mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Sergei Koroljov Neuvostoliiton Kuu-ohjelman eteneminen hiipui Koroljovin kuollessa 14. tammikuuta 1966 rutiinikirurgiassa, joka kesken leikkauksen muuttui massiivisen suolistosyövän poistoyritykseksi ja päättyi laajaan verenvuotoon. Hänet haudattiin Kremlin muuriin.
Sergei Koroljov Vuonna 1931 hän tapasi toisen rakettialan pioneerin, Friedrich Zanderin. He perustivat syyskuussa 1931 MosGIRD-ryhmän ("GIRD" = Reaktiomoottoreiden tutkimusryhmä). Koroljov toimi "GIRD"-tutkimusryhmässä, joka rakensi vuonna 1933 kaksi metriä pitkän Neuvostoliiton ensimmäisen nesteajoaineraketin, GIRD-09. Valtio kiinnostui ryhmän toiminnasta ja siltä tilattiin rakettimoottoreille varustettuja liitokoneita ilmavoimille. Koroljovin suunnittelema RP-318 oli Neuvostoliiton ensimmäinen rakettimoottorilla varustettu lentokone. Koroljov ei kuitenkaan noussut suosioon raketti-instituutissa, koska hänen mielenkiintonsa, suuret raketit, oli armeijan lyhyen aikataulun tavoitteiden vastainen.
Sergei Koroljov 4000 kg painavasta "Zenit"-vakoilusatelliitista kehitettiin miehitetty Vostok-avaruusalus. Vuonna 1960 sillä tehtiin koelentoja, joilla mm. koirilla testattiin miehitetyn lennon turvallisuutta. 12. huhtikuuta 1961 Koroljovin valitsema kosmonautti Juri Gagarin kiersi Maan 108 minuutin avaruuslennolla. Vuonna 1962 Koroljov oli suunnitellut miehitetyn Sojuz-avaruusaluksen. Vuonna 1964 Koroljov laajensi Vostokin kolmipaikkaiseksi Voshod-alukseksi, jossa kolmen hengen miehityksellä miehistöllä ei ollut tilaa käyttää avaruuspukuja. Voshod 2 -aluksen miehistöön kuulunut Aleksei Leonov teki ensimmäisen avaruuskävelyn, joka kesti 10 minuuttia.
Sergei Koroljov R-7 oli suuri ohjus, joka ei ollut yksinomaan Koroljovin suunnittelema. Se käytti rinnakkain 20:tä Valentin Gluškon suunnittelemaa rakettimoottoria. R-7-ohjuksen ensimmäinen pitkän kantaman onnistunut koelento tehtiin 21. elokuuta 1957. Rakettiohjelman puitteissa rakennettiin Tiuratamin alueelle Baikonurin kosmodromi, jonka suunnitteluun Koroljov osallistui. Koelaukaisujen jälkeen ensimmäiset neljä ydinaseella varustettua R-7-ohjusta sijoitettiin Plesetskin tukikohtaan vuonna 1959.
Sergei Koroljov 24. huhtikuuta 1967 laukaistiin miehitetty Koroljovin suunnitteleman Sojuz 1 -avaruusalus. Sen epäonnistunut paluu ilmakehään johti kosmonautti Vladimir Komarovin kuolemaan laskuvarjojärjestelmän vajaatoiminnan vuoksi. Aluksen modernimpi versio on edelleen käytössä mm. kansainvälisen avaruusaseman puitteissa miehitettynä aluksena.
Sergei Koroljov 4. lokakuuta 1957 Maan kiertoradalta radiosignaalia lähettäneestä Sputnik 1:sta nousi kohu sekä Neuvostoliitossa että Yhdysvalloissa vasta sen jälkeen, kun brittiläinen lehdistö oli nostanut lennon etusivuille. Hruštšov otti tämän teknologisen menestyksen omaksi saavutuksekseen ja vaati Koroljovia toteuttamaan uuden lennon välittömästi. 3. marraskuuta 1957 laukaistu Sputnik 2 vei mukanaan avaruuteen Laika-koiran. Toukokuussa 1958 laukaistu Sputnik 3 painoi 1500 kg. Sen Koroljov oli suunnitellut miehitetyn avaruuslennon ja valokuvaussatelliitin kehittämisen tarpeisiin.
Sergei Koroljov Planeettaluotainten onnistuminen riippui avaruuskilvan alkuvaiheessa siitä, miten tarkkaan kantoraketti ne sinkosi kohdettaan kohti. Täten Koroljovin vaikutus oli merkittävä niissäkin. Koroljov oli myös suunnitellut Mars- ja Venus-luotaimia. Vuonna 1959 Luna 2 -luotain törmäsi suunnitelman mukaisesti Kuuhun. Sen jälkeen Luna 3 kuvasi Kuun "pimeän puolen". Tammikuussa 1966 Luna 9 pystyi tekemään pehmeän laskun Kuun pinnalle. Maaliskuussa 1966 Venera 3 oli ensimmäinen alus, joka kiersi toista planeettaa, Venusta.
Sergei Koroljov Koroljov nousi myös oman ohjussuunnittelutoimiston, OKB-1:n (sittemmin Energija), johtoon. Sillä oli toimipaikkoja muun muassa Samarassa (toimiala: R-7-ohjuksen valmistus ja vakoilusatelliitit) ja Krasnojarskissa (Železnogorsk) (toimiala: tietoliikenne ja navigaatio; myöhemmin tämä yksikkö itsenäistyi OKB-10:ksi pääsuunnittelija Mihail Rešetnjovin johdolla).
Sergei Afanasjev 1940- ja 1950-luvulla hän toimi muun muassa rakettien suunnittelussa mahdollisesti yhteistyössä Sergei Koroljovin kanssa. 1950-luvun jälkipuolella Afanasjev toimi johtotehtävissä Leningradissa ja 1960-luvun alussa hän toimi Venäjän neuvostotasavallan ministerineuvoston varapuheenjohtajana.
Sergei Koroljov Koroljovin rakettitutkimusryhmä joutui 1938 alkaen Stalinin vainojen kohteeksi kuten muutkin rakettiryhmät, koska niiden rahoitus tuli puna-armeijan varustelupäälliköltä marsalkka M. Tuhatševskiltä, joka kuului puhdistusten alkuaikojen murhattuihin johtajiin. Koroljov vangittiin aeimmin pidätetyn raketti-insinööri Valentin Gluškon esittämien syytösten perusteella heinäkuussa 1938 ja joutui Kolyman vankileirille Venäjän kaukoitään. Kolyma oli kultakaivosleiri ja tuotannossa käytettyjen kemikaalien, muun muassa elohopean, vuoksi vankeus siellä oli likimain kuolemantuomio. Syyskuussa 1940 hänet siirrettiin Andrei Tupolevin (joka oli itse vangittuna lokakuusta 1937 alkaen) johtamaan lentokoneiden suunnitteluryhmään, joka toimi šaraška-tyyppisellä vankileirillä. Vuonna 1944 Koroljov asetettiin Kazanin šaraškan testausinsinöörien johtoon, hän joutui Valentin Gluškon alaiseksi. Ollessaan vielä vanki Koroljov sai kunniamerkin työstään Suuren isänmaallisen sodan aikana (engl. Medal for Valiant Labor during the Great Patriotic War).
Sergei Koroljov 1950-luvun alussa alkoivat niiden rakettien koelennot, joissa oli koiria matkustajina. Nämä testit liittyivät Koroljovin ynnä muiden raketti-insinöörien tavoitteisiin lähettää jatkossa myös miehitettyjä raketteja. Vuonna 1950 koirat Tsygan ja Dezik lensivät 100 kilometrin korkeuteen palaten terveinä takaisin. Kymmenen vuoden aikana koelennoilla oli 48 koiraa, joista 20 kuoli onnettomuuksissa tai kiertoradalla.
Energija RKK Energija () on venäläinen avaruusteknologiayhtiö. Yhtiö kantaa alkuperäisen pääsuunnittelijansa Sergei Koroljovin nimeä.
Sergei Koroljov Koroljev sai Lenin-palkinnon 1971 ja kahdesti sosialistisen työn sankarin arvonimen. Hänet valittiin akateemikoksi 1958.
Vostok 2 Vostok 1:n onnistuneen lennon jälkeen Neuvostoliiton avaruusohjelman johtaja Sergei Koroljov halusi seuraavan lennon olevan koko päivän mittaisen, kuten oli edellisenkin lennon alun perin olla. Suunnitelmaa kuitenkin vastustivat useat Koroljovin kollegat sillä he pitivät vielä osin testaamattoman avaruusaluksen lentämistä niin pitkän aikaa liian riskialttiina. Lennon vastaavat lääkärit olivat myös huolestuneita siitä miten ihminen reagoisi pidennettyyn painottomuuteen ja halusivat edetä varovaisesti. Vaihtoehdoksi ehdotettiin kolmen tai neljän kiertoradan lentoa, mutta Koroljov vastusti tätä voimakkaasti. Tässä suunnitelmassa oli myös ongelmana että automaattinen asennonhallintajärjestelmä tarvitsi suoran näköyhteyden aurinkoon pystyäkseen asennoimaan aluksen jarrutuspolttoon. Kiertoratojen 2–7 välillä tämä ei olisi mahdollista, koska jarrutuspaikka olisi maan yöpuolella.
Valentin Gluško Asevoimat muunsivat Moskovassa toimivan Sergei Koroljovin johtaman GIRD-ryhmän (Reaktiovoimalaitteiden tutkimusryhmä) RNII-instituutiksi (Reaktiotyöntövoiman tieteellinen tutkimusinstituutti). Gluško kutsuttiin siihen johtamaan nesteajoainetta käyttävien rakettimoottorien tutkimusta. RNII kehitti 1930-luvulla muutamia raketteja ja liitokoneita, joiden voimalaite oli rakettimoottori. Koroljovin RP-318 oli Neuvostoliiton ensimmäinen rakettilentokone. Sen voimalaite oli Gluškon kehittämä ORM-65-rakettimoottori. 1 700 newtonin työntövoiman kehittävän ORM-65-moottorin koekäyttö alkoi 5. marraskuuta 1936.
Vostok 1 28. maaliskuuta avaruusohjelman johtajat järjestivät Sergei Koroljovin johdolla tapaamisen, jossa kapselin vielä olemassa olevia ongelmia ratkaistiin. Päällimmäinen ongelma oli hapen kierrätysjärjestelmässä, mikä oli johtanut kymmenen päivän testien epäonnistumiseen. Seuraavana päivänä Koroljov ilmoitti olevansa valmis miehitettyyn lentoon Sputnik 9:n ja Sputnik 10:n ongelmattomien lentojen perusteella. Samana päivänä johtokunta sai keskuskomitealta määräyksen suorittaa ensimmäinen miehitetty avaruuslento huhtikuun 10. ja 20. päivän välisenä aikana.
Vostok-ohjelma Vostok (Восток, suomeksi itä) oli Neuvostoliiton miehitetty avaruuslento-ohjelma, jota seurasi Voshod-ohjelma. Sergei Koroljov kehitti Vostok-avaruusaluksen Zenit-vakoilusatelliitista.
Sergei Koroljov Neuvostoliitossa rakennettiin oma V-2-ohjuksen kaltainen raketti, joka sai tunnuksen R-1 (R=raketti). Tästä kehitettiin tehokkaampi R2-ohjus.
Sergei Koroljov Yhdysvalloissa 1990-luvun alussa tuotetun televisiodokumentin mukaan Koroljeville ehdotettiin Sputnik-lennosta fysiikan Nobel-palkintoa, jonka Hruštšov esti vaatimalla palkintoa koko neuvostokansalle.
Avaruuskilpa Neuvostoliitossa miltei kaikki raketti-insinöörit vangittiin 1930-luvun nk. puhdistuksissa. Monet heistä, mm. Sergei Koroljov, työskentelivät erityisessä lentokoneinsinöörien työleirissä 1930-luvun lopulla.
Sputnik 2 Sputnik 2 () oli maailman kaikkien aikojen toinen satelliitti ja Sputnik 1:n seuraaja. Sputnik 2 laukaistiin 3. marraskuuta 1957 R-7-kantoraketilla.
Sen pääsuunnittelija oli Sergei Koroljov.
GIRD-X GIRD-X oli vuodesta 1928 alkaen kehitetty toinen neuvostoliittolainen raketti, jossa käytettiin nestemäistä ajoainetta. Sen kehittivät GIRD-organisaatiossa toimivat Sergei Koroljov ja Fridrih Tsander. Se oli GIRDin 10. projekti.
Kosmonautiikan museo Museolla on 85 000 avaruustoimintaan liittyvää esinettä. Museon pääteemoja ovat Neuvostoliiton avaruusohjelman pääsuunnittelija Sergei Koroljov, lyhyesti Sputnik, kuuluotain ja Venera-venusluotain sekä Sojuz-avaruusohjelma ja muut miehitetyt avaruuslennot.
Neuvostoliiton avaruusohjelma Neuvostoliiton aikana koko avaruusohjelma oli asevoimien alaisuudessa. Korkeimmalla ministeritasolla Neuvostoliiton avaruusohjelmaa johti sotamarsalkka Dmitri Ustinov. Raketti- ja avaruusalassuunnittelija Sergei Koroljov vastasi kuolemaansa 1966 asti Neuvostoliiton avaruusohjelmasta.
Vladimir Tšelomei Tšelomeista tuli Sergei Koroljovin kilpailija miehitetyn kuualuksen suunnittelussa. Tšelomei ehdotti pienempää UR-500-rakettia, jolla voisi tehdä kahden henkilön miehityksellä Kuun ohilennon. Raketista tuli Proton-kantoraketti.
GIRD Neuvostoliitossa toimi useita tutkimusryhmiä Moskovassa ja Leningradissa. Ne toimivat joko "Rakettitekniikan keskustoimiston" alaisuudessa (TsBIRP) tai "Neuvostoliiton intreplanetaarisen lennon tutkimusseuran" alaisuudessa (OIMS). Johtavat henkilöt olivat Fridrih Tsander ja Sergei Koroljov sekä Mihail Tikhonravov.
Aleksei Jelisejev Jelisejev valmistui insinööriksi Moskovan Bauman-instituutista ja toimi Sergei Koroljovin alaisuudessa, jota kautta hänet valittiin kosmonautiksi. Hän siirtyi avaruusohjelmasta eläkkeelle vuonna 1985 ja toimi sen jälkeen muutaman vuoden Bauman-instituutin johdossa.
Vitali Sevastjanov Sevastjanov valmistui 1959 insinööriksi Moskovan ilmailuinstituutista ja pääsi valmistuttuaan Sergei Koroljovin suunnittelutoimistoon, jossa toimi muun muassa Vostok-avaruusaluksen suunnittelussa. Hän toimi kosmonauttien koulutuskeskuksessa luennoitsijana. Vuonna 1967 hän pääsi kosmonauttikoulutukseen.
Sojuz (avaruusalus) Sojuz () on venäläinen avaruusalus, jonka Sergei Koroljov suunnitteli alun perin Neuvostoliiton avaruusohjelmaa varten. Alukset laukaistaan Sojuz-kantoraketilla ja ne ovat osa Sojuz-avaruusohjelmaa. Aluksesta on aikojen saatossa tehty lukuisia eri versioita.
Helmut Gröttrup Helmut Gröttrup (syntyi 1916, kuoli 1981) oli saksalainen raketti-insinööri, joka suunnitteli V-2-ohjuksen ohjausjärjestelmän ja joka oli Wernher von Braunin insinööreistä johtavia niistä, jotka siirtyivät toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliittoon Sergei Koroljovin rakettiohjelmaan.
R-9 Desna Ohjuksen detaljisuunnittelu alkoi huhtikuussa 1958 ja ohjus hyväksyttiin valmistusohjelmaan vuoden 1959 lopulla. Ohjuksen esisuunnitelua johti Sergei Koroljov, mutta lopullinen suunnittelu on tuntemattomampien insinöörien käsialaa. Koroljoville tyypillisesti ajoaineena oli nestehappi ja alkoholi, joista nestehappi ei operatiiviselle asejärjestelmälle ole kovin hyvä ratkaisu. Raketin laukaisumassa oli alle puolet R-7-ohjuksesta, joka oli merkittävä kehitysaskel. Ohjus käytti maaliin ohjautumisen loppuvaiheessa radan korjaamiseen vastaanotettuja radiokomentoja, jonka vuoksi se olisi ollut altis häirinnälle kuten Yhdysvaltain keskimatkanohjus Corporal. Tästäkin syystä ohjus edustaa nykyajan mittapuun mukaan alkeellista tekniikkaa. Tästä ohjuksesta kehitettiin kolme eri versioita.
Voshod 1 Neuvostoliiton avaruusohjelman pääsuunnittelija Sergei Koroljov pystyi toteuttamaan nopeasti useamman kosmonautin avaruuslentoja yksinkertaisesti lisäämällä istuimia alukseen. Kolme kosmonauttia sopi alukseen vain ilman painepukuja, joka lisäsi kuoleman riskiä, jos alukseen tulee vuoto.
Mihail Jangel Tämän jälkeen hän siirtyi ballistisiin ohjuksiin. Ohjuspuolella hän aloitti ohjausjärjestelmien suunnittelussa. Hän toimi Sergei Koroljovin apulaisena rakentaessaan Dnepropetrovskiin Ukrainaan rakettimoottorikeskuksen. Siitä tuli OKB-586-toimiston perusta vuonna 1954. Keskus rakensi sarjatuotantona mannertenvälisiä ballistisia ohjuksia (ICBM).
Vasili Mišin Vasili Mišin toimi Neuvostoliiton aseteollisuudessa rakettitekniikan parissa toisen maailmansodan aikana. Hän oli ensimmäisten joukossa tutkimassa Saksan V2-ohjuksia sodan loputtua. Tällöin hän toimi suoraan Sergei Koroljovin alaisuudessa yhtenä R-7-ohjuksen, Sputnikin ja Vostok-aluksen pääsuunnittelijoista.
Sergei Koroljov Vuonna 1945 hän matkusti Saksaan ja alkoi tutkia V-2-ohjusta ja muita saksalaisten ohjussuunnitelmia. Englantilaisten sodan lopulla tekemät Peenemündeen pommitukset vaikeuttivat venäläisten työtä, koska keskus oli raunioina. Saksassa hän luonnosteli ohjuksen, jonka kantama oli kaksinkertainen V-2:een verrattuna.
Boris Tšertok Tšertokin kirjoittama neliosainen kirja "Rockets and People" on historia Neuvostoliiton avaruusohjelmasta, jonka ylimpään johtoon hän kuului. Hän toimi Sergei Koroljovin apulaisjohtajana 1950-luvulla ohjusten suunnittelussa ja mm. miehitetyn Vostok-avaruuslennon suunnittelussa. Vielä miltei satavuotiaana hän konsultoi Energija-yhtiötä.
Mihail Rešetnjov Vuonna 1950 Rešetnjov sai työpaikan RKK Energijassa eli silloisessa OKB-1-suunnittelutoimistossa pääsuunnittelija Sergei Koroljovin alaisuudessa. Hän suunnitteli lyhyen kantaman ohjuksia, kuten R-11-ohjusta. Hän yleni nopeasti päästen Krasnojarskin toimiston päälliköksi vuonna 1959.
Sergei Koroljov R-7-ohjuksesta (kutsumanimi Zemjorka eli "vanha seiska") kehittyi kuusitoista kantorakettiversiota, mm. Molnija ja Sojuz. Vuoteen 2000 mennessä 1630 R-7-ohjukseen perustuvaa rakettia oli laukaistu. ESA ottaa käyttöönsä Sojuz-kantoraketin, jonka laukaisut ovat tapahtuneet Kourousta Ranskan Guayanasta.
Konstantin Feoktistov Feoktistov valmistui insinööriksi Bauman-instituutista ja väitteli fysiikasta tohtoriksi. Hän liittyi Mihail Tihonravovin suunnittelutoimistoon. Vuonna 1955 hän oli yksi niistä insinööreistä, jotka Sergei Koroljovin johtamina suunnittelivat Sputnikin, Vostokin, Voshodin ja Sojuz-avaruusaluksen. Hän tutki 1960-luvun alussa ionipropulsiolla lentävää miehitettyä Mars-alusta.
Valko-Venäjän jääpallomaajoukkue Näitä kahden passin miehiä ovat mm. Jevgeni Hvalko Krasnoturjinskin Dynamo Majakista, Aleksandr Kozlov Kemerovon Kuzbassista, Konstantin Savtšenko Irkutskin Baikal-Energijasta, Dmitri Sergejev Uljanovskin Volgasta, Jevgeni Sviridov Novosibirskin Sibselmaš, Mihail Tarasenko Koroljovin Vympelistä sekä Sergei Tšernetski Murmanskin Murmanista.
Sputnik 1 Sputnikin pääsuunnittelija Sergei Koroljov oli kaavaillut sen nimeksi PS-1, joka tuli venäjän sanoista yksinkertainen satelliitti, mutta sisälsi myös hänen nimikirjaimensa. Erään tarinan mukaan satelliitti suunniteltiin muutamassa kuukaudessa 23. elokuuta 1957 tehdyn maailman ensimmäisen mannertenvälisen ballistisen ohjuksen, R-7:n, onnistuneen lentokokeen jälkeen.
Georgi Babakin Vuonna 1960 Semjon Lavotškin kuoli ilmailunäyttelyssä Babakinin viereen. Toimiston johtoon tuli Vladimir Tšelomei. Siitä tuli itsenäinen yksikkö jälleen vuonna 1965, jolloin Babakin nousi sen johtoon. Sergei Koroljov luovutti Babakinille miehittämättömien kuu- ja planeettaluotainten kehittämisen, koska tarvitsi omat resurssinsa N-1-kuurakettiin.
Sojuz (raketti) Sojuz-kantoraketti (, ) on venäläinen kantoraketti, joka pohjautuu neuvostoliittolaisen rakettisuunnittelijan Sergei Koroljovin suunnittelemaan R-7-ydinohjukseen, jonka ensilento tapahtui 23. elokuuta 1957. Saman ohjuksen kantorakettiversio kuljetti Sputnik-satelliitin avaruuteen 4. lokakuuta 1957. Sojuzin edeltäjä oli myös "Vostok"-kantoraketti, joka perustui 8K74 eli R-7a-ohjukseen.
Proton Protonin ajoaine on epäsymmetrinen dimetyylihydratsiini (UDMH) ja typpitetraoksidi. Neuvostoliittolainen rakettisuunnittelija Sergei Koroljov kutsui tätä ajoainetta "saatanalliseksi myrkyksi", koska ne ovat hyvin myrkyllisiä, syövyttäviä ja karsinogeenisia. Nämä ajoaineet kuitenkin palavat kosketuksessaan toisiinsa ilman sytytintä, joka yksinkertaistaa rakettimoottoria. Ne voidaan varastoida pitkiä aikoja normaalissa lämpötilassa toisin kuin esimerkiksi nestemäinen vety. Ajoaineita kutsutaankin "varastoitaviksi" (storable).
Georgi Gretško Gretško valmistui insinööriksi Leningradin mekaniikan instituutista väitellen matematiikasta. Hän työskenteli Sergei Koroljovin alaisena, kunnes hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen. Gretško koulutettiin kuulentoa varten. Hän lensi Sojuz 17-, Sojuz 26- ja Sojuz T-14 -lennoilla muun muassa Saljut-avaruusasemalle. Gretško vietti avaruudessa 134 vuorokautta, 20 tuntia ja 32 minuuttia.
Neuvostoliiton kuuohjelma Vuonna 1964 Neuvostoliiton merkittävimmät rakettisuunnittelijat Sergei Koroljov, Vladimir Tšelomei ja Mihail Jangel kilpailivat keskenään siitä, kenen suunnittelema raketti lentäisi Kuuhun. Jo vuonna 1959 nämä miehet olivat esittäneet ajatuksensa uuden sukupolven raketeista. Kellään ei tosin ollut valmista Kuuhun lentävää rakettia. Se piti suunnitella ja rakentaa. Koskaan ei oltu rakennettu niin suurta rakettia.
Nikolai Rukavišnikov Rukavišnikov opiskeli Bauman-instituutissa Moskovassa josta valmistuttuaan insinööriksi hän pääsi Sergei Koroljovin suunnittelutoimistoon. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen vuonna 1967. Hän lensi Sojuz 10, Sojuz 16 ja Sojuz 33 -avaruusaluksilla. Näihin kuului kaksi lentoa, jolloin telekointi Saljut-avaruusasemiin epäonnistui. Hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1987 siirtyen Energija-yhtiöön. Hän kuoli sydänkohtaukseen.
Igor Koroljov Chicagossa Koroljov pelasi jälleen Žamnovin joukkuetoverina. Koroljovin otteet eivät kuitenkaan vastanneet valmennuksen toiveita ja kausilla ja Koroljov vietti osan aikaa AHL-liigan farmijoukkueessa Norfolk Admiralsissa. 2004–2005 Koroljov siirtyi Venäjälle Lokomotiv Jaroslavliin.
Valentin Gluško Gluško suositteli N2O4 (typpitetraoksidi) ajoaineeksi N1-rakettiin, mutta Koroljov ei sitä halunnut. Välirikko liittyi myös siihen, että Gluškon syytteet olivat vieneet Koroljovin Kolyman leirille, joka oli tappaa Koroljovin. Koroljovin johtaman R-7-ohjuksenkin kehityksessä Gluškon panos oli ollut niin heikko, että Koroljov oli joutunut käyttämään oman tiiminsä insinöörejä Gluškon töiden loppuun viemiseen. Koroljov pyysi Nikolai Kuznetsovin suunnittelutoimistolta apua N1:n moottoreiden suunnitteluun pyrkien välttämään riippuvuutta Gluškosta.
Igor Koroljov Kausi 1994–1995 pelattiin tynkänä työsulun vuoksi. Työsulun ajaksi Koroljov palasi Dynamoon. Winnipegissä Koroljov sijoitettiin samaan ketjuun Dynamosta tutun joukkuekaverin Aleksei Žamnovin kanssa, ja Koroljovin pistesuoritukset paranivat. Kaudella Koroljov teki uransa piste-ennätyksen 22 maalilla ja yhteensä 51 pisteellä. Kauden jälkeen Winnipegin organisaatio siirtyi Arizonaan ja uusi joukkue Phoenix Coyotes kauppasi Žamnovin pois. Kausi oli Koroljovin osalta huono, ja hänen sopimuksensa ostettiin ulos kesken kauden.
Neuvostoliiton kuuohjelma Tšelomei havitteli Koroljovin asemaa Neuvostoliiton avaruustutkimuksessa. Hänellä oli liittolaisenaan Koroljovin kanssa riitoihin joutunut merkittävä rakettimoottorien suunnittelija Valentin Gluško. Hruštšov tuki Tšelomeita. 1950-luvulla Koroljovin kanssa menestyksekästä R-7-rakettia suunnitellut Gluško halveksi Koroljovia, jonka oli lähettänyt kirjoittamallaan todistuksella työleirille 1930-luvulla. Tosin R-7:nkin suunnittelussa Gluško ei tehnyt työtään loppuun. Tämä johtui siitä, että molemmat joutuivat Stalinin puhdistusaallossa turvallisuuspalvelun kuulusteluihin, ja Gluško ilmiantoi Koroljovin pelastaakseen nahkansa ja eliminoidakseen kilpailijansa. Koroljov oli vähällä kuolla leirillä.
N1 N1-kantoraketin hahmottelu alkoi vuonna 1959 Sergei Koroljovin johdolla OKB-1-suunnittelutoimistossa. Alun perin sillä oli tarkoitus laukaista 50 000 kg painava sotilaallinen avaruusasema matalalle kiertoradalle. Tavoite oli samanlainen kuin Yhdysvaltain ilmavoimilla vastaavaan aikaan. Neuvostoliitolla oli suunnitteilla myös Marsin miehitetty ohilento, joka muistutti Yhdysvaltain armeijassa toimineen Wernher von Braunin yhdysvaltalaisissa lehdissä esittämiä suunnitelmia 1950-luvun puolivälistä.
Boris Rauschenbach Boris kiinnostui ilmailusta ja lähti opiskelemaan Leningradissa toimivaan neuvostohallinnon 1920-luvulla perustamaan Siviili-ilmailun instituuttiin samalla toimien lentokonetehtaalla. Hän opiskeli vuodet 1932–1937. Kuten tuolloin oli yleistä, opintoja täydensi liitokoneiden rakentaminen, muun muassa lentävä siipi-tyyppisten liitokoneiden. Liitolentoa hän pääsi harrastamaan Krimillä, jossa tutustui alan oikeisiin ammattilaisiin. Hän sai työpaikan Sergei Koroljovin RNII-raketti-instituutissa.
Koroljov (Moskovan alue) Koroljov () on avaruustutkimuskeskuksestaan tunnettu teollisuuskaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Kaupunki sijaitsee Moskovan naapurissa, vain 22 kilometriä Punaiselta torilta koilliseen. Kaupungissa oli 183 452 asukasta. Se on Koroljovin kaupunkipiirikunnan ("gorodskoi okrug Koroljov") ainoa asutuskeskus.
Igor Koroljov Chicago ei uusinut työsulun jälkeen päättynyttä Koroljovin sopimusta, joten hän jäi Venäjälle. Kolme seuraavaa kautta Koroljov pelasi Metallurg Magnitogorskissa. Kauden 2008–2009 hän vietti HK Atlantissa ja 2009–2010 uudestaan Jaroslavlissa. Kesällä 2010 Koroljov ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.
Neuvostoliiton avaruusohjelma Tsiolkovskin vielä eläessä Fridrih Tsander perusti 1931 rakettiyhdistys GIRD:in, joka jonkin ajan kuluttua liitettiin valtion RNII-tutkimisinstituuttiin. Varhaisiin venäläisiin rakettipiireihin kuuluivat mm. Sergei Koroljov, Leonid Duškin ja Valentin Gluško. 1930-luvulla kehitettiin nesteraketti GIRD-X, joka nousi alussa vain 80 metriä, mutta lopulta muutaman kilometrin korkeuteen. Myöhemmin 1930-luvulla rakettitutkimus hajautui Neuvostoliittossa muun muassa rakettilentokoneen kehittelyyn.
Igor Koroljov Igor Borisovitš Koroljov (; 6. syyskuuta 1970 – 7. syyskuuta 2011) oli venäläinen jääkiekkoilija ja valmentaja. Hän pelasi keskushyökkääjänä pitkän uran NHL-sarjassa ja Venäjällä. Koroljov kuoli lento-onnettomuudessa, jossa sai surmansa miltei koko KHL-joukkue Lokomotiv Jaroslavl, jonka apulaisvalmentajana Koroljov toimi.
Raketti Rakettiteknologian uranuurtajia olivat venäläinen Konstantin Tsiolkovski (teoria 1880-luvulta lähtien), yhdysvaltalainen Robert Goddard (ensimmäinen nesteajoainetta käyttävä raketti 1920-luvulla), saksalainen Hermann Oberth, ranskalainen Robert Esnault-Pelterie, neuvostoliittolainen Sergei Koroljov (ensimmäinen mannertenvälinen ballistinen ohjus ja satelliitti vuonna 1957, ensimmäinen miehitetty avaruusalus vuonna 1961) ja saksalainen Wernher von Braun (V-2-ohjus vuonna 1942). Heidän lisäkseen ja osin paljon heitä ennen oli lukuisa joukko ruutirakettien kehittäjiä.
Zenit (satelliitti) Sergei Koroljovin suunnittelema Zenit on samanlainen kuin miehetetty Vostok-avaruuskapseli, koska Vostokit perustuivat Zenitiin. Se on pallomainen, halkaisja 2,3 metriä, massa 2400 kg. Ohjaus- ja jarrurakettien ajoaine mukaan lukien aluksen massa oli noin 4600-6300 kg. Kapselin sisällä oli kamera, joka palasi maahan filmin loputtua. Täten kameran ei tarvinnut toimia tyhjiössä. Kamera ei hajoa maahanlaskussa, joten sitä käytettiin uusilla lennoilla uudestaan.Suunnittelu alkoi 1950-luvun jälkipuolella ohjelmassa Object OD-1.
Sergei Koroljov 13. toukokuuta 1946 Josif Stalin allekirjoitti Neuvostoliiton ministerineuvoston päätöksen, jolla aloitettiin Neuvostoliiton ballististen ohjusten rakentamisen. Ohjelman johtoon tuli varusteluministeri Dmitri Ustinov. Ohjusteollisuutta johtava keskus NII-88 perustettiin. Huhtikuussa 1946 Korolev nimettiin sotilaallisen rakettiohjelman pääsuunnittelijaksi. Työ alkoi syksyllä 1947 V-2-ohjusten koelaukaisuilla Kapustin Jarista Volgogradin läheltä. Ohjuksien laukaisussa oltiin yhteistyössä Tiedeakatemian kanssa ja siksi ohjuksiin tuli alun alkaen tieteellisiä koelaitteita.
Venäjän avaruusjärjestö Venäjän avaruusjärjestö perustettiin Neuvostoliiton hajottua. Neuvostoliiton avaruusohjelma oli asevoimien alaisuudessa eikä avaruushallinto-organisaatiota ollut. Raketti- ja avaruusalussuunnittelija Sergei Koroljov oli kuolemaansa (v. 1966) asti jotakuinkin yhtä kuin Neuvostoliiton avaruusohjelma. Häntä korkeammalla tasolla Neuvostoliiton avaruusohjelmaa johti sotamarsalkka Dmitri Ustinov. Vuonna 1986 perustettiin "Glavkosmos"-avaruushallinto, jonka pohjalle Venäjän avaruusjärjestö rakentui. Venäjän avaruusjärjestö käyttää Neuvostoliiton aikana luotuja valmiuksia – muun muassa rakettikeskuksia, suunnittelutoimistoja, satelliittitehtaita, maa-asemia.
Lev Nikolajevitš Koroljov Vuosina 1953–1975 Korolev työskenteli tarkan mekaniikan ja tietotekniikan instituutissa akateemikko Sergei Aleksejevits Lebedevin johdolla. Hän oli mukana kehittämässä ensimmäisiä Neuvostoliiton BESM-luokan tietokoneita. Vuonna 1967 Korolevin johdolla kehitettiin käyttöjärjestelmä "Manager-68" ja tietokone BESM-6, joka oli ensimmäinen Neuvostoliiton moniohjelmoitava käyttöjärjestelmän supertietokone. Lisäksi järjestelmä tuki dynaamisen muistin jakoa rinnakkaistoimintaan ja lähtölaitteisiin. Nämä tutkimukset vaikuttivat suuresti edelleen järjestelmän ohjelmoinnin kehittämiseen Neuvostoliitossa. Tämä tutkimus auttoi Neuvostoliiton Sojuz-Apollo avaruuslentojen suorittamista.
Plesetskin kosmodromi Plesetsk suunniteltiin ja rakennettiin Neuvostoliiton ensimmäisen ydinkärjellä varustetun mannertenvälisen ballistisen ohjuksen (ICBM) tukikohdaksi. Kyseessä oli Sergei Koroljovin R-7-ohjus, joka oli kehitetty kesään 1955 mennessä. Paikka valittiin sillä perusteella, että lyhin lentorata Yhdysvaltoihin kulkee Pohjoisen jäämeren yli. Sijainti oli myös riittävän syrjäinen huippusalaiselle tukikohdalle ja sopivan etäällä suurista kaupungeista. Kosmodromi aloitti toimintansa virallisesti 15. heinäkuuta 1957. Ensimmäinen laukaisualusta oli valmiudessa joulukuussa 1959. 1960-luvun alussa tukikohdassa oli ilmeisesti kuusi tällaista ydinohjusta.
Mihail Tihonravov Tikhonravov työskenteli GIRDissä, kunnes se liitettiin RNII:een eli suihkuvirtauslaboratorioon, josta kehittyi NII-1-instituutti. Vuonna 1946 hänestä tuli Tykistötieteiden akatemian NII-4:n apulaisjohtaja. Siellä on kehitti rakettiklustereiden, satelliittien ratamekaniikan, kantoraketin laukaisun aikaisen asennonsäädön, paluulennon mekaniikan ja lämpökilpien teorioita ja tekniikkaa. Hänen ryhmänsä suunnitteli Sputnik 3, Luna 1, Luna 3, Luna 4 ja varhaiset Venus- ja Mars-luotaimet. Sergei Koroljov kutsui vuonna 1956 Tihonravovin ryhmineen omaan suunnittelutoimistoonsa OKB-1:een.
Valentin Gluško Koroljov olisi halunnut jatkaa alkoholin ja nestehapen käyttöä sotilaallisissa ohjuksissakin. Koroljovin R-9-ohjuksia tehtiin enää 54 kappaletta, kun Mihail Jangelin R-16-ohjuksia valmistettiin 380 kappaletta ja Tšelomein UR-100-ohjuksia 800 kappaletta. Koroljov oli täten siirtynyt pelkästään avaruustoimintaan. Syyskuussa 1960 Koroljovin tiimi oli laatinut N1-kantoraketin suunnitelman, sillä piti pystyä tekemään miehitettyjä lentoja Kuun lisäksi Marsiin asti.
Neuvostoliiton avaruusohjelma Neuvostoliitto laukaisi avaruuteen Sergei Koroljovin johdolla 4. lokakuuta vuonna 1957 miehittämättömän Sputnik 1-satelliitin maata kiertävälle radalle R7-kantoraketilla. Siitä tuli maailman ensimmäinen satelliitti. Satelliitti oli ulkoa katsoen pallo, josta sojotti neljä antennia niin kuin sulkapallon sulat. Satelliitti kiersi maata noin 250 km:n korkeudessa ja näkyi yöllä taivaan halki liikkuvana tähtenä. Sen piipityksen saattoivat kuulla länsimaatkin vastaanottimistaan. Jo kolmen kuukauden päästä seuraavan vuoden tammikuussa vuonna 1958 satelliitti syöksyi Maan ilmakehään ja paloi.
Atlas-rakettiperhe Atlas-ohjuksen suunnittelu tilattiin tammikuussa 1955 nimellä asejärjestelmä (Weapon System) WS107A-l. Convairilla projekti tunnettiin nimellä Model 7. Venäjällä Sergei Koroljov viimeisteli samaan aikaan mannertenvälistä R-7-ohjusta (josta kehittyi muun muassa Sojuz-kantoraketti). Syyskuussa 1955 tiedustelu ilmoitti, miten pitkällä venäläiset ovat – R-7 koelennot oli tehty kesällä 1955. Täten Atlas-projektin luokitus nousi huipulle – sen toteuttamiseen panostettiin maksimaalisesti. Sen moottoreita testattiin kesäkuussa 1956 ja ohjusten koelaukaisuja tehtiin vuoden 1956 lopulla.
Sputnik 10 Koeohjelmaan kuului aluksen radiojärjestelmän luotettavuuden kokeileminen ja tätä varten ryhmä insinöörejä ja kosmonautteja meni vain 10 metrin päässä kantoraketista olevaan bunkkeriin. Ryhmän radioliikenne ohjattiin aluksen radion kautta ja näin pystyttiin kokeilemaan ja toteamaan aluksen radion kykenevän välittämään puhetta kapselin ja lennonvalvonnan välillä. Lento oli kuitenkin vaarassa peruuntua, kun tuntia ennen suunniteltua laukaisua kantoraketin kolmannessa vaiheessa olevassa anturi lopetti toimintansa. Asiaa tutkittuaan kollegojensa kanssa Sergei Koroljov päätti jatkaa normaalia suunnitelmaa viasta huolimatta .
Neuvostoliiton varhainen rakettitutkimus Neuvostoliitossa alkoi vuonna 1931 toimia rakettitutkimusyhdistys GIRD, jonka ensimmäinen johtaja oli Fridrikh Tsander vuoteen 1933. Tsanderin kuoltua vuonna 1933 lavantautiin yhdistyksen johtoon siirtyi Sergei Koroljov. Yhdistyksessä toimivat muun muassa Leonid Duškin ja Valentin Gluško. Mm. erillisen kuualuksen ja kuun kiertolaisaluksen teoriassa esille tuoneelle Juri Kondratjukille tarjottiin yhdistyksen johtajan paikkaa, mutta tämä kieltäytyi. 21. syyskuuta 1933 Neuvostoliitto perusti suihkututkimusinstituutti RNII:n määräyksellä, joka yhdisti Leningradin kaasudynamiikan laboratorion GDL:n ja Moskovan GIRD:n.
Kerim Kerimov Kerim Kerimov alkoi työskennellä pitkän kantaman ja sitten mannertenvälisten ohjusten kehittelyssä. Vuonna 1946 hän tutki itäisessä Saksassa ja Puolassa kukistetun natsi-Saksan V-2-ohjusten tutkimusfasiliteetteja. Vuonna 1960 hän oli noussut ohjusten pääosaston kolmannen direktoraatin johtajaksi (GURVO) Neuvostoliiton puolustusministeriössä. Tämä direktoraatti valvoi ohjusten koelaukaisuja. Vuonna 1964 hän nousi uuden Avaruusjoukkojen keskusdirektoraatin (TsUKOS) johtoon. Kun Sergei Koroljov kuoli vuonna 1966, Kerimov nousi miehitettyjen lentojen valtionkomission puheenjohtajaksi vuoteen 1991 asti. Tässä roolissa hän valvoi myös planeettaluotainten kehitystä.
Tsiolkovskin kosmonautiikan valtionmuseo Konstantin Tsiolkovskin kosmonautiikan valtionmuseo (venäjäksi Государственный музей истории космонавтики имени К.Э.Циолковского) on maailman vanhin avaruustekniikan museo. Se perustettiin 3. lokakuuta 1967 Kalugaan, missä venäläinen avaruusteknologian pioneeri Konstantin Tsiolkovski toimi 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Museon perustaminen oli Neuvostoliiton avaruusohjelman pääinsinöörin Sergei Koroljovin ansiota. Museorakennuksen suunnittelivat arkkitehdit Boris Barkhin, Jevgeni Kireev, Natalija Orlova, Valentin Strogy ja Kirill Fomin. Rakennuksen peruskiven muurasi kosmonautti Juri Gagarin 13. kesäkuuta 1961.
Igor Koroljov Koroljov aloitti uransa Moskovan Dynamossa. Neljän pääsarjatasolla pelatun kauden jälkeen St. Louis Blues varasi hänet ensimmäisellä varausvuorollaan . Koroljov aloitti vielä kauden 1992–1993 Dynamossa, mutta lähti jo viiden ottelun jälkeen Pohjois-Amerikkaan.
Igor Koroljov Toronto Maple Leafsin toimitusjohtaja Mike Smith, entinen Winnipegin toimitusjohtaja, tarjosi Koroljoville sopimusta kaudeksi . Sopimusta seurasi yhteensä neljä Torontossa pelattua kautta. Kauden jälkeen Toronto myi Koroljovin Chicago Blackhawksiin tulevan varaustilaisuuden varausvuoroa vastaan.
Igor Koroljov Tulokaskaudellaan St. Louisissa Koroljov pelasi 74 ottelua, joissa teki yhteensä 27 pistettä. Hänen tuloksensa eivät parantuneet kaudelle, ja joukkueeseen hankitut keskushyökkääjät Petr Nedvěd ja Peter Šťastný veivät peliaikaa häneltä. St. Louis ei suojannut Koroljovia kauden Waiver Draftissa, jossa Winnipeg Jets nappasi hänet joukkueeseensa.
Pavel Tsybin Vuonna 1957 Neuvostoliitto aloitti Yhdysvaltain ilmavoimien Dynasoar-sukkulaprojektin vastineeksi oman vastaavan hankkeen, joka toteuttajaksi valittiin kaksi suunnittelutoimistoa, joista toinen oli OKB-256. Tsybinin PKA-avaruuslentokoneprojekti, jonka sopimus allekirjoitettiin 17. toukokuuta 1959, suoritettiin yhteistyössä Sergei Koroljovin OKB-1:n kanssa. Ensimmäisen prototyypin alisooniset liitokoneet tehtiin jo 7. huhtikuuta 1959. Tsybinin toimisto suljettiin lokakuussa 1959. Tsybin alaisineen siirrettiin Mjasištševin toimistoon, jolla oli käynnissä VKA-23-projekti ("Vodušno Kosmitšeskije Apparat"); siinäkin kehitettiin siivellistä avaruusalusta, jonka prototyypit olisi laukaistu R-7-raketilla.
Neuvostoliiton kuuohjelma Riita Koroljovin ja Gluškon välille puhkesi kun tuli puhe uuden suurraketin tekniikasta. Gluškon ajatus suurista moottoreista ja säilyvistä ajoaineista raketin alemmissa vaiheissa, ja eksoottisemmista polttoaineista, muun muassa nestevedystä raketin ylemmissä vaiheissa kauhistutti Koroljovia. Näin taitava rakettimoottorispesialisti Gluško ei voinut auttaa Koroljovia.
Koroljov Koroljov () on yleinen venäläinen sukunimi. Se voi viitata seuraaviin:
Neuvostoliitto Neuvostoliiton avaruusohjelma pohjautui venäläisen opettajan Konstantin Tsiolkovskin 1900-luvun alusta alkaen yksin tekemään tutkimustyöhön. Hän tutki ensimmäisenä avaruuslennon mahdollisuutta matemaattisesti. Hän teki suhteellisen vähän kokeellista tutkimusta, mutta silti kehitti muun muassa rakettien ohjausmenetelmiä, nestemäisiä ajoaineita ja monivaiheisen raketin periaatteen. Neuvostovaltio alkoi jo vuonna 1921 rahoittaa rakettitutkimusta asevoimien budjetista. GIRD-tutkimusryhmät kehittivät raketteja 1920-luvun puolivälistä alkaen. 1930-luvulla Sergei Koroljov nousi rakettitutkimuksen johtoon, mutta hän joutui asevoimien puhdistusten vuoksi vankeuteen. Toisen maailmansodan aikana rakettialan tutkimus keskittyi maavoimien raketteihin ja lentokoneiden rakettipropulsioon.
Vladimir Tšelomei Kun Hruštšov menetti valtansa, Tšelomein ja Koroljovin Kuu-lentosuunnitelmat yhdistettiin, mutta päälinja oli Koroljovin suunnitelma.
Valeri Koroljov Miesten maajoukkuetasolla Koroljov edusti Neuvostoliittoa Argentiinan MM-kilpailuissa 1990, missä maa ylsi hopealle.
Neuvostoliiton avaruusohjelma Neuvostoliiton avaruusohjelma pohjautui venäläisen opettajan Konstantin Tsiolkovskin 1900-luvun alusta alkaen yksin tekemään tutkimustyöhön. Hän tutki ensimmäisenä avaruuslennon mahdollisuutta matemaattisesti. Hän teki suhteellisen vähän kokeellista tutkimusta, mutta kehitti silti muun muassa rakettien ohjausmenetelmiä, nestemäisiä ajoaineita ja monivaiheisen raketin periaatteen. Neuvostovaltio alkoi jo vuonna 1921 tukea rakettitutkimusta asevoimien budjettirahoituksella. GIRD-tutkimusryhmät konkretisoivat rakettien kehitystyön 1920-luvun puolivälistä alkaen. 1930-luvulla Sergei Koroljov nousi rakettitutkimuksen johtoon, mutta hän joutui asevoimien puhdistusten yhteydessä vankeuteen. Toisen maailmansodan aikana rakettialan tutkimus keskittyi maavoimien raketteihin ja lentokoneiden rakettipropulsioon.
Neuvostoliiton varhainen rakettitutkimus Saksalaiset rakettitutkijat saivat palata kotimaahansa 1951-1955, kun heidän osaamisensa oli hyödynnetty. Valtion ja armeijan puolelta uutta Neuvostoliiton rakettiohjelmaa johti Dmitri Ustinov. Rakettitutkija Sergei Koroljov vapautui vankeudesta.
Venäläiset laukaisivat ensimmäisen V-2:nsa 18. lokakuuta 1947 Kapustin Jarista. Samana syksynä laukaistiin vaihtelevalla menestyksellä kaiken kaikkiaan 11 V-2:ta. Saksalaisen Helmut Gröttrupin ja muidenkin saksalaisten avulla tuotettiin hieman paranneltu V-2, joka nimettiin täällä R-1:ksi ja lännessä SS-1 Scunneriksi. Tämän ohjuksen komponentit olivat V-2:een verrattuna silloisesta Neuvostoliitosta saatavissa olevia.
Valeri Koroljov Valeri Nikolajevitš Koroljov (, s. 7. syyskuuta 1965 Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Neuvostoliiton kuuohjelma Maaliskuussa 1965 uusi neuvostojohto päätti kuuohjelmasta. Tšelomei joutui uuden neuvostojohdon epäsuosioon ja menetti keskeisen osansa kuuohjelman vaikuttajana. Päädyttiin kompromissiin, jossa Koroljov tuottaisi Sojuz A-aluksen, Tšelomei hoitaisi Kuun kiertävän lennon kantoraketillaan, ja Koroljov kehittäisi Kuuhun laskeutumista varten kantoraketin. Näin sen takia, että Tšelomein Proton UR-500 ei ollut vielä valmis. Jangelin piti kehittää kuualuksen rakettijärjestelmää Koroljovin kanssa. Tšelomein jättimäinen UR-700 ei saanut kehittämislupaa.
Neuvostoliiton varhainen rakettitutkimus Neuvostoliiton varhainen rakettitutkimus on ajanjakso neuvostoliittolaisessa rakettitutkimuksessa 1950-luvulle asti. Venäläinen Konstantin Tsiolkovski tutki teoreettisesti avaruuslentojen mahdollisuutta jo 1900-luvun alussa. Hän muotoili rakettien perusyhtälöt ja toi esille nestemäistä polttoainetta käyttävän raketin idean. 1930-luvun alussa Neuvostoliittoon syntyi rakettiyhdistys GIRD ja pian valtion laitos RNII, jossa tutkittiin raketteja. Varhaisia raketteja tutki mm. Sergei Koroljov. GIRD laukaisikin GIRD-X-nesteraketin 1930-luvulla kilometrien korkeuteen. Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitto pakkosiirsi Saksasta rakettitutkijoita, He auttoivat Neuvostoliittoa kehittämään suurraketteja. Monien ohjusten jälkeen päädyttiin 1957 R-7-rakettiin, joka soveltui avaruusraketiksi.
Lev Nikolajevitš Koroljov Lev Nikolajevitš Koroljov (myös Korolev, ; 6. syyskuuta 1926 – 5. tammikuuta 2016) oli venäläinen / neuvostoliittolainen matemaatikko, tiedemies, akateemikko sekä Venäjän tiedeakatemian jäsen.
N1 Kun Kennedy toukokuussa 1961 julisti Yhdysvaltain menevän Kuuhun 1960-luvulla, Koroljov ehdotti kuulentoa aluksella, josta aikanaan tuli Sojuz. Se osoittautui liian pieneksi kuulentoon. Tämän takia Koroljov ehdotti N1-rakettia.
N1-raketin ongelmaksi muodostui sen suuri moottorimäärä. Yhdysvallat kehitti Saturn V -rakettiaan varten uuden hyvin suuren ja tehokkaan rakettimoottorin, joita tarvittiin vain viisi kappaletta. Neuvostoliitto ei päätynyt kehittämään N1stä varten uutta tehokasta moottoria vaan päätyi käyttämään kolmeakymmentä pienempää rakettimoottoria. Tämä teki raketin rakenteesta hyvin monimutkaisen ja epäluotettavan, mikä johti lopulta kaikkien koelaukaisujen epäonnistumiseen. Koroljov oli toteuttanut hyvällä menestyksellä raskaita kantoraketteja klusteroimalla keskikokoisia moottoreita, mutta periaatteen venyttäminen ei enää onnistunut. Toisinaan N1:n epäonnistumisen syyksi on arveltu Koroljovin kuolemaa syöpäleikkauksessa vuonna 1966: projekti menetti hyvän systeemisuunnittelijan ja johtajan ja sai tilalle paljon kokemattomamman. Tämä ei kuitenkaan selitä teknisen ratkaisun heikkoutta.
Korabl-Sputnik 2 Sputnik 4:n paluun epäonnistumisesta huolimatta päätti Sergei Koroljov jatkaa testiohjelman seuraavaan vaiheeseen ja laukaista matkaan Vostok-kapselin, jolla toteutettaisiin lento lähdöstä paluuseen toteuttaen ja testaten miehitetyn lennon lentosuunnitelmaa. Ensimmäinen yritys lennon suorittamiseksi laukaistiin 28. heinäkuuta 1960 07:12 UTC. Tämä yritys kuitenkin päättyi epäonnistumiseen, kun yksi Vostok-kantorakettiin liitetyistä lisäraketeista irtosi 17 sekuntia laukaisun jälkeen. Lisäraketti kääntyi kohti kantorakettia ja koko avaruusalus räjähti 28,5 sekuntia laukaisun jälkeen tuhoten myös Vostok-kapselin. Kyydissä olleet koirat menehtyivät välittömästi. Tämä epäonnistuminen johti pakomenetelmien kehittämiseen, jotta tulevaisuudessa vastaavissa tilanteissa voitaisiin kapseli pelastaa tuhoutumiselta.
Koroljov (Moskovan alue) 1100-luvulla nykyisen Koroljovin paikalla sijaitsi slaavilainen kaupunki. Se oli Moskovan ja Vladimirin välisen kauppareitin varrella, mikä teki alueesta vauraan. Mongolien hyökättyä alue kuitenkin hylättiin. 1700-luvulla alueelle perustettiin Venäjän ensimmäiset tekstiilitehtaat.
R-16 Marsalkka Nedelin ja Mihail Jangel, ohjuksen pääsuunnittelija, pyrkivät suorittamaan koelaukaisun ennen lokakuun vallankumouksen vuosipäivää. Perusteena kiireelle oli pääosin kilpa eri ohjuksia kehittävien suunnittelutoimistojen (OKB) välillä. Kiire johti siihen, että normaalisti peräkkäin tehtäviä testejä tehtiin rinnakkain nopeutetusti. Ohjus oli tankattu valmiiksi itsesyttyvällä UDMH-typpihappoa-ajoaineella. Sergei Koroljov kieltäytyi koko uransa ajan tämän ajoaineen käytöstä kutsuen sitä "saatanan myrkyksi", koska sen käyttö vaaransi rakettia operoivan ja huoltavan henkilökunnan turvallisuuden.
Typpihappoa sisältävää polttoainetta vuoti vahingossa ulos raketista. Tämän takia olisi pitänyt tyhjentää raketin ajoainetankit. Se olisi johtanut viikkoja kestävään viivytykseen. Nopeampi vaihtoehto oli jatkaa laukaisuvalmisteluja ja laukaista raketti seuraavana päivänä, ennen kuin polttoaineseos olisi syövyttänyt polttoainetankit. Nedelin oli kärsimätön ja siirtyi laukaisualueelle, jossa insinöörit ja teknikot tekivät töitä kuumeisesti.
Koroljov (Moskovan alue) Vuonna 1924 paikalle perustettiin Neuvostoliiton salaisen poliisin OGPU:n ensimmäinen työkommuuni ja vuonna 1928 "Kalininskin" kylä. Paikalle oli jo vuonna 1918 evakuoitu tykkitehdas Petrogradista. Vuonna 1938 tehtaan lähelle perustettiin Kaliningrad-niminen kaupunki Neuvostoliiton johtavaksi panssarintorjunta-aseiden ja ilmatorjuntatykkien valmistuskeskukseksi. Toisen maailmansodan jälkeen kaupunki rakennettiin uudelleen rakettitekniikan tutkimuskeskukseksi. Siihen liitettiin vaiheittain useita lähiseudun asutuskeskuksia. Vuonna 1992 siitä erotettiin itsenäiseksi sotateknologiayritysten hallitsema Jubileinyin kaupunki, joka on Koroljovin kaupunkipiirikunnan ympäröimä.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Koroljov oli Moskovan alueen 4:nneksi suurin kaupunki, jossa asui tuolloin 183 452 henkeä. Moskovan läheisyyden ansiosta kaupunki kasvaa vakaasti. Myös kaupungin teollisuus ja avaruustutkimuskeskuksen työpaikat houkuttelevat ihmisiä paikkakunnalle.
John Quincy Adams John Quincy Adams (11. heinäkuuta 1767 – 23. helmikuuta 1848) oli Yhdysvaltain 6. presidentti (1825–1829) ja Yhdysvaltain toisen presidentin John Adamsin poika.
John Adams John Adamsin poika John Quincy Adams toimi Yhdysvaltain kuudentena presidenttinä 1825–1829.
Adamsin suku oli alkujaan Englannin Devonshirestä. John Adamsin esi-isä Henry Adams sai vuonna 1636 haltuunsa maa-alueen Massachusettsista ja muutti sinne. John Adams syntyi Braintreessä (myöhemmin omaksi kaupungikseen lohkaistun Quincyn alueella) Massachusettsissa 30. lokakuuta 1735. Hän oli John ja Susanna Boylston Adamsin kolmesta pojasta vanhin. Isä John toimi maanviljelijänä, kengäntekijänä, paikallisen seurakunnan diakonina ja kaupungin virkamiehenä. Amerikan vallankumouksen keskeisiin hahmoihin kuulunut Samuel Adams oli John Adamsin pikkuserkku.
Massachusetts Yhdysvaltain alkuaikojen isänmaallisista vaikuttajista kaksi maan presidenttiä olivat kotoisin Massachusettsista: järjestyksessä toinen presidentti John Adams ja myöhemmin tämän poika, kuudes presidentti John Quincy Adams.
Yhdysvaltain poliittinen historia 1774–1901 Vuonna 1825 presidentiksi nousi vaaleissa lahjonnasta syytetty kansallis-republikaani John Quincy Adams, John Adamsin poika. Lahjontaepäilyjen takia Adamsilla ei usein ollut kongressin tukea takanaan ja useat hänen ajamansa muutokset kaatuivat Andrew Jacksonin kannattajien vastustukseen. Yksi merkittävimmistä Adamsin kauden aikaisista päätöksistä oli kuitenkin Erien kanavan rakentaminen, jolla suurilta järviltä saatiin vesiyhteys Yhdysvaltain itärannikolle.
John Adams John Adams (30. lokakuuta 1735 Braintree, Massachusetts – 4. heinäkuuta 1826 Quincy, Massachusetts) oli yksi Yhdysvaltain itsenäisyyden johtavista kannattajista vapaussodan aikana ja Yhdysvaltain toinen presidentti vuosina 1797–1801. Tätä ennen Adams toimi kaksi kautta Yhdysvaltain ensimmäisenä varapresidenttinä sekä Yhdysvaltain ensimmäisenä Ison-Britannian ja Alankomaiden suurlähettiläänä.
Abigail Adams Abigail Smith ja tuolloin lakimiehenä toiminut John Adams menivät naimisiin 25. lokakuuta 1764. Pari sai yhteensä kolme poikaa ja kaksi tytärtä, joista yksi, John Quincy, nousi myöhemmin isänsä jalanjäljissä presidentiksi. John Adamsin noustessa presidentiksi vuonna 1897 Abigail Adamsista tuli Yhdysvaltain ensimmäinen nainen. Ensimmäisenä naisena Abigail omaksui emännän roolin, minkä lisäksi hän osallistui aktiivisesti politiikkaan vastustamalla äänekkäästi federalistista puoluetta. Presidenttiparin muuttaessa vuonna 1800 asumaan vastavalmistuneeseen Valkoiseen taloon Abigailista tuli ensimmäinen Valkoisessa talossa asunut ensimmäinen nainen.
Abigail Adams Abigail Smith Adams (11. marraskuuta 1744 Weymouth, Massachusetts – 28. lokakuuta 1818 Quincy, Massachusetts) oli Yhdysvaltain 2. presidentin John Adamsin vaimo, Yhdysvaltain ensimmäinen nainen vuosina 1797–1801 ja presidentti John Quincy Adamsin äiti.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1828 Yhdysvaltain presidentinvaalit 1828 olivat järjestyksessään 11. Yhdysvaltain presidentinvaalit, jotka järjestettiin 31. lokakuuta – 2. joulukuuta 1828. Vaalit olivat toisto vuoden 1824 vaaleista, sillä vastakkain olivat istuva presidentti John Quincy Adams kansallisrepublikaanisesta puolueesta ja Andrew Jackson nuoresta demokraattisesta puolueesta. Toisin kuin vuonna 1824, Jackson voitti Adamsin aloittaen demokraattien dominanssin maan politiikassa. Adams oli toinen istuva presidentti, joka oli hävinnyt vaalit, isänsä John Adamsin jälkeen.
John Morgan Morganin isoisä oli J. P. Morgan. Äitinsä puolelta hän on Yhdysvaltain presidenttien John Adamsin ja John Quincy Adamsin jälkeläinen.
John Quincy Adams Nuorena lakimiehenä Adams alkoi kirjoittaa silloisen presidentin George Washingtonin eristäytymispolitiikkaa puolustavia kirjeitä; Washington oli presidenttikaudellaan halunnut pitää Yhdysvallat erillään Ison-Britannian ja Ranskan välisestä sodasta. Vuonna 1794 Washington nimitti Adamsin Alankomaiden suhteita hoitavaksi ministeriksi. Kun Adamsin isä John Adams nousi presidentiksi vuonna 1796, hän nimitti poikansa Preussin (nykyinen Saksa) asioitava hoitavaksi ministeriksi. John Quincy Adams meni Eurooppaan, jossa tapasi Louisa Catherine Johnsonin, jonka kanssa hän myöhemmin meni naimisiin. Pari sai kolme lasta jotka kaikki kuolivat ennen Adamsia itseään.
John Marshall (poliitikko) John Marshall (24. syyskuuta 1755 Germantown, Virginia – 6. heinäkuuta 1835 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen lakimies ja poliitikko. Marshall toimi presidentti John Adamsin ulkoministerinä 1800–1801 ja Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtajana vuodesta 1801 kuolemaansa asti.
John Quincy Adams John Quincy Adamsin saavutukset presidenttinä jäivät laihoiksi, koska häntä syytettiin vaaleissa lahjonnasta eikä kongressi tämän takia tukenut häntä. Tästä huolimatta Adams sai muun muassa läpi ehdotuksensa Erien kanavan valmistamisesta, minkä ansiosta Suurilta järviltä saatiin vesiyhteys Yhdysvaltain itärannikolle.
John Adams George Washingtonin jätettyä presidentinvirkansa toisen kautensa jälkeen, äänestettiin Adams Yhdysvaltain toiseksi presidentiksi Thomas Jeffersonin tullessa varapresidentiksi. Adams astui virkaansa 4. maaliskuuta 1797.
Louisa Adams Louisa Catherine Johnson Adams (12. helmikuuta 1775 – 15. toukokuuta 1852), oli Yhdysvaltain presidentti John Quincy Adamsin puoliso ja siten Yhdysvaltojen ensimmäinen nainen vuosina 1825–1829.
John Quincy Adams John Quincy Adams syntyi 11. heinäkuuta 1767 Braintreessä (nykyinen Quincy), Massachusettsissa. Hän oli vanhempiensa John ja Abigail Adamsin toinen lapsi. Ollessaan seitsemänvuotias John Quincy Adams katseli yhdessä äitinsä kanssa läheiseltä mäeltä, kun britit ja amerikkalaiset kävivät verisen taistelun lähellä perheen kotitilaa. Kaksi vuotta myöhemmin hän lähti diplomaattitehtäväänsä suorittaneen isänsä mukana Ranskaan. Euroopassa ollessaan John Quincy Adams opiskeli eurooppalaisissa yliopistoissa ja oppi puhumaan seitsemää kieltä, joista ranskaa ja hollantia sujuvasti. Vuonna 1782 Adams käväisi nopeasti Suomessa matkallaan Pietarista Haagiin ollen näin ensimmäinen Suomessa käynyt Yhdysvaltain presidentti. Hän palasi Massachusettsiin vuonna 1785 ja meni Harvard Collegeen opiskelemaan lakia kahdeksi vuodeksi.