvan laivasto-osaston komentajaksi määrättiin kontra-amiraali Edward Neville Syfret.
La rondine La rondine 27. maaliskuuta 1917 Théâtre du Casino, Monte Carlo
Monte Cassinon taistelu Vaikea maasto, sateet ja akselivaltojen joukkojen kova vastarinta hidastivat 5. armeijan etenemistä. Saksalaisten valmistellut viivytysasemat aiheuttivat eteneville joukoille runsaasti tappioita ja mahdollistivat puolustusasemien rakentamisen taaemmas Rooman eteläpuolelle. Liittoutuneiden suunnitelma Rooman valtaamisesta lokakuuhun mennessä osoittautuivat liian optimistiseksi.
Monte Cassinon taistelu Freyberg siirsi 20. maaliskuuta osia 78. divisioonasta taistelualueelle. Joukoilla mahdollistettiin aluksi kaupungissa suurempi joukkojen määrä, jotta saksalaisten tarkka-ampujien siirrot jo liittoutuneiden hallussa oleville alueille estettiin. Lisäksi uusilla joukoilla täydennettiin linnavuorella olevia joukkoja, jotta saatiin suljettua saksalaisten huoltoreitti kaupunkia puolustaville joukoille. Taistelut jatkuivat kiivaina seuraavan päivän ja huoltoreittiä ei saatu kokonaan tukituksi ja kaupunkia jouduttiin valtaamaan talo talolta.
Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota) Seuraavina viikkoina molemmat osapuolet, erityisesti liittoutuneet tekivät runsaasti hyökkäyksiä, jotka eivät johtaneet merkittäviin tuloksiin. Elokuussa Rommel yritti läpimurtoa Alam Halfan taistelussa siinä onnistumatta. Samassa kuussa britit korvasivat kenraali Auchinleckin Harold Alexanderilla. Brittiläisen 8. armeijan komentajaksi piti tulla William Gott, mutta hän kuoli ja armeijan komentajaksi nimitettiin Bernard Montgomery.
Oudenaarden taistelu Ranskalaiset olivat aikeissa piirittää Oudenaarden, kun Liitoutuneiden armeija ylitti Schelde-joen 11. heinäkuuta ja hyökkäsi ennen kuin ranskalaiset ehtivät sijoittaa joukkojaan. Ranskalaisten johto oli jakautunut, sillä Burgundin herttua halusi perääntyä, mutta Vendômen herttuan pyynnöstä hän päätti ryhtyä taisteluun. Katkera ja sekava taistelu jatkui koko iltapäivän. Suurliiton joukkojen "de facto" komentaja Marlborough’n herttua lähetti hollantilaisjoukon kiertämään ranskalaiset lännestä näiden huomaamatta. Joukko hyökkäsi ranskalaisten oikeaan sivustaan samalla kun Savoijin prinssi Eugen painoi päälle vasemmalta. Taistelun päätyttyä ranskalaiset olivat menettäneet 6 000 kaatunutta ja 9 000 vangittua, kun taas Liittoutuneet olivat menettäneet 4 000 kaatunutta. Seuraavana päivänä Vendôme kokosi kukistetun armeijan yhteen ja torjui Liittoutuneet Gentissä. Marlborough valtasi Gentin ja Bruggen uudelleen tammikuussa 1709 ja ranskalaiset vetäytyivät takaisin omalle rajalleen.
Kreetan taistelu Liittoutuneiden komentajat olivat huolissaan, että saksalaiset olisivat voineet käyttää Kreetaa astinlautanaan tulevissa operaatioissa Kyprosta ja Vichyn Ranskan hallitsemaa Syyriaa tai Suezin kanavaa vastaan, joista varsinkin jälkimmäiselle pyrkivät saksalais-italialaiset joukot tuolloin Libyasta käsin. Kenraali Studentin hulppein suunnitelma olikin siirtyä samalla valloitustekniikalla seuraavaksi Kyprokselle ja sieltä Suezin kanavalle, brittien selustaan luoden uuden rintaman liittoutuneiden Lähi-idän armeijaa vastaan.
Beirutin taistelu Vichyn Ranskan joukkojen komentaja kenraali Henri Dentz tunnusteli 8. heinäkuuta eli jo ennen Damourin kukistumista aselevon mahdollisuutta. Damourissa kohti Beirutia etenevien liittoutuneiden joukkojen lisäksi Damaskos oli kukistunut kesäkuun lopulla ja Irakista oli Syyriaan tunkeutunut kaksi erillistä osastoa, jotka olivat vallanneet Der ez Zorin ja jatkaneet etenemistä kohti Aleppoa. Selustaan tunkeutuneet liittoutuneiden osastot tekivät taistelutoimien jatkamisen vaikeaksi ellei mahdottomaksi.
Saksan 5. panssariarmeija 5. panssariarmeija oli Saksan maavoimien toisen maailmansodan aikainen kenttäarmeija. Yhtymä muodostettiin 8. joulukuuta 1942 puolustamaan Tunisiaa liittoutuneiden hyökkäykseltä vastauksena Operaatio Soihtuun liittoutuneiden maihinnousuun Pohjois-Afrikkaan Marokkoon ja Algeriaan. 5. panssariarmeija taisteli yhdessä Italian 1. armeijan ja Saksan Afrika Korpsin kanssa Tunisian taisteluissa. Armeija kukistettiin 13. toukokuuta 1943 yhdessä sen komentajan Gustav von Vaerstin kanssa ja lakkautettiin 30. kesäkuuta 1943.
Monte Cassinon taistelu Freyberg keskeytti 23. maaliskuuta hyökkäyksen kiivaiden taisteluiden väsytettyä uusiseelantilaiset ja intialaiset. Kolme seuraavaa päivää käytettiin rintaman vakiinnuttamiseen. Saarroksiin joutuneet joukot vetäytyivät liittoutuneiden asemiin. Kaupungista taistelleet uusiseelantilaiset korvattiin brittiläisellä 1. kaartinprikaatilla ja intialaiset brittiläisellä 78. divisioonalla. Uuden-Seelannin armeijakunnan esikunta hajotettiin 26. maaliskuuta ja se korvattiin brittiläisellä XIII armeijakunnalla. Intian 4. divisioona menetti rintamalla olo aikanaan 3 000 miestä ja Uuden-Seelannin divisioona 1600 miestä.
Kreetan taistelu Lähestyttäessä 20. päivän iltaa Malemessa olevat saksalaiset kuitenkin työnsivät hitaasti uusiseelantilaisia takaisin kukkulalta 107, jolta pystyi hallitsemaan lentokenttää. Liittoutuneiden komentajat Kreetalla päättivät, että seuraavana päivänä kaikki voimat keskitetään Malemen sektorille. Kreikkalaiset sotilaat, poliisijoukot ja kadetit sekä siviilit osallistuivat myös taisteluihin eri tavoin. Saksalaisten tappiot olivat kuitenkin raskaat.
Carl Spaatz Taistelun Britanniasta aikana elokuussa 1940 tilapäisesti everstiksi ylennetty Spaatz vietti useita viikkoja Englannissa sotilastarkkailijana. Heinäkuussa 1941 hänet nimitettiin ilmavoimin päämajan ilmaesikunnan päälliköksi. Yhdysvaltain liityttyä toiseen maailmansotaan hänet nimitettiin tammikuussa 1942 ilmavoimien taistelujohdon komentajaksi ja ylennettiin tilapäisesti kenraalimajuriksi. Toukokuussa 1942 hänet nimitettiin kahdeksannen ilmavoimien komentajaksi ja hän siirtyi heinäkuussa Englantiin valmistelemaan Saksan pommittamista. Samassa yhteydessä hänestä tehtiin myös Yhdysvaltain ilmavoimien komentaja Euroopan sotanäyttämöllä ja joulukuussa kahdennentoista ilmavoimien komentaja Pohjois-Afrikassa. Helmikuussa 1943 Spaatz nimitettiin Louteis-Afrikan ilmavoimien komentajaksi ja saksalaisten peräännyttyä Afrikasta hänestä tuli myös liittoutuneiden Välimeren ilmavoimien varakomentaja. Hänet ylennettiin maaliskuussa 1943 tilapäisesti kenraaliluutnantiksi.
Monte Cassinon taistelu Clark ei uskonut nopeaan läpimurtoon, mutta hän uskoi Roomaan sijoitettujen saksalaisten reservien siirtoon alueelle mahdollistaen Anzion maihinnousun onnistumisen. Anziossa nousisi 22. tammikuuta maihin Yhdysvaltain VI armeijakunta, jonka tehtävänä oli vallata valtateitä 6 ja 7 hallitseva Alban-vuoristo. Samalla haitattaisiin saksalaisten huoltoyhteyksiä ja mahdollisesti pakotettaisiin saksalaiset vetämään joukkonsa kohti pohjoista.
5. armeija saavutti kovia taisteluita käytyään Gustav-linjan vasta 15. tammikuuta käytettyään viimeiseen kymmeneen kilometriin kuusi viikkoa. Kuuden viikon aikana joukot läpäisivät Bernhardt-linjan, mikä aiheutti liittoutuneille 16 000 miehen tappiot. Etenemisen hitauden aiheuttaman viivästymisen vuoksi joukoille ei jäänyt riittävästi aikaa valmistautua suunniteltuun hyökkäykseen, mitä olisi tarvittu niiden käytyä Napolista lähdettyään kolme kuukautta yhtäjaksoisia taisteluita. Kuitenkin liittoutuneiden ylijohdon oli tehtävä maihinnousu Anzioon tammikuun lopulla maihinnousukaluston siirtyessä helmikuussa muualle, joten hyökkäys Gustav-linjalle piti aloittaa suunnitellusti kolme vuorokautta ennen maihinnousua.
Hans-Jürgen von Arnim Toisen maailmansodan puhjettua Arnim johti 52. jalkaväkidivisioonaa sekä Puolan offensiivissa että taistelussa Ranskasta. Pohjois-Afrikan taisteluissa hän toimi aluksi XXXIX panssariarmeijakunnan komentajana Erwin Rommelin alaisena. Arnim ylennettiin kenraalieverstiksi 4. joulukuuta 1942. Keväällä 1943 taistelujen loppuvaiheessa Arnim komensi Saksan Afrikan armejaryhmää, kunnes liittoutuneet löivät saksalaisten joukot Tunisiassa. Arnim jäi brittien sotavangiksi ja vapautui vasta sodan jälkeen heinäkuussa 1947.
Alankomaiden kuninkaallinen laivasto Laivaston alukset osallistuivat operaatioihin maailman kaikilla kolkilla muun muassa kuljettaen joukkoja, suojaten saattueita sekä taisteluihin akselivaltojen laivastoyksiköitä vastaan. Sodan kuluessa laivasto kärsi suurehkoja tappioita erityisesti puolustaessaan Alankomaiden Itä-Intiaa japanilaisten etenemiseltä. Näistä puolustustaisteluita on esimerkiksi Jaavanmeren taistelu, jossa liittoutuneiden laivasto-osaston hollantilainen komentaja Karel Doorman menehtyi lähes 1000 muun merisotilaan kanssa.
Claude Auchinleck Auchinleck aloitti sotilasuransa Intian siirtomaa-armeijassa, mutta vuonna 1939 hänet kutsuttiin Britanniaan IV armeijakunnan komentajaksi. Vuotta myöhemmin hän komensi Liittoutuneiden joukkoja Norjassa. Myöhemmin samana vuonna hänestä tuli Intian joukkojen komentaja. Heinäkuussa 1941 hänet siirrettiin Lähi-idän alueen joukkojen komentajaksi. Kesällä 1942 hän otti Lähi-idän joukkoihin kuuluneen 8. armeijan tilapäisesti suoraan komentoonsa. Auchinleck onnistui aluksi hyvin Operaatio Crusaderissa, mutta kärsi suuren tappion Erwin Rommelin joukoille Gazalan taistelussa. Hänet korvattiin lopulta Harold Alexanderilla ja samalla Bernard Montgomery tuli 8. armeijan komentajaksi. Oltuaan monta kuukautta sijoittamattomana hänet siirrettiin taas Intian joukkojen komentajaksi. Tässä virassa hän oli vuoteen 1947 asti. Vuonna 1946 hänestä tuli sotamarsalkka. Auchinleck kuoli Marrakeshissa.
Waun taistelu Waun taistelu oli toisessa maailmansodassa japanin ja liittoutuneiden välinen taistelu Waun kaupungista Uudessa-Guineassa. Taistelu alkoi 29. tammikuuta 1943 ja päättyi kaksi päivää myöhemmin liittoutuneiden voittoon. taistelussa kaatui arviolta 1 200 japanilaissotilasta ja 349 liittoutuneiden sotilasta. Japanilaiset eivät onnistuneet valtaamaan kaupunkia taistelussa. Myöhemmin liittoutuneet hyökkäsivät kaupungin kautta Laeen ja Salamauaan vallaten kaupungit japanilaisilta 16. syyskuuta 1943 mennessä.
Lillen piiritys Lillen piiritys oli toisessa maailmansodassa 28. - 31. toukokuuta 1940 käyty taistelu, jossa Saksan 4., 5., 7. panssaridivisioonan ja 7., 217., 253. ja 267. jalkaväkidivisioonan joukot piirittivät 40 000 Ranskan 1. armeijan sotilasta Lillen kaupunkiin. Taistelu päättyi 31. toukokuuta, kun Ranskan armeijan komentajat kenraali Molinié ja eversti Aizier neuvottelivat antautumisesta kunnioittaakseen kaupungin puolustajia ja lähiöitä. Antautuminen pantiin täytäntöön 1. kesäkuuta. Taistelun seurauksena useita liittoutuneiden osastoja onnistui pakenemaan Dunkerqueen.
Kohiman taistelu Taisteluiden kuluessa brittiläisen 14. armeijan komentajalle kenraaliluutnantti William Slimille oli selvinnyt kokonaisen divisioonan hyökkäävän Kohimaan, jonne pääsyä oli pidetty alueen vaikeakulkuisuuden vuoksi lähes mahdottomana. Liittoutuneet olivat kiireesti täydentäneet Imphalin rintamaa, jonne oli siirretty muun muassa lentokonekuljetuksin Intian 5. divisioona. Divisioona oli juuri osallistunut kiivaisiin taisteluihin Arakanin alueella. Armeija ei kyennyt täydentämään Kohiman alueen joukkoja ja Slim pyysi apua 11. armeijaryhmältä, joka lähetti rautateitse 23. prikaatin Dimapurin pohjoispuolelle.
Kreetan taistelu Kun liittoutuneiden komentaja saarella sai ilmoituksen vaarallisesta hyökkäyksestä, hän vain kommentoi: ”He ovat tismalleen ajallaan.” Tämä huolettomuus kostautui brittiläisten osastojen hitaana reaktiona hyökkäykseen vaikka osastojen johtajat näkivätkin tilanteen vaarallisuuden. Tieto hyökkäyksestä saavutti Kreetan pääkaupungin Iraklionin puolustajat vasta klo 14.
Operaatio Countenance Iranin shaahi Reza Pahlavi oli akselimielinen eikä antanut neuvostojoukoille tai liittoutuneille kauttakulkulupaa maansa läpi. Britit ja Neuvostoliitto miehittivät maan operaatio Countenancessa vuonna 1941. Taistelu alkoi 25. elokuuta 1941 ja päättyi 17. syyskuuta. Taistelussa iranilaisjoukkojen komentaja Gholamali Bayandor sai surmansa. Shaahin tilalle nostettiin hänen poikansa Mohammad Reza Pahlavi ja maan öljykentät turvattiin. Neuvostoliittoon kulkeva huoltoreitti saatiin avattua.
Monte Cassinon taistelu Yhdysvaltain 5. armeijan komentajan kenraali Mark W. Clarkin hyökkäyssuunnitelman mukaan brittiläinen X armeijakunta hyökkäisi 17. tammikuuta 1944 lähellä rannikkoa yli Garigliano-joen 30 kilometriä leveänä rintamana, jossa olisi kaksi divisioonaa rinnan (5. ja 56. jalkaväkidivisioona). Yöllä 19. tammikuuta hyökkäisi Lirin ja Gadriglianon liittymäkohdan alapuolelta ylitse brittiläinen 46. jalkaväkidivisioona tukien Yhdysvaltain II armeijakunnan oikealla tekemää päähyökkäystä. Päähyökkäyksen etulinjan muodostaisivat Rapido-joen ylittävä 36. jalkaväkidivisioona ja kenraali Alphonse Juinin komentamat ranskalainen armeijakunta kohti Monte Cairoa.
Inkermanin taistelu Marraskuun 5.päivänä 1854 Venäjän keisarikunnan sotilaat aloittavat hyökkäyksen kohti liittoutuneiden puolustuslinjaa. Venäläisten joukkojen ylivoima oli yli 15 kertainen taisteluiden alettua, mutta vajaat 3 000 liittouman sotilasta onnistuivat säilyttämään asemansa. Suurta ylivoimaa ei onnistuttu hyödyntämään maaston tuomien vaikeuksien vuoksi ja sumuisen sään takia. Tiiviinä joukkoina kulkeneita venäläissotilaita vastaan oli helppo puolustautua, koska näillä oli käytössään heikot, hitaasti ladattavat ja epätarkat musketit, kun puolestaan brittisotilailla oli käytössään modernimmat ja nopeammat kiväärit. Huono näkyvyys ja vaikeakulkuinen maasto vaikeuttivat merkittävästi joukkojen komentajien toimintaa Inkermanin taistelussa, jonka vuoksi Inkermanin taistelua kutsutaankin joissakin yhteyksissä "sotilaiden taisteluksi".
Joseph Radetzky Radetzky liittyi Itävallan armeijaan vuonna 1784. Hän palveli Itävallan–Turkin sodassa 1787–1792, Ranskan vallankumoussotien alkuvuosina Hollannissa sekä 1796–1797 Italiassa Napoleonin vastaisella sotaretkellä. Vuonna 1805 hän yleni kenraalimajuriksi ja toimi komentajana Italiassa. Radetzky oli yksi liittoutuneiden lahjakkaimpia ja tehokkaimpia komentajia Napoleonin sotien aikana. Hän osallistui vuonna 1809 Wagramin taisteluun sotamarsalkkaluutnanttina ja samana vuonna hänestä tuli Itävallan armeijan pääesikunnan päällikkö. Hän pyrki uudenaikaistamaan maan asevoimia, mutta rahoituksen puute muodostui ongelmaksi.
Monte Cassinon taistelu Kenraali Juinin johtamat ”vapaat ranskalaiset”, olivat etelämpänä murtaneet 13. päivänä Gustav-linjan puolustuksen Gariglianossa. Edettyään Aurunci-vuorten yli, se valvoi viimein 17. päivän iltana koko Itristä Picoon vievää tietä. Via Casilinan sekä muidenkin saksalaisten huoltoyhteyksien katkettua, liittoutuneet olivat jo lähes motittaneet Cassinoa puolustaneet laskuvarjosotilaat, joten Kesselringin epätoivoinen vetäytymiskäsky pelasti saksalaiset 1. Laskuvarjojääkäridivisioonan viime hetkellä.
Damaskoksen taistelu Brittiläisen 6. jalkaväkidivisioonan komentaja kenraalimajuri John Evetts saapui joukkoineen 19. kesäkuuta alueelle vapauttaen LLoydin komentajantehtävästä ja ottaen komentoonsa Merdjayounin itäpuolella olleet liittoutuneiden joukot. Intialaisten kärsimien kovien tappioiden vuoksi hän pyysi, että brittiläinen 16. jalkaväkiprikaati siirrettäisiin Australian 7. divisioonasta hänen alaisuuteensa.
George S. Patton Panssarivaunut M47, M48 ja M60 Patton nimettiin Pattonin mukaan. Patton oli tunnetusti kiinnostunut historiallisista taisteluista ja uskoi jälleensyntymisoppiin. On olemassa viitteitä siitä, että hän yritti saada Pyhän saksalais-roomalainen keisarikunnan kruununkalleudet Yhdysvaltoihin vastoin liittoutuneiden joukkojen komentajan Dwight D. Eisenhowerin periaatetta palauttaa ne Wieniin.
William Henry Harrison Oltuaan useita vuosia Indianan territorion kuvernöörinä Harrison liittyi takaisin armeijaan taistellakseen brittejä ja näiden kanssa liittoutuneita intiaaneja vastaan vuoden 1812 sodassa. Harrisonista tehtiin prikaatikenraali ja hänet nimitettiin Luoteisterritorion sotajoukkojen komentajaksi. Harrisonin merkittävimpiä saavutuksia armeijan johdossa oli Thamesin taistelun voitto vuonna 1813 lähellä nykyistä Ontarion aluetta. Intiaanipäällikkö Tecumseh kuoli taistelun aikan, eikä Harrison enää tehnyt yhtäkään vakavaa rauhansopimusta alueen intiaanien kanssa.
Palmyran taistelu Vuonna 1941 Vichyn Ranskalla oli Syyrian alueella merkittävä määrä joukkoja. Lisäksi alueella oli useita lentotukikohtia, joita akselivallat käyttivät siirtäessään lentokoneita ja joukkoja Irakiin taistelemaan brittejä vastaan. Vichyn Ranska myös salli alueen rautateiden käytön aseiden ja ammusten kuljettamiseksi Irakiin. Liittoutuneet aloittivat 8. kesäkuuta kahtena osastona hyökkäyksen Libanoniin ja Syyriaan tarkoituksenaan estää alueen käyttö akselivalloilta. Kesäkuun lopulla Damaskos oli vallattu ja liittoutuneiden komentaja
Henry Maitland Wilson valmistautui lähettämään kaksi uutta hyökkäysosastoa Länsi-Irakista alueelle vallatakseen Syyrian.
George Armstrong Custer George Armstrong Custer (5. joulukuuta 1839 New Rumley, Ohio – 25. kesäkuuta 1876 Little Bighorn, Montana) oli yhdysvaltalainen ratsuväen komentaja, joka tunnetaan parhaiten kärsimästään murskatappiosta ja kuolemastaan Little Bighornin taistelussa. Custer oli sotilasarvoltaan väliaikainen prikaatikenraali. Hänen vakituinen sotilasarvonsa oli kuitenkin vain everstiluutnantti. Custeria kutsutaan kirjallisuudessa usein virheellisesti ”kenraali Custeriksi”.
Sundasalmen taistelu Sundasalmen taistelu oli toisessa maailmansodassa keisarillisen Japanin laivaston ja liittoutuneiden laivasto-osaston välinen meritaistelu Sundasalmessa, Alankomaiden Itä-Intiassa. Japanilaiset olivat kukistaneet edellisenä päivänä liittoutuneet Jaavanmeren taistelussa. Taistelu alkoi 28. helmikuuta 1942 ja päättyi japanilaisten voittoon seuraavana päivänä. Taistelussa japanilaiset upottivat Yhdysvaltain laivaston raskaan risteilijän "USS Houstonin", Australian kuninkaallisen laivaston kevyen risteilijän "HMAS Perthin" ja Alankomaiden kuninkaallisen laivaston hävittäjän "Hr. Ms. Evertsenin". Japanilaiset menettivät omassa tulituksessaan yhden miinanraivaajan ja yhden joukkojenkuljetusaluksen. Lisäksi kolme joukkojenkuljetusalusta vaurioitui pahoin. Taistelussa menehtyi 1071 liittoutuneiden sotilasta ja 10 japanilaissotilasta. Lisäksi 675 liittoutuneiden sotilasta joutui sotavangiksi. Taistelun seurauksena japanilaiset toteuttivat onnistuneen maihinnousun Jaavalle.
Goodenoughsaaren taistelu Goodenoughsaaren taistelu (tunnetaan myös nimellä Operaatio Drake) oli toisessa maailmansodassa liittoutuneiden ja japanilaisten välinen taistelu Goodenoughsaaresta Uudessa-Guineassa. Japanilaiset olivat aiemmin miehittäneet saaren 24. elokuuta 1942 Milnenlahden taistelun aikana. Goodenoughsaaren taistelu alkoi liittoutuneiden hyökätessä saarelle 22. lokakuuta 1942, kun australialaiset hävittäjät HMAS Stuart ja HMAS Arunta kuljettivat saarelle australialaisia 2.-12. jalkaväkidivisioonan joukkoja. Joukot laskeutuivat Mud Baylle ja Taleba Baylle aikeenaan piirittää japanilaiset joukot. Lyhyiden mutta raskaiden taistelujen jälkeen japanilaiset joukot vetäytyivät läheiselle Fergussonsaarelle, josta japanilainen risteilijä Tenryū evakuoi miehet Rabauliin. Taistelun jälkeen liittoutuneiden joukot ottivat saaren haltuunsa ja rakensivat sinne lentokentän ja sairaalan. Saarta käytettiin myöhemmin hyödyksi tulevissa liittoutuneiden operaatioissa sodan aikana.
Erwin Rommel Rommel ei ollut vielä ensimmäisen maailmansodan aikana kovinkaan tunnettu. Hän saavutti Hitlerin ja saksalaisten suosion menestyessään toisen maailmansodan taisteluissa. Rommel tuli tunnetuksi liittoutuneiden keskuudessa, kun hän johti Deutsches Afrikakorpsia Pohjois-Afrikassa. Komentajana Rommel nautti alaistensa arvostusta ja kunnioitusta jo uransa alusta lähtien. Hitler piti Rommelia yhtenä suosikkikenraaleistaan.
Vilhelm I (Alankomaat) Napoleonin uhan noustua tämän paettua Elbalta Vilhelm julistautui Alankomaiden kuninkaaksi 16. maaliskuuta 1815. Hänen poikansa, tuleva kuningas Vilhelm II osallistui liittoutuneiden joukkojen yhteisenä komentajana Waterloon taisteluun. Kun Napoleon oli lähetetty maanpakoon Saint Helenalle, Vilhelm I hyväksyi uuden perustuslain, joka tarjosi edelleen hallitsijalle varsin laajan vallan.
Kasserinesolan taistelu Maihinnousun aikaan läntinen autiomaa oli lähes ilman puolustajia, mutta yhdysvaltalaiset yrittivät neuvotella Vichyn Ranskan komentajien kanssa liittymisestä liittoutuneisiin, eivätkä käyttäneet hyväkseen tilaisuutta sulkea Rommelin selusta ajoissa. Useita yrityksiä tehtiin Tunisian valloittamiseksi ennen saksalaisten saapumista, mutta huonon koordinoinnin ja erinomaisen puolustusmaaston mahdollistivat pienten saksalais- ja italialaisjoukkojen torjua nämä yritykset.
Tyynenmeren sota toisessa maailmansodassa Japanilaiset aiheuttivat liittoutuneille hiukan suuremmat tappiot, mutta strategisesti taistelu oli voitto liittoutuneille; maihinnousu peruuntui, ja liittoutuneiden taistelutahdolle teki hyvää nähdä, että japanilaisetkin voidaan pysäyttää. Lisäksi kumpikaan taistelusta selvinneistä japanilaisista lentotukialuksista ei ehtinyt mukaan Midwayn taisteluun, amerikkalaisten "Yorktown" saatiin korjattua.
Regia Aeronautica Italian asevoimien komentajan marsalkka Badoglion ilmoittaessa 8. syyskuuta 1943 radiossa kello 20:00 alkavasta aselevosta liittoutuneiden kanssa ja määräten samalla asevoimien yksiköt siirtymään Etelä-Italiaan liittoutuneiden hallitsemille alueille. Ilmoitus aiheutti kaaoksen, koska sitä ei ollut valmisteltu mitenkään ja käsky ei sisältänyt lainkaan toimintaohjeita. Paikallisille komentajille jäi toteuttamisvelvollisuus.
Mogami (1934) "Mogami" ja "Mikuma" sekä niiden suojana ollut hävittäjälaivue kohtasivat 28. helmikuuta 1942 Yhdysvaltain laivaston risteilijä "USS Houstonin" ja Australian laivaston risteilijä "HMAS Perthin", jotka hyökkäsivät maihinnousulaivastoa vastaan. Seuranneessa Sundasalmen taistelussa kumpikin liittoutuneiden risteilijä upotettiin samoin kuin japanilainen kuljetusalus "Ryujomaru", jonka tuhoutuessa sai surmansa Japanin 16. armeijan komentaja kenraaliluutnantti Hitoshi Imamura.
Mikuma (1934) "Mogami" ja "Mikuma" sekä niiden suojana ollut hävittäjälaivue kohtasivat 28. helmikuuta 1942 Yhdysvaltain laivaston risteilijä "USS Houstonin" ja Australian laivaston risteilijä "HMAS Perthin", jotka hyökkäsivät maihinnousulaivastoa vastaan. Seuranneessa Sundasalmen taistelussa kumpikin liittoutuneiden risteilijä upotettiin samoin kuin japanilainen kuljetusalus "Ryujomaru", jonka tuhoutuessa sai surmansa Japanin 16. armeijan komentaja kenraaliluutnantti Hitoshi Imamura.
Brittiläinen 7. panssaridivisioona Saksa lähetti Pohjois-Afrikkaan Erwin Rommelin johtaman osaston, josta muodostui Saksan Afrikan armeijakunta, Afrikan armeija ja lopulta armeijaryhmä. Rommelin aloitettua hyökkäyksensä liittoutuneet vetäytyivät aina Egyptiin, jolloin läntisimmäksi tukikohdaksi jäi saarrettu Tobruk. Saarroksissa olleiden joukkojen vapauttamiseksi toteutettiin operaatio Battleaxe, jossa divisioona oli jaettu kahteen taisteluosastoon. Operaatio kuitenkin epäonnistui ja divisioona vetäytyi lähtöasemiin kolmen päivän taisteluiden jälkeen. 18. marraskuuta divisioona hyökkäsi keskitettynä operaatio Crusaderissa. Divisioonan komentaja Norrie käski suurten tappioiden vuoksi joukkojen pysähtyä täydennettäviksi, jolloin Rommel aloitti vastahyökkäyksen työntäen liittoutuneet takaisin.
Monte Cassinon taistelu Kaksi rykmenttiä aloitti hyökkäyksen hyvin kaivautuneita saksalaisia vastaan. 143. rykmentti sai jälleen kaksi pataljoonaa yli joen, mutta ilman panssarivoimien tukea ne tuhoutuivat jouduttuaan voimakkaaseen tuleen. 141. rykmentti ylitti myös kahdella pataljoonallaan joen ja etenivät lähes kilometrin. Ilman panssaritukea joukot kuitenkin tuhoutuivat 22. tammikuuta mennessä ja ainoastaan 40 miestä palasi liittoutuneiden asemiin. Kaksi vuorokautta kestäneessä hyökkäyksessä 36. divisioona menetti kaikkiaan 2 100 miestä.
Karibianmeren taistelut Karibianmeren taistelut olivat toisessa maailmansodassa Saksan ja liittoutuneiden välisiä laivastotaisteluita Karibianmerellä. Saksan ja Italian laivastojen sukellusveneet upottivat lukuisia liittoutuneiden aluksia alueella häiriten öljyn ja muiden tavaroiden kuljetuksia liittoutuneiden joukoille. Parantunut sukellusveneidentorjunta takasi lopulta voiton liittoutuneille, jotka ajoivat saksalaiset sukellusveneet pois Karibianmereltä.
Gabienen taistelu Eumenes sai tietää Antigonoksen taistelujärjestyksestä, ja hän päätti itse komentaa vasemman siiven ratsuväkeä. Vasemman siipensä tueksi Eumenes sijoitti myös 60 parasta sotanorsuaan. Oikean siiven heikomman ratsuväen ja sotanorsujen komentoon Eumenes laittoi erään Filippoksen, joka sai käskyn välttää taistelua niin kauan kuin vasemman siiven taistelu oli vielä ratkaisematta. Falangin vasemmassa päässä heti Eumeneen ratsuväen vierellä taistelivat argyraspidit ja hypaspistit. Heidän oikealla siivellään taistelivat palkkasotilaat ja kaikkein oikeimmalla itämaiset sotilaat, jotka oli opetettu taistelemaan makedonialaiseen tapaan. Paraitakenen taistelusta poiketen Eumeneen kanssa liittoutuneet satraapit eivät komentaneet omia joukkojaan, vaan he johtivat omia ratsuväkiosastojaan Eumeneen siivellä. Oikean siiven komentajasta Filippoksesta ei ole tarkempaa tietoa, mutta luultavasti hän oli Eumeneen läheisiä apulaisia.
William Slim Keväästä 1942 lähtien Slim taisteli Kaakkois-Aasiassa virkaa toimittavaksi kenraaliluutnantiksi ylennettynä ja hän johti ensin liittoutuneiden Burman armeijakuntaa Japanin joukkoja vastaan. Slim siirtyi komentamaan brittiläis-intialaista XV armeijakuntaa kunnes hänet nimitettiin perustetun brittiläisen 14. armeijan komentajaksi. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi 3. huhtikuuta 1944. Kenraaliluutnantti Oliver Leese yritti siirtää Slimin 12. armeijan komentajaksi, mutta Slim nimitettiinkin Leesen paikalle liittoutuneiden Kaakkois-Aasian maajoukkojen komentajaksi ylennettynä kenraaliksi.
Arawen taistelu Arawen taistelu oli toisessa maailmansodassa liittoutuneiden ja Japanin joukkojen välillä 15. joulukuuta 1943 - 24. helmikuuta 1944 käyty taistelu Arawessa, Uudessa-Guineassa. Taistelu oli osa liittoutuneiden operaatio Cartwheelia. Japanilaiset osasivat odottaa hyökkäystä alueelle, ja olivat juuri keskittämässä sinne joukkoja joulukuussa 1943. Joukkojen keskittämisestä huolimatta liittoutuneiden hyökkäyksen alkaessa saarella oli vain vähän japanilaisjoukkoja, kun vahvistukset olivat vasta matkalla.
Tinianin taistelu Tinianin taistelu oli toisessa maailmansodassa yhdysvaltalaisten ja japanilaisten välinen taistelu Tinianin saaresta Mariaaneilla. Taistelu oli osa suurempaa Operaatio Forageria. Taistelu alkoi 24. heinäkuuta 1944 ja päättyi Liittoutuneiden voittoon 1. elokuuta 1944. Taistelussa kaatui melkein kaikki saarta puolustaneet japanilaisjoukot, mukaan lukien kolme joukkojen komentajaa. Vain 313 japanilaissotilasta selvisivät hengissä ja joutuivat vangiksi. Taistelu oli myös ensimmäinen Tyynenmeren sodassa, jossa käytettiin napalmia hyökkäyspommituksissa. Taistelun jälkeen saarelle rakennettiin lentokenttä ja koulutuspaikka Seabee-joukoille. Saarelta käsin pystyttiin pommittamaan Filippiinejä ja Ryūkyūsaaria. Hiroshiman atomipommia kuljettanut lentokone "Enola Gay" lähti juuri Tinianin saarelta. Saaren lähistöllä olevalla Aguijaninsaarella oleva japanilaisten linnoitus, jota komensi luutnantti Kinichi Yamada, kesti sodan loppuun asti. Viimeinen Tiniania miehittänyt japanilaissotilas Murata Susumu antautui vasta vuonna 1953.
Jaavan taistelu Jaavan taistelu oli osa Japanin Hollannin Itä-Intian sotaretkeä toiseen maailmansotaan kuuluneessa Tyynenmeren sodassa. Taistelu käytiin japanilaisten ja liittoutuneiden välillä Jaavan saaresta Hollannin Itä-Intiassa (nyk. Indonesiassa). Taistelu alkoi 28. helmikuuta 1942 ja päättyi liittoutuneiden antautumiseen 12. maaliskuuta. Taistelun ohessa käytiin myös Jaavanmeren ja Sundasalmen meritaistelut, jotka päättyivät japanilaisten voittoon. Japanilaiset miehittivät Jaavan saarta sodan loppuun asti, kunnes saarella olevat japanilaiset antautuivat liittoutuneille vuonna 1945.
Monte Cassinon taistelu Itäpuolella etenevät brittijoukot mursivat saksalaisten puolustuksen, ja joukot valtasivat Ortonan. Etenemisen vuoristossa kuitenkin estivät talvimyrskyt joulukuun lopulla, jolloin lumipeite pysäytti kulun maastossa ja huono sää ilmatuen. Idästä Roomaan kulkeva valtatie 5 ei siten ollut mahdollinen etenemisreitti, ja jäljelle jäivät vain Napolista Roomaan kulkevat valtatiet 6 ja 7. Valtatie 7 eli roomalaisten via Appia seurasi länsirannikkoa ja Rooman eteläpuolella saksalaisten veden alle laskemien Pontisten soiden läpi. Valtatie 6 kulki Lirin laaksoa pitkin, minkä eteläpäätä hallitsi Cassinon kaupungin takana oleva vuoristo. Vuoristo tarjosi erinomaisen tähystyspaikan, mikä mahdollisti saksalaisille liittoutuneiden toimien seurannan ja häirinnän sekä pohjoiseen etenemisen estämisen. Liittoutuneiden reitin poikki virtasi Cassinon kaupungin halki kulkeva kiivaasti virtaava Apenniineilta alkunsa saava Rapidojoki.