mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Suomen Kansan Demokraattinen Liitto Kommunistit eivät viime kädessä pystyneet toteuttamaan vallitsevan järjestelmän kumoamista, koska omiensa luottamuksen menettänyt ja alkoholisoitunut ministeri Yrjö Leino ei kyennyt tai halunnut auttaa näitä. Jännitys purkautui, kun eduskunta antoi Leinolle epäluottamuslauseen Leinon vangeista 19. toukokuuta 1948. Kommunistitkin kannattivat Leinon eroa, mutta he vaativat Leinon tilalle uutta SKP:n edustajaa. Vaatimusta tuettiin järjestämällä mielenosoituksia ja lakkoja. Moskovasta tuli kuitenkin kehotus lopettaa tukitoimenpiteet, koska ne olisivat saattaneet aiheuttaa heinäkuun eduskuntavaalien lykkäämisen tai peruuttamisen.
Leinon vangit Aikaisin seuraavan päivän aamuna pidätetyt luovutettiin valvontakomissiolle. Heidät kuljetettiin käsiraudoissa suomalaisella poliisiautolla NKVD:n miesten vartioimina komission käytössä olleelle Malmin lentoasemalle, jossa Ždanov oli heitä vastassa. Ždanov kysyi vankeja saattaneelta upseerilta: ”Miten operaatio sujui kokonaisuudessaan?” Upseeri vastasi: ”Hyvin.” Malmilta vangit lennätettiin kahdella DC-3-lentokoneella Moskovaan. Yrjö Leino itse sai vasta myöhemmin päivällä tietää, että pidätetyt oli jo viety pois Suomesta. Muistelmissaan Leino kertoi, ettei tällaisesta ollut sanallakaan puhuttu hänen ja Savonenkovin keskustelussa. Lisäksi hän sanoi antaneensa määräyksen vain pidätykseen, ei luovutukseen ulkomaille. Tutkija Pekka Kauppala on pitänyt mahdollisena, että pidätettyjen luovutuksen valvontakomissiolle olisivat suorittaneet omavaltaisesti jotkut punaisen Valpon johtohenkilöt ilman Leinon varsinaista määräystä. Myös valvontakomission brittiläiset jäsenet saivat kuulla tapahtuneesta vasta jälkikäteen ja tuomitsivat menettelyn.
Leinon vangit Vasta neljä päivää sisäministerinä toiminut Leino sai myöhään illalla 20. huhtikuuta 1945 kutsun saapua välittömästi valvontakomission luo Hotelli Torniin. Kokemattomuutensa vuoksi hän pyysi mukaansa tuekseen Valtiollisen poliisin (Valpo) päällikön Nikolai Saarnion. Tapahtumista Tornissa tunnetaan Leinon ja Saarnion kuvaukset, jotka ovat pääosin yhdenmukaiset.
Leinon vangit Björkelundin mukaan hallitus maksoi lopullisia korvauksia noin kaksi kolmasosaa toimikunnan esittämästä summasta eli suunnilleen viisi miljoonaa markkaa henkeä kohden. Ehtona asianomaisten piti kuitenkin allekirjoittaa sitoumus, jossa he lupasivat olla esittämättä mitään lisävaatimuksia. Hallituksen esityksen korvauksista hyväksyivät kaikki eduskuntapuolueet lukuun ottamatta SKDL:ää. Puolueen kansanedustaja Mauri Ryömän mukaan luovutus oli tapahtunut välirauhansopimuksen nojalla ja luovutetut olivat sotarikollisia. Ketään "Leinon vangeista" ei kuitenkaan Neuvostoliitossa syytetty sotarikoksista.
Helsingin valloitus Leino tapaa tamperelaisen punaisen taiteilijan, Arjatsalon, joka oli ollut Leinon lapsuusystävä. Hän toimi Punaisen Ristin palveluksessa mutta myös kirjoitti, miten valkoiset rääkkäsivät vangiksi jääneitä punaisia. Leino kuuli tarinoita punaisten johdon vierailuista Leninin ja Trotskin luo. Muun muassa Arjatsalo oli aikeissa matkustaa Venäjälle. Tämä jo kertoi jotain punaisten johdon heikentyneestä uskosta mahdollisuuksiinsa.
Leinon vangit ”Leinon vankien” täsmällisestä lukumäärästä on liikkeellä ristiriitaista tietoa. Leino puhui muistelmissaan "Kommunisti sisäministerinä" epämääräisesti paristakymmenestä nimestä. Unto Parvilahti kertoi kirjassaan "Berijan tarhat", että pidätettyjä oli 19. Boris Björkelund luetteli muistelmateoksessaan "Stalinille menetetyt vuoteni" samat 19 nimeä kuin Parvilahti, mutta hänen mukaansa näiden ohella oli vielä yksi henkilö, jonka nimi ja kohtalo jäivät hänelle tuntemattomiksi.
Leinon vangit Keskeisin ”Leinon vankeja” yhdistänyt piirre oli etninen venäläisyys ja toiminta valkoisissa venäläisjärjestöissä. Tämän vuoksi Suomen venäläiset pelkäsivät tapauksen olevan vain lähtölaukaus muidenkin venäläisemigranttien luovutukselle Neuvostoliittoon. Tällaista ei kuitenkaan tapahtunut.
Leinon vangit Leino saapui Torniin noin kello 23, ja siellä hänet otti vastaan valvontakomission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov yhdessä everstiluutnantti A. N. Fjodorovin kanssa. Savonenkov kertoi tiukkasävyisesti valvontakomission paljastaneen salaisen terroristiorganisaation ja ojensi Leinolle nimilistan sekä Ždanovin allekirjoittaman kirjeen, jossa vaadittiin kyseisten henkilöiden pidättämistä välirauhansopimuksen 13. artiklan perusteella ja luovuttamista komissiolle. Myös nimettyjen henkilöiden arvo-omaisuus oli takavarikoitava ja luovutettava.
Leinon vangit Varmuudella tunnettuja ”Leinon vankeja” oli 19, mutta jotkin lähteet mainitsevat määräksi 20. Ylimääräisen henkilön on arveltu olleen entinen sotavanki ja Neuvostoliiton kansalainen. Lisäksi kaksi Ždanovin alkuperäisellä listalla olleista henkilöistä ei ollut enää Suomessa ja vältti siten pidätyksen.
Severin Dobrovolski Dobrovolski oli yksi niistä paristakymmenestä henkilöstä, joita on myöhemmin hieman harhaanjohtavasti kutsuttu "Leinon vangeiksi". Kyseessä oli ryhmä lähinnä venäläisiä pakolaisia, joita valvontakomissio syytti rikoksista Neuvostoliittoa vastaan. Komissio määräsi silloisen sisäministerin Yrjö Leinon huolehtimaan kyseisten henkilöiden pidättämisestä, minkä jälkeen heidät kuljetettiin heti seuraavana päivänä 21. huhtikuuta 1945 Neuvostoliittoon Leinon tietämättä. Dobrovolski oli luovutetuista vanhin, korkea-arvoisin ja häntä pidettiin yleensä Suomessa toimineiden bolševisminvastaisten venäläisemigranttien johtajana. "Leinon vankeihin" kuuluneen Boris Björkelundin mukaan Dobrovolski oli luovutetuista henkilökohtaiselta ominaispainoltaan ainoa, jonka suhteen neuvostoviranomaisten vaatimukset olisivat voineet olla jotenkin puolustettavissa.
Leinon vangit Kokoomuksen epäluottamuslause-esityksen tarkoituksena oli ensisijaisesti saada sisäministerin − valtakunnan poliisivoimien ylimmän johtajan − salkku pois kommunistien hallusta, koska hieman aiemmin oli huhuttu kommunistien yrittävän vallankaappausta Suomessa. Uudeksi sisäministeriksi nimitettiin kuitenkin SKDL:n Eino Kilpi, lähestyneiden eduskuntavaalien vuoksi tosin vain parin kuukauden ajaksi. Olle Leinon mukaan presidentti Paasikivi oli pyytänyt kokoomuksen johtajilta, etteivät puolueen kansanedustajat äänestäisi YYA-sopimusta vastaan, ja "palkintona" tottelevaisuudesta kokoomus sai sitten kaataa Leinon. Leino oli tuolloin itse asiassa jo menettänyt oman puolueensa luottamuksen.
Leinon vangit Kirjeen sisältö oli kokonaisuudessaan seuraava:
Leinon vangit Historiantutkija Erkki Vettenniemen mukaan Ždanovin Leinolle antama pidätys- ja luovutusmääräys ylitti valvontakomission valtuudet, joten kyseessä oli käytännössä ihmisryöstö. Leino myönsi itsekin muistelmissaan tehneensä vähintään muotovirheen, kun hän ei ollut vienyt asiaa etukäteen Suomen hallituksen käsiteltäväksi; valvontakomission oli tarkoitus olla vain yhdyselin Suomen ja Neuvostoliiton hallitusten välillä, ei antaa määräyksiä suoraan Suomen viranomaisille. Leinon mielestä kuka tahansa muu olisi kuitenkin joutunut hänen sijassaan toimimaan samoin, sillä ”valvontakomission käsky oli silloin laki”. Tapauksesta kuultuaan myös pääministeri J. K. Paasikivi ja presidentti C. G. E. Mannerheim jakoivat käytännössä saman kannan.
Leinon vangit Pidätysten yhteydessä poliiseja oli jäänyt pidätettyjen koteihin varmistamaan, ettei tieto leviäisi. Suomen sanomalehdistö vaikeni tapahtuneesta pitkään. Ensimmäisenä siitä kertoi saksalaisten propagandalähetyksiä levittänyt Vapaan Suomen radio 24. huhtikuuta 1945. Tarkan nimilistan luovutetuista julkaisi ensimmäisenä ruotsalainen "Dagsposten"-lehti 17. toukokuuta. Isästään elämäkertateoksen kirjoittanut Yrjö Leinon poika Olle Leino on huomauttanut, että tapauksen uutisarvokin oli sillä hetkellä vähäinen samanaikaisesti Keski-Euroopassa riehuneiden toisen maailmansodan ratkaisutaisteluiden rinnalla.
Leinon vangit Vuonna 2001 Venäjä ilmoitti, että Unto Parvilahden maine oli puhdistettu ja hänen kunniansa palautettu. Samassa yhteydessä rehabilitoitiin kuusi välirauhan aikana siepattua ja vakoilusta tuomittua suomalaista sotilasta. Venäjä totesi samalla tapauksen laittomaksi, sillä Neuvostoliitolla ei olisi ollut oikeutta vaatia sen enempää Suomen kansalaisten kuin täällä Nansenin passilla oleskelleidenkaan luovuttamista. Muita ”Leinon vangeista” ei ole rehabilitoitu. Pekka Kauppalan arvion mukaan tämä johtuu siitä, että Parvilahti oli listalla ainoa etninen suomalainen – ja siten ainoa, jota ei Venäjällä ole voitu pitää ”omana” maanpetturina. Vaikka myös Boris Björkelund oli syntyperäinen Suomen kansalainen, hänet ilmeisesti kuitenkin miellettiin venäläiseksi, sillä hän oli kotoisin Pietarista ja äidinkieleltään ruotsalais-venäläinen.
Leinon vangit Suomen allekirjoitettua Moskovan välirauhansopimuksen syyskuussa 1944 maahan asettui liittoutuneiden valvontakomissio, jota johti neuvostoliittolainen kenraalieversti Andrei Ždanov. Maaliskuussa 1945 pidettyjen eduskuntavaalien jälkeen Suomen uuteen hallitukseen nimitettiin 17. huhtikuuta kolme kommunistista ministeriä. Heistä yksi oli Yrjö Leino, joka sai tärkeän sisäministerin salkun.
Leinon vangit Neuvostoliittoon luovutettujen kohtaloja on tutkittu Kansallisarkiston "Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939–55" -hankkeessa.
Berijan tarhat Liittoutuneiden valvontakomission määräyksestä ja sisäministeri Yrjö Leinon myötävaikutuksella hänet 
kuljetettiin 21. huhtikuuta 1945 Helsingissä Valtiollisen poliisin tiloihin ja edelleen Valvontakomission hallussa olleelle Malmin lentokentälle. Sieltä hänet muiden samalla kertaa kaapattujen henkilöiden (Leinon vangit) kanssa lennätettiin kahdella DC-3-lentokoneella Leningradin kautta Moskovaan ja kuljetettiin edelleen useiden vankiloiden kautta vankileireille ns. Gulagiin.
Unto Parvilahti Sisäministeri Yrjö Leino luovutti edelleen vangittuna olleen Parvilahden huhtikuussa 1945 niin sanottujen Leinon vankien joukossa Liittoutuneiden valvontakomissiolle. Hän oli parinkymmenen luovutetun joukossa poikkeustapaus, sillä useimmat olivat venäläisiä emigrantteja ja vain kaksi syntyperäisiä Suomen kansalaisia. Valvontakomissio siirsi vangit saman tien rajan yli Neuvostoliittoon. Parvilahtea syytettiin vakoilusta Neuvostoliittoa vastaan ja NKVD:n miehet kuulustelivat häntä kevään ja kesän 1945 aikana vuorotellen pahamaineisessa Moskovan Lubjankassa sekä Lefortovon vankilassa, elokuun lopusta alkaen Butyrkin vankilassa. Joulukuussa hänet tuomittiin viideksi vuodeksi vankileirille Neuvostoliiton rikoslain 58 pykälän nojalla. Rikosnimikkeenä oli ”kansainvälisen porvariston auttaminen taistelussa kommunismia vastaan”. Neuvostoviranomaisten epäilyt vakoilusta eivät ilmeisesti olleet aiheettomia, mutta tuomion perusteluissa Parvilahden mahdollisia rikoksia joka tapauksessa liioiteltiin huomattavasti ja hänen väitettiin syyllistyneen murhaan. Viiden vuoden tuomio oli kuitenkin Stalinin aikana itse asiassa suhteellisen lyhyt ja yllätti myös Parvilahden itsensä. Useat muut ”Leinon vangeista” saivat vastaavien syytteiden perusteella pitemmät tuomiot. Lyhyellä tuomiolla on myöhemmin yritetty todistella muuten hataria väitteitä Parvilahden kaksoisagenttiudesta.
Pekkalan hallitus Huhut kommunistien suunnittelemasta vallankaappauksesta kiihtyivät kevään 1948 aikana ja saavuttivat huippunsa huhtikuun lopulla. SKDL:n vastustajat pitivät kaappauksen uhkaa todellisena, mikä sai heidät ryhtymään toimiin saadakseen sisäministerin – valtakunnan poliisivoimien ylimmän johtajan – salkun pois SKDL:n hallusta. Toukokuussa 1948 eduskunta käsitteli hallituksen toimintakertomusta vuodelta 1945, jolloin sisäministeri Yrjö Leino oli joutunut luovuttamaan valvontakomission "erittäin vaarallisiksi rikollisiksi" nimeämät ns. Leinon vangit valvontakomissiolle, minkä jälkeen kyseiset henkilöt oli kuljetettu hänen tietämättään välittömästi Neuvostoliittoon. Leinon poliittiset vastustajat katsoivat hänen luovuttaneen omavaltaisesti Suomen kansalaisia vieraalle valtiolle.
Leinon vangit Leino kertoi pidätyksistä pääministeri Paasikivelle 23. huhtikuuta 1945, ja tämä keskusteli asiasta ulkoministeri Carl Enckellin kanssa. Paasikivi ja Enckell katsoivat molemmat, ettei valvontakomission käskyn noudattaminen ollut vältettävissä. Suomen päättäjien sisäpiirissä tapauksesta oli jo ehtinyt liikkua erilaisia huhuja. Presidentti Mannerheim kertoi seuraavana päivänä Paasikivelle kuulleensa "kaupungilla puhuttavan", että Leino olisi vangituttanut 200 "valkovenäläistä" ja että nämä oli viety Porkkalan neuvostotukikohtaan. Viikon kuluttua pidätyksistä Paasikiven luona kävi entinen oikeusministeri, Ruotsalaisen Kansanpuolueen (RKP) kansanedustaja Ernst von Born. Koska sanomalehdet eivät olleet kirjoittaneet luovutuksista sanallakaan, von Born aikoi tehdä asiasta eduskuntakyselyn.
Leinon vangit Moskovassa vangit vietiin NKVD:n pahamaineiseen päämajaan Lubjankaan, jossa kuulustelut alkoivat vuorokauden sisällä. Kuljetuksen suorittivat sotilaallisen vastavakoilun eli SMERŠin miehet. Kuulustelijoilla oli käytössään pidätetyistä henkilöistä kootut Valpon henkilömapit, jotka oli luovutettu venäläisten käyttöön. Monet joutuivat tämän jälkeen virumaan eri vankiloissa ja vankileireillä hyvinkin kauan edes saamatta tietää miksi heidät oli vangittu.
Severin Dobrovolski Severin Tsezarevitš Dobrovolski (, myös "Dolivo-Dobrovolski"; 10. syyskuuta 1881 Pietari, Venäjän keisarikunta – 26. tammikuuta 1946 Neuvostoliitto) oli venäläinen valkoinen kenraali, joka asui Venäjän sisällissodan jälkeen poliittisena pakolaisena Suomessa. Hän osallistui useiden valkoisten emigranttijärjestöjen toimintaan ja julkaisi fasismia kannattaneita venäjänkielisiä lehtiä. Dobrovolski luovutettiin vuonna 1945 niin sanottujen Leinon vankien joukossa Neuvostoliittoon, missä hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Hän oli ainut Leinon vangeista, joka sai kuolemantuomion.
Leinon vangit Kirjeessä mainittu välirauhansopimuksen 13. artikla velvoitti Suomea avustamaan liittoutuneita sotarikoksista syytettyjen henkilöiden pidättämisessä ja tuomitsemisessa. Oman kertomansa mukaan Leino kysyi Saarnion mielipidettä, ja tämän mielestä heillä ei ollut muuta mahdollisuutta kuin noudattaa määräystä ja suorittaa pidätykset. Leino määräsi Helsingin poliisimestari Erik Gabrielssonin ja kaupungin poliisilaitoksen avustamaan Valpoa pidätyksissä. Myös Fjodorov valvoi ja ohjeisti toimintaa. Viranomaiset toimivat nopeasti, ja valvontakomission nimeämät henkilöt pidätettiin kodeistaan eri puolilta Helsinkiä seuraavan yön aikana ja koottiin Valpon tiloihin Ratakadulle. Heitä ei kuulusteltu eikä pidätyksen syytä kerrottu. Listalla olleista Unto Parvilahti oli suljettu jo syyskuussa 1944 turvasäilöön, ja hänet tuotiin Ratakadulle Katajanokan vankilasta.
Liittoutuneiden valvontakomissio Huhtikuussa 1945 valvontakomissio määräsi vasta nimitetyn sisäministeri Yrjö Leinon pidättämään 19 (toisten tietojen mukaan 20) komission nimeämää henkilöä ja luovuttamaan nämä komissiolle. Komission puheenjohtajan Andrei Ždanovin Leinolle toimittaman kirjelmän mukaan kyseiset henkilöt, jotka olivat pääosin vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Suomeen siirtyneitä venäläisiä pakolaisia, olivat ”"erittäin vaarallisia rikollisia"”. Kuten ”Lista 1:n” tapauksessa, väitettyjen rikosten laatua ei nytkään täsmennetty eikä todisteita niistä esitetty. Miehistä osa oli saanut Suomen kansalaisuuden, yksi oli Ranskan kansalainen ja muut oleskelivat maassa ns. Nansenin passin turvin. Valpo pidätti miehet, minkä jälkeen heidät kuljetettiin välittömästi Neuvostoliittoon. Tapaus johti myöhemmin, toukokuussa 1948, Leinon erottamiseen hallituksesta hänen saatuaan eduskunnalta asian vuoksi epäluottamuslauseen. Leinon poliittiset vastustajat syyttivät häntä Suomen kansalaisten omavaltaisesta luovuttamisesta Neuvostoliittoon, mistä nimitys ”Leinon vangit” juuri syntyikin. Vangituista miehistä 11 palasi Suomeen vuosina 1954−1956, yksi teloitettiin ja viisi kuoli vankeudessa Neuvostoliitossa ja kahden ilmoitettiin jääneen vapaaehtoisesti Neuvostoliittoon. Mahdollisen 20. henkilön kohtalosta ei ole tietoa.
Leinon vangit Toukokuussa 1948 tuli eduskunnan täysistunnon käsittelyyn perustuslakivaliokunnan lausunto tapauksesta. Siinä todettiin Leinon menetelleen lainvastaisesti, mutta esitettiin, että asian annettaisiin raueta olosuhteet huomioiden. Esitys hyväksyttiin. Presidentti Paasikivi valtuutti luovutuksen aikana oikeusministerinä toimineen Urho Kekkosen lukemaan eduskunnan istunnossa 19. toukokuuta lausunnon, jossa kerrottiin Paasikiven ja koko hallituksen hyväksyneen Leinon menettelyn. Yksityisesti Paasikivi ja Kekkonen olivat tosin molemmat sitä mieltä, että Leino olisi voinut pelkästään pidättää valvontakomission nimeämät henkilöt, mutta jättää itse luovutuksen tekemättä. Vaikka eduskunta hyväksyikin valiokunnan mietinnön, esitti kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtaja Arvo Salminen samana päivänä Leinolle asian johdosta henkilökohtaista epäluottamuslausetta, joka meni läpi äänin 81–61. Epäluottamuslauseen puolesta äänestivät kokoomuksen, maalaisliiton, edistyspuolueen ja RKP:n ryhmät sekä yksi sosiaalidemokraatti, vastaan SKDL:n ryhmä sekä 15 SDP:n edustajaa. Monet pidättäytyivät äänestämästä, mukaan luettuina kaikki ministerit. Pääministeri Mauno Pekkala istui äänestyksen aikana Smolnassa odottamassa lopputulosta aikomattakaan lähteä eduskuntaan. Sihteeri Toivo Heikkilän muistelmien mukaan Pekkala oli valmis uhraamaan Leinon pelastaakseen muun hallituksen. Silloisen eduskunnan puhemiehen Karl-August Fagerholmin mukaan Arvo Salminen ei itse uskonut ehdotuksensa läpimenoon, koska sosialidemokraatit eivät Salmisen käsityksen mukaan olisi halunneet myötävaikuttaa Leinon kaatamiseen, ja niinpä Salminen yllättyikin täysin, kun epäluottamuslause tulikin hyväksytyksi. Äänestys suoritettiin myöhään yöllä, jolloin suuri osa kansanedustajista oli poissa. Myös Fagerholm on myöntänyt, että hänellä olisi puhemiehenä ollut mahdollisuus lykätä äänestys myöhempään ajankohtaan, jolloin paikalla olisi ollut enemmän kansanedustajia.
Leinon vangit Suomeen palattuaan useat ”Leinon vangeista” vaativat Suomen valtiolta korvauksia kokemistaan kärsimyksistä. Maan poliittiset olot olivat muuttuneet oleellisesti vaaran vuosien päätyttyä, joten vaikutti todennäköiseltä, että korvauksia myös maksettaisiin. Ensimmäisinä Suomeen palanneet Dahm ja Parvilahti vaativat sekä oikeusteitse että valtioneuvostolle osoitetulla hakemuksella korvauksia henkisestä ja ruumiillisesta kärsimyksestä, terveyden, ansioiden ja omaisuuden menetyksistä sekä erilaisista oheiskuluista. Dahm vaati 12,4 miljoonaa ja Parvilahti 13 miljoonaa markkaa. Tämän seurauksena sekä tuleviin muihin korvaushakemuksiin varautuakseen Suomen hallitus asetti toukokuussa 1955 hallitusneuvos Reino Kuuskosken johtaman kolmijäsenisen toimikunnan selvittämään mahdollista valtion korvausvelvollisuutta. Lokakuussa 1955 jättämässään mietinnössä toimikunta totesi, että vaikka laki ei taannutkaan automaattisesti oikeutta korvauksiin, niitä tulisi silti suorittaa, sillä vangittujen kohdalla hallitusmuodossa taattua oikeusturvaa oli rikottu. Korvausten suuruudeksi toimikunta esitti jonkin verran haettuja pienempiä summia, esimerkiksi Dahmille 7,5 ja Parvilahdelle 7,9 miljoonaa markkaa.
Leinon vangit Unto Parvilahti kirjoitti kirjassaan "Berijan tarhat" kuulleensa ”asiantuntevalta taholta”, että pääministeri Paasikivi ja oikeusministeri Kekkonen olisivat etukäteen tienneet ”Leinon vankien” luovutuksista. Kirjan ilmestyttyä vuonna 1957 presidentiksi kohonnut Kekkonen raivostui väitteestä ja kirjoitti Otavan johtajalle Heikki Reenpäälle, jotta kohta poistettaisiin myöhemmistä painoksista. Toivetta ei noudatettu, mutta yöpakkaskriisin jälkeen vuonna 1959 Kekkonen ja Reenpää sopivat, ettei kirjasta yhdennentoista painoksen jälkeen enää otettaisi uusia. Kirjaa oli jo siihen mennessä ehditty kääntää useille kielille ja julkaista monissa eri maissa.
Leinon vangit Valpon arkistossa säilynyt lista käsittää 22 nimeä. Näistä henkilöistä kolme ei ollut mukana 20.–21. huhtikuuta välisenä yönä Helsingissä pidätettyjen joukossa: Nikolai Bastamov oli paennut Ruotsiin, eikä häntä siksi tavoitettu; Dmitri Daragan saatiin 21. huhtikuuta kiinni Porissa, ja hänet luovutettiin valvontakomissiolle erikseen kolme päivää myöhemmin; Aleksander Kalašnikov -nimeä käyttänyt henkilö pidätettiin niin ikään 21. huhtikuuta Heinolassa ja luovutettiin Neuvostoliittoon mahdollisesti yhdessä Daraganin kanssa tai jo aiemmin. Hän oli mahdollisesti Björkelundin mainitsema puuttuva kahdeskymmenes ”Leinon vanki”. Kalašnikov oli Suomen tiedustelua avustanut sotavanki, ja hän oli listalla nimetyistä ainoana Neuvostoliiton kansalainen. Valpon tietojen mukaan hänen oikea nimensä olisi ollut Orest Beljanski, mutta sekin saattoi olla väärä henkilöllisyys. Toisin kuin muiden ”Leinon vankien”, Kalašnikovin oletettuun luovutukseen ei liittynyt mitään laitonta, sillä Suomi ja Neuvostoliitto olivat jo syksyllä 1944 tehneet sopimuksen sotavankien luovuttamisesta.
Boris Popper Boris V. Popper (19. joulukuuta 1904 Pietari – 19. helmikuuta 2000 Helsinki) oli suomenvenäläinen Suomessa asunut emigrantti, joka oli yksi Leinon vangeista. Hän käytti myöhemmin nimiä "Boris Berin-Bey" ja "Batu Berin-Bey".
Leinon vangit Valvontakomission luovutusvaatimuksen syistä on esitetty erilaisia näkemyksiä. Useimpien aiheesta kirjoittaneiden mielestä vangitut olivat viattomia, eivätkä muodostaneet mitään todellista uhkaa Neuvostoliitolle. Parvilahti uskoi kyseessä olleen Suomen kommunistien suunnittelema poliittinen puhdistus, ja Boris Berin-Bey syytti muistelmissaan suoraan Yrjö Leinoa hankkeen isäksi. Tutkija Kimmo Rentola on arvellut, että Neuvostoliitto halusi testata kommunistien vaikutusvaltaa Suomessa, mutta on pitänyt tärkeimpänä selittävänä tekijänä neuvostovakoilun intressejä. Osmo Jussilan mukaan koko hankkeen takana oli valvontakomission turvallisuusosaston tiedustelujohtaja Fjodorov, joka oli erityisen kiinnostunut Suomessa toimineista emigranttijärjestöistä ja sai käyttöönsä Valpon näistä keräämiä tietoja. Jotkut ovat yhdistäneet ”Leinon vankien” tapauksen aiemmin Helsingissä sattuneeseen puna-armeijan kapteeni Ivan Belovin ampumiseen. Tapausten yhteydestä ei tosin ole näyttöä. Ilmeisesti valvontakomissio kyllä epäili Suomessa asuneiden venäläisten emigranttien olleen tekemisissä Belovin kuoleman kanssa. Lisäksi Nikolai Saarnion kertoman mukaan Savonenkov oli tapaamisessa hotelli Tornissa kysellyt, oliko Belovin tapauksen tutkinta edistynyt.
Leinon vangit Ensimmäinen ”Leinon vankien” tapaukseen liittynyt Suomen valtion maksama rahallinen korvaus suoritettiin jo vuonna 1946. Boris Björkelundin pidätyksen yhteydessä oli takavarikoitu 2,75 miljoonan markan arvosta hänen omistamansa yrityksen, Oy Combe Ab:n arvo-omaisuutta ja käteistä rahaa, jotka luovutettiin hänen mukanaan Neuvostoliittoon. Siellä ne takavarikoitiin valtion omaisuudeksi. Joulukuussa 1946 raastuvanoikeus määräsi Suomen valtion maksamaan yritykselle 470 000:n markan korvaukset menetetystä omaisuudesta. Nikolai Saarnio oli eronnut Valpon johdosta vain viikkoa ”Leinon vankien” luovutuksen jälkeen ja palannut vanhaan virkaansa sisäministeriön poliisiasiainosastolle. Joulukuussa 1948 häntä vastaan nostettiin eduskunnan oikeusasiamiehen kehotuksesta Turun hovioikeudessa syyte liittyen Björkelundin yritykseltä takavarikoituun omaisuuteen. Oikeus totesi hänen syyllistyneen taitamattomuudesta tehtyyn virkavirheeseen. Syytteet kuitenkin hylättiin, koska ”maassa tuolloin vallinneiden olosuhteiden” vuoksi Saarnion ei katsottu olleen syypää omaisuuden hukkaan joutumiseen. Korkein oikeus vahvisti 1950 tämän vapauttavan tuomion.
Leinon vangit Eräät luovutettujen omaiset yrittivät toistuvasti vuodesta 1945 alkaen kääntyä oikeuskanslerin tai eduskunnan oikeusasiamiehen puoleen, mutta nämä saattoivat vain pyytää sisäministeriöltä ja Valpolta selvitystä tapahtuneesta. Eduskunnan oikeusasiamies Reino Kuuskoski keskusteli luovutusasiasta Paasikiven kanssa joulukuussa 1946. Eduskunnan perustuslakivaliokunnan julkaistua tapausta koskeneen mietinnön maaliskuussa 1947 Suomen hallitus käsitteli asiaa ensimmäisen kerran muodollisesti saman vuoden kesäkuussa – ja hyväksyi yksimielisesti Leinon menettelyn. Suomen ulkoministeriö yritti jossain vaiheessa tiedustella Neuvostoliitosta vangittujen kohtaloa, mutta mitään tietoja ei annettu. Omaiset saivat tietää vankien kohtalosta ensi kerran keväällä 1946, jolloin Suomeen tuli muutamia leireiltä salakuljetettuja kirjeitä.
Raoul Wallenberg Niin sanottuihin Leinon vankeihin kuulunut suomalainen Boris Björkelund kertoo teoksessaan "Stalinille menetetyt vuoteni", että Raoul Wallenberg kuoli sairauteen elokuussa 1955 Krasnojarskin siirtoleirillä, jonne oli koottu armahdettuja ulkomaisia poliittisia vankeja kotiin lähetettäväksi. Diehl–nimisen saksalaisen vangin mukaan vainaja oli seuraavana päivänä haudattu merkitsemättömään hautaan.
Leinon vangit Dobrovolski oli joukosta ainoa, joka tuomittiin edes muodollisesti oikeassa oikeusistuimessa. Muut tuomittiin niin sanotuissa (Osoboje Soveštšanije), jotka muodostuivat kahdesta NKVD:n ja yhdestä puolueen keskuskomitean jäsenestä. Ne eivät olleet Neuvostoliiton lakiin perustuvia elimiä, eivätkä niiden langettamat tuomiot edes olleet virallisesti rikostuomioita. Erikoisneuvottelukunnat saivat myös jälkeenpäin muuttaa langettamiaan tuomioita miten halusivat.
Leinon vangit Pekka Kauppalan mukaan yksi 22 henkilöstä olisi ollut Suomen sotilastiedustelulle työskennellyt ja sotilaallisesti merkittäviä tietoja hallussaan pitänyt emigrantti Pjotr Sokolov, jonka onnistui paeta ennen pidätystä. Pääministeri J. K. Paasikiven päiväkirjaansa tallettamassa kopiossa Ždanovin alkuperäisestä listasta ei kuitenkaan ole Sokolovin nimeä. Sen sijaan siinä esiintyy Vladimir Bastamovin nimen sijasta nimi "Baalamov".
Leinon vangit Parvilahden kirjassaan kertoman mukaan tuomion perusteista saatettiin neuvotella syytetyn kanssa: hänelle sanottiin, että lopullisiin pöytäkirjoihin pitäisi saada lakipykälä, jonka nojalla häntä oli kuulusteltu. Vaihtoehtoina tarjottiin useita rikoslain 58 §:n momentteja, jotka olisivat käsittäneet vakoilua, vastavallankumouksellisen propagandan levittämistä ja terrorismia. Parvilahti tunnusti lopulta kohta 4:n, joka käsitteli vastavallankumouksellista toimintaa ulkomailla, ja hänet tuomittiin sen nojalla.
L. Onerva Onerva tapasi Eino Leinon ensimmäistä kertaa 1900-luvun alussa ollessaan vielä jatko-opistossa. Hän pyysi tuolloin Leinolta juhlarunoa jatko-opiston konventtiin. Onerva kysyi Leinolta, mikä soveltuisi hänen tulevaisuuden urakseen parhaiten. Leino vastasi hänelle leikillisesti: ”Menkää naimisiin.” Onerva ja Leino tapasivat myöhemmin uudelleen ja rakastuivat intohimoisesti. He eivät kuitenkaan koskaan menneet naimisiin ja asuivat yhdessä vain ulkomailla. Onerva ja Leino elivät ulkomailla yhdessä viisi kuukautta majaillen eri puolilla Eurooppaa. Matkalla Onervan ja Leinon elämistä rajoitti rahapula, eikä matka ollut kovin onnistunut. Onerva merkitsi Leinolle paljon: hän oli tälle samalla rakastajatar, äiti ja kumppani. Leino vaikutti myös Onervan tuotantoon. Onervan ja Leinon suhde muuttui vähitellen ystävyydeksi, eikä heidän välejään katkaissut edes Onervan avioliitto Leevi Madetojan kanssa tai Leinon solmimat avioliitot. Onerva käsitteli rajua ja kipeää suhdettaan Leinoon muutamissa novelleissaan, "Inari"-romaanissaan ja runokokoelmassaan "Iltakellot". Onerva oli Leinon tukena tämän kuolemaan asti ja hoiti muun muassa Leinon raha-asioita. Kun Leino kuoli vuonna 1926, Onerva alkoi kirjoittaa hänestä elämäkertaa. Alun perin elämäkerran oli tarkoitus valmistua jo seuraavana vuonna, mutta se ilmestyi lopulta vasta vuonna 1932. Onerva on jäänyt Eino Leinon varjoon, vaikka Leino itse ei koskaan vähätellyt Onervan merkitystä. Onervan tuotanto ja persoona ovat kuitenkin aina saaneet vähemmän huomiota kuin Eino Leinon.
Leinon vangit Boris Björkelundin usein lainatun arvion mukaan kenraali Dobrovolski olisi ollut joukosta ainoa poliittisesti riittävän merkittävä luovutuksen kannalta. Pekka Kauppalan mukaan taas Kronstadtin kapinaa johtanut Stepan Petritšenko oli joukon historiallisesti merkittävin henkilö – ei tosin enää vuonna 1945. Toisaalta Petritšenko oli Valpon tietojen mukaan ilmoittanut kannattavansa Neuvostoliiton yhteiskuntajärjestystä ja suunnitellut sopimuksen tekemistä valvontakomission kanssa voidakseen palata normaalisti kotimaahansa.
Jussi Leino Leinon vanhemmat olivat renki Frans Henrik Leino ja Alma Simola. Hän pääsi ylioppilaaksi 1915 ja suoritti oikeustutkinnon 1919. Leino oli Lakiasiaintoimisto Leino & Leinon osakkaana Turussa 1919–1960.
Vanhainkoti Aurinko Laitoksen johtajana toimi vuodesta 1956 sen sulkemiseen asti eräs Leinon vangeista, ratsumestari Dmitri Kuzmin-Karavajev. Syyskuussa 1974 palotarkastuksessa todettiin että vanha rakennus on auttamattoman paloturvaton; viimeisille seitsemälletoista asukkaalle hankittiin paikat vanhainkoti Helenasta Hämeentiellä Helsingissä, Porvoosta ja Espoon Westendissä sijaitsevasta vanhainkoti Kanervasta ja loppuun palvellut "Aurinko" suljettiin. Rakennukseen jätettiin peruslämpö päälle eikä edes sähköjä katkaistu.
Leinon vangit Luovutetuista suurin osa oli Suomessa asuneita venäläisiä valkoisia emigrantteja, joista osa oli saanut Suomen kansalaisuuden. Kaksi oli syntyperäisiä Suomen kansalaisia, ja yksi oli syntyperältään saksalainen. Luovutetut tuomittiin Neuvostoliitossa erilaisista poliittisista rikoksista. Yksi teloitettiin, ja viisi muuta kuoli vankeudessa. Yksitoista pääsi palaamaan Suomeen Stalinin kuoleman jälkeen 1950-luvun puolivälissä, minkä lisäksi kaksi jäi vapauduttuaan asumaan Neuvostoliittoon. Kolme palanneista kirjoitti vankileirikokemuksistaan muistelmakirjan.
Eino Leino Leinon syntymäpäivä 6. heinäkuuta nimettiin vuonna 1992 Eino Leinon sekä runon ja suven päiväksi. Se on vakiintunut liputuspäivä. Eino Leinon Seura jakaa vuosittain Eino Leinon palkinnon arvokkaasta teoksesta tai julkaisutoiminnasta.
Yrjö Leino Vuonna 1934 Leino avusti Toivo Antikaista, joka oli lähetetty Neuvostoliitosta Suomeen maanalaiseen työhön. Antikainen pidätettiin Leinon luota marraskuussa 1934. Leino tuomittiin vuonna 1935 kolmen ja puolen vuoden vankeusrangaistukseen valtiopetoksen valmistelusta. Lisäksi hänet tuomittiin menettämään seitsemäksi vuodeksi kansalaisluottamus. Leino kärsi rangaistuksen Tammisaaren pakkotyölaitoksessa. Arvo ”Poika” Tuominen kirjoitti teoksessaan "Maan alla ja päällä", että vankeusaikana Leinosta olisi lopullisesti tullut kommunisti. Leino vapautui vankilasta 1938, mutta Valpo (entinen Etsivä keskuspoliisi) tarkkaili häntä edelleen. Vapauduttuaan hän osallistui tuolloin kielletyn Suomen Kommunistisen Puolueen maanalaiseen toimintaan.
Ville Leino Leino sai nyt kaksivuotisen ja yksisuuntaisen sopimuksen Detroit Red Wingsin kanssa.
Toiseen NHL-kauteensa 2009–2010 Leino lähti tulokkaana. The Hockey News ennusti, että Leinon pitäisi pystyä kasaamaan vaivatta 45 pistettä ja aineksia olisi 60 pinnaan asti. Sports Networkin mukaan Leino kuului kärkikymmenikköön tarkkailun arvoisissa tulokkaissa, sillä hän antoi yhteensä 20 ottelussa runkosarjassa ja pudotuspeleissä riittävät näytöt, että Detroitin valmentaja Mike Babcock nosti hänet vakiomiehistöön. Leino sai aloittaa kauden kakkosketjussa, yhdessä Valtteri Filppulan ja Justin Williamsin kanssa. Filppulan loukkaannuttua Leino seilasi eri ketjuissa, mutta pisteitä ei tahtonut tulla. Leino pelasi Detroitissa 42 peliä, joissa teki vain pisteet 4+7. Hän putosi myös tammikuun 2010 aikana kokoonpanon ulkopuolelle. Detroit ei kuitenkaan uskaltanut lähettää häntä farmiin, sillä hänet olisi pitänyt laittaa AHL:ään siirtolistan kautta. Detroit ei halunnut menettää Leinoa ilmaiseksi, joten joukkue kauppasi hänet helmikuussa 2010 Philadelphia Flyersiin vaihdossa Ole-Kristian Tollefseniin ja viidennen kierroksen varausoikeuteen ..
Leinon vangit Boris Björkelund kertoi muistelmateoksessaan, että häneltä oli kuulusteluissa kysytty oliko hän käynyt Idän Emigranttien klubilla. Hän oli vastannut käyneensä siellä syömässä, koska sieltä sai parempaa ruokaa edullisemmin, mutta kuulustelija merkitsi pöytäkirjaan hänen tunnustaneen olleensa ""tuon neuvostovastaisen terroristisen järjestön aktiivinen jäsen ottaen osaa sen toimintaan"". Selvinneiden kirjoittamien muistelmien perusteella kuulusteluissa ei käytetty fyysistä pahoinpitelyä, mutta syytettyjä piinattiin järjestelmällisellä valvottamisella. Tosin Björkelundin kertoman mukaan Igor Veriginin päätä hakattiin seinään ensimmäisessä kuulustelussa ja hänen kipeään jalkaansa potkaistiin.
Ville Leino Kaudella 2011–2012 Leino pelasi Sabresissa. Hän teki seuran kanssa kuuden vuoden sopimuksen, jonka vuosipalkan keskiarvo on lähes 4,5 miljoonaa dollaria kaudessa. Sabresin päävalmentaja Lindy Ruff kertoi Leinon palaavan keskushyökkääjän paikalle ja että Leinolle on varattu iso rooli joukkueessa. Leinon povattiinkin olevan Sabresin ykkössentteri tulevalla kaudella.
Eino Leino Varhaisia Leino-säveltäjiä oli myös Erkki Melartin. Näyttämömusiikki Leinon näytelmään "Hiiden miekka" syntyi 1906. Hänen kahdentoista Leino-yksinlaulun joukkoon kuuluvat muun muassa "Mirjamin laulut", "Minä metsän polkua kuljen" sekä "Päivän pojan" muutamaan säkeistöön pohjautuva "Päivän laulu" (1903). Turkulaisen säveltäjän Sune Carlssonin pienoisooppera "Väinämöisen kosinta" (1914) pohjautui niin ikään Leinon tekstiin. Jean Sibeliuksen harvoista Leino-sävellyksistä tunnetuin on vuonna 1920 syntynyt "Maan virsi", kantaatti sekakuorolle ja orkesterille.
Yrjö Leino Yrjö Leinon vanhemmat olivat nahkuri Oskar Leino ja tehtaantyöläinen Mandi Leino (o.s. Enfors). Yrjö oli perheen ainoa lapsi, ja vanhempiensa erottua hän jäi asumaan äitinsä kanssa.
Juhani Leino Juhani Leino syntyi opettajien Eino Emil Leino ja Lahja Siviä Sarkian perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1963 oli Eila Annikki Hiltunen. Leino tuli ylioppilaaksi 1956 ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1963, varatuomarin arvon hän sai 1966. Hän toimi Kemin raastuvanoikeudessa kaupunginviskaalina 1966–1969 ja Kemin apulaiskaupunginsihteerinä 1969–1972. Porin kaupungin lakimies Leino oli vuodesta 1972 vuoteen 1980, jolloin hänestä tuli Kemin kaupunginjohtaja. Tässä tehtävässä Leino toimi heinäkuun loppuun vuonna 2000 asti, jolloin häntä seurasi kaupunginjohtajana Kalervo Ukkola. Jo edesmennyt Leino vaikutti muun muassa jäänmurtaja Sampon hankintaan Kemin matkailukohteeksi vuonna 1987.
Ville Leino Ilves sai jäädä, kun Leino päätti lähteä haistelemaan uusia tuulia. Seuraksi löytyi HPK, joka oli ollut Leinosta jo pidemmän aikaa kiinnostunut. HPK:ssa Leino todellisesti puhkesi kukkaan, ja hän teki runkosarjan 56 ottelussa 12+31=43 tehopistettä. Samaisella kaudella Leino voitti myös ensimmäisen Suomen mestaruutensa, ja valittiin SM-liigan tähdistökentällisen keskushyökkääjäksi.
Yrjö Leino Leinon yksityiselämä oli usein myrskyisää. Hänen kolmesta eroon päättyneestä avioliitosta kuuluisin oli viimeinen Hertta Kuusisen kanssa. Leinolle syntyi ensimmäisestä avioliitostaan Alli Simolan kanssa myöhemmin radiotoimittajana tunnetuksi tullut Lieko Zachovalová. Toisesta avioliitosta Ulla Smedbergin kanssa syntynyt poika, nykyisin Ruotsissa asuva toimittaja ja kirjailija Olle Leino (s. 1932), on vuonna 1973 julkaissut isästään elämäkertateoksen "Kuka oli Yrjö Leino" ("Vem tackar Yrjö Leino") sekä vuonna 1990 kirjan "Vielä yksi kirje" ("Ännu ett brev"), jossa hän kuvaa isänsä ja Hertta Kuusisen suhdetta.
Emmi Leino Leino pelasi kasvattajaseuransa Tampereen Pyrinnön joukkueessa I-divisioonaa kaksi kautta vuosina 2009–2011. Lokakuussa 2011 hän pelasi kaksi ottelua samalla sarjatasolla Honka Akatemiassa. Samasta ajankohdasta lähtien Leino pelasi SM-sarjaa Espoo Teamin joukkueessa. Espoo sijoittui kaudella 2011–2012 runkosarjassa viidenneksi ja kohtasi puolivälierissä Forssan Alun, jolle hävisi otteluvoitoin 2–1. Heinäkuussa 2012 Leino teki sopimuksen Tapiolan Hongan kanssa. Hongassa Leino voitti SM-pronssia. Syksyllä 2013 Leino palasi Pyrintöön. Kauden 2014–2015 Leino aloitti Pyrinnön Korisliigaan nousseen joukkueen mukana, mutta hän loukkaantui syyskuussa pelatussa harjoitusottelussa eikä pystynyt pelaamaan koko kautena.
Eino Leino 2000-luvulla Leinon "Helkavirsiä" on säilyttänyt asemansa säveltaiteen innoittajana. Olli Mustosen "Sinfonia no. 1 Tuuri" baritonille ja orkesterille, joka sai kantaesityksensä Tampere Filharmonian tulkitsemana helmikuussa 2012, pohjautuu "Helkavirsien" ensimmäiseen sarjaan sisältyvään "Tuuri"-runoon. Kaija Saariaho puolestaan sävelsi vuonna 2007 neljä Leinon varhaisrunoa teoksessaan "Leino Songs for voice and orchestra". Myös Hollannissa on tuotettu suomenkielinen levy Eino Leinon runoista. Hollantilainen Munich Records julkaisi vuonna 2006 CD-levyn "Aina Leino", millä esiintyy hollantilais-suomalainen Aina–yhtye solistinaan suomalainen Pauliina May. Levyllä on 14 Eino Leinon runoa. Sävellykset ovat hollantilaisen Izak Boomin.
Eino Leino Kattavimman Leinon elämää käsittelevän teoksen kirjoitti jo 1930-luvulla on hänen rakastettunsa ja aikalaisensa L. Onerva. Dramaattisessa tarinassa Onerva kirjoittaa samalla omasta elämästään. Vielä 1953 Onerva hehkutti Kaltio-lehdessä:
Leinon kärjekkäissä runoissa ja kirjoituksissa, kuten näytelmässä "Maan Parhaat" (1911) esiintyivät helposti tunnistettavina entiset ystävät, nykyiset kirjalliset viholliset kuten kirjailijat Maila Talvio ja V. A. Koskenniemi. Nämä vastasivat samalla mitalla, esimerkiksi Koskenniemi kirjoitti Iltalehden toimittajalle:
Runoilija Elmer Diktonius koetti kuvata Leinon kaksijakoista asemaa Suomen kulttuuripiireissä käännösvalikoimansa "Lyriskt Urval" esipuheessa 1931:
Kirjailija Erno Paasilinna kuvasi Leinon kulttuurikritiikin kestävyyttä puheessaan Paltaniemellä Leinon 100-vuotisjuhlissa:
Jopa kriittisenä tunnettu Helsingin Sanomien kulttuurikriitikko Seppo Heikinheimo nosti Leinon kielelliset kyvyt maailman kärkikastiin omassa arviossaan:
Myöhempinäkään vuosikymmeninä Leino ei kuitenkaan ole ollut kaikkien mieleen, ja esimerkiksi Matti Klinge vähättelee julkaistuissa päiväkirjoissaan:
Toisaalta nuoren polven teatteriväki löytää Leinon tuotannosta edelleen uusia näkökulmia ja draaman tajua. Ohjaaja Juha Hurme kirjoittaa:
Virvatuli – Eino Leinon elämä Outi Hytönen toteaa arviossaan (Kanava), että teos on ensisijaisesti elämäkerrallinen, teokset ovat sivuosassa. Hän huomauttaa Rajalan kömmähdyksestä: Leinosta Rajala käyttää johdonmukaisesti sukunimeä, naisista varsin yleisesti pelkkää etunimeä. jopa samoissa virkkeissä. Toinen kriittinen kommentti Hytöseltä tulee kirjan näkökulmasta: Leinoa katsotaan monissa luvuissa ulkopuolelta, eikä Leinon oma näkemys pääse esiin, joten kuvaus on etäinen ja ulkokohtainen. Hytönen nostaa esimerkiksi Aino Kallas -suhteen ja kysyy: "Mitä se merkitsi Leinolle?" Hän kuitenkin kiittää tekstiä monipuoliseksi ja rikkaaksi, viihdyttävästi ja sujuvasti kirjoitetuksi. Kokonaiskuva Leinosta jää avoimeksi, mutta Hytönen sanoo että näin on hyvä, sillä kuten Rajala toteaa: "Kuilua repaleisen yksityiselämän ja loistavan hengenelämän välillä Leino ei koskaan saanut eikä yrittänytkään kuroa kiinni."
Yrjö Leino Eduskunnan käsittelyyn tuli 19. toukokuuta 1948 perustuslakivaliokunnan mietintö, jossa todettiin Leinon kolme vuotta aiemmin sisäministerikautensa alussa luovuttaneen lain vastaisesti Suomen kansalaisia Neuvostoliittoon. Kiivaan keskustelun jälkeen eduskunta hyväksyi lausuman, jonka mukaan valtioneuvosto oli hyväksynyt Leinon toiminnan, kun tämä oli ylittänyt valtuutensa. Käsittelyn jälkeen eduskunta päätti lisätä äänin 81–61 kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtajan Arvo Salmisen esityksestä lauselmaan ilmoituksen, että Leino ei nauti eduskunnan luottamusta. Parlamentarismin sääntöjen mukaan Leinon olisi pitänyt heti jättää eronpyyntö, mutta hän jatkoi ministerinä kuin mitään ei olisi tapahtunut. Kun eronpyyntöä ei tullut, tasavallan presidentti J. K. Paasikivi erotti hänet valtioneuvoston jäsenyydestä 22. toukokuuta. Pääministeri Mauno Pekkala ei ollut läsnä eduskunnassa, kun Leinolle esitettyä epäluottamuslausetta käsiteltiin. Leino toimi ministerinä kaikkiaan 1 283 vuorokautta.
Väinö J. Leino Hämeenlinnasta Leino valittiin Turun kaupunginjohtajaksi 2. joulukuuta 1963. Leino voitti kaupunginvaltuuston äänestyksen 35–17. Turun kaupunginjohtajan virassa Leino oli 1. maaliskuuta 1964–31. maaliskuuta 1989.
Virvatuli – Eino Leinon elämä Harri Hautala (Aamulehti) pitää Rajalan kirjassa tärkeänä tietoa Leinon kuolinsyyn, syfiliksen, paljastamista, sillä sairaus saattoi vaikuttaa Leinoon monelta kannalta: niin tuotantoon, työntekoon kuin elämäänkin. Hän kehuu myös Leinon tuotannon laajaa käsittelyä, muutenkin kuin runoilijana, sillä runoilija-Leinosta on vuosien mittaan kirjoitettu jo paljon. Boheemiuden käsittelyä hän pitää turhan perusteellisena. Hän kysyy, mikä on loppujen lopuksi Leinon tuotannossa kestävintä, runous vai se kaikki muu. Hautala tiivistää näkemyksensä kirjasta: "Hyvä elämäkerta houkuttelee aina kohteensa taiteen äärelle. Rajalan kirja tekee ilman muuta sen."
Ville Leino Kaudella 2010–2011 Leino pelasi jälleen yhdessä Brièren ja Hartenellin kanssa, ja kemia näkyi jäällä. 12. maaliskuuta 2011 Leino teki uransa ensimmäisen hattutempun Atlanta Thrashersia vastaan. NHL -sivusto Die By The Blade rankkasi Leinon parhaaksi aliarvostetuista pelaajista NHL:ssä. Leino pelasi 81 ottelua Flyersissä ja teki niissä tehot 19+34 eli 53 pistettä ja hänen +/– -saldonsa näytti +14:ää. Kausi 2010–2011 oli Leinon varsinainen läpimurtokausi, koska hän pelasi kaikki ottelut yhtä lukuun ottamatta ja teki hyvät tehot.
Ville Leino Leino aloitti SM-liigauransa Ilveksessä syksyllä 2002. Ilvekseen hän siirtyi kasvattajaseurastaan SaPKosta. Ensimmäinen kausi tamperelaisten riveissä sujui kohtuullisesti, mutta toinen jo varsin lupaavasti Leinon kerätessä runkosarjassa 9+15=24 tehopistettä. Leino pelasi kaudella 2003–2004 toisessa kentällisessä. Seuraavaksi kaudeksi Leino sopi yhden jatkosopimuksen Ilveksen kanssa, joka jäi myös hänen viimeisekseen tamperelaisseurassa.
Aarre M. Peltonen Peltosen tutkimuskohteena oli erityisesti runoilija Eino Leinon elämä ja tuotanto. Panu Rajala nostaa Leino-elämäkerrassaan "Virvatuli" Peltosen Leino-tutkijana korkealle:
Peltonen toimitti myös lukuisia Leinon teoksia tekstikriittisesti.
Kasimir Leino Leino kirjoitti tutkimuksen "Minna Canth näytelmäkirjailija" (1897). Hänen muita tutkimuksiaan olivat "Prosper Mérimée. Elämäkerta ja teokset kirjallisuushistorialliselta kannalta" (väitöskirja 1895) ja taidehistoriaa käsittelevä "Hovimaalaaja Aleksander Lauréus ja hänen ympäristönsä" (1908). Leinon yhdessä veljensä Eino Leinon kanssa perustama "Nykyaika"-aikakauslehti ilmestyi 1898–1899, Leino oli lehden päätoimittaja. Vuonna 1904 hän perusti "Suomen Näyttämön", joka toimi kuitenkin vain vuoden verran.
Eino Leino Leinon syntymäkunnassa Paltamossa on vuonna 1978 Leinon syntymän 100-vuotispäivänä paljastettu Jouko Toiviaisen suunnittelema osin abstrakti muistomerkki "Ukonlintu ja virvaliekki". Sen jalustassa on myös säe "Väinämöisen laulusta": ”Kansat katoo / ei katoa mahti / jonka on laulanut / mahtaja heimonsa hengen”. Kajaanissa puolestaan on vuonna 1980 pystytetty Eino Leinon näköispatsas. Nina Sailon veistos, joka pohjautui hänen miehensä Alpo Sailon luonnostelmiin, sijaitsee Koivukosken kohdalla Rantapuistossa. Leinon puretusta syntymäkodista Hövelöstä Paltaniemellä rakennettiin jäljennös 1978. Nykyisin Kainuun Eino Leino -seuran omistama rakennus sijaitsee lähellä Paltaniemen kuvakirkkoa.
Virvatuli – Eino Leinon elämä Useita kirjailijaelämäkertoja kirjoittanut Rajala käy teoksessa läpi Leinon elämän ohella tämän teoksia. Lopussa on kussakin luvussa käytetyt lähteet sekä luettelo Leinon tuotannosta, Leinoa käsittelevä kirjallisuusluettelo ja henkilöhakemisto. Teoksessa on runsas kuvitus.
Emmi Leino Leinon äiti on menestyksekkään koripalloilijanuran tehnyt Seija Leino.
Leinon vangit Lähes jokainen ”Leinon vangeista” oli harjoittanut ainakin jonkinlaista Neuvostoliiton vastaista toimintaa, jonka rikollisuuteen neuvostoliittolainen kuulustelija kiinnitti huomiota. Muutamat olivat myös vakoilleet Neuvostoliittoa vastaan. Useimmat olivat mukana erilaisten bolševikkien vallan kukistamista ajaneiden emigranttijärjestöjen toiminnassa tai ainakin lähellä niitä. Severin Dobrovolski ei Björkelundin antamasta kuvauksesta huolimatta ollut ilmeisesti tärkeimmän emigranttijärjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) varsinainen jäsen, mutta hän avusti 1930-luvulla ROVS:n salaista tiedustelua järjestämällä sille vakoiluyhteyksiä Neuvostoliittoon. Hän oli myös 1920-luvun alussa johtanut Nikolai Tšaikovskin perustaman ”Toiminnan keskus” -nimisen taistelujärjestön Suomesta Neuvostoliittoon suunnattua toimintaa. Muista luovutetuista ainakin Dimitri Kuzmin-Karavajev kuului ROVS:ään. Vielä jyrkempään bolševikkivallan kukistamista ajaneeseen nuorten emigranttien järjestöön Kansallisen työn liittoon (NTSNP, myöhemmin NTS) kuuluivat ainakin Igor Verigin, joka oli 1930-luvulla NTS:n Suomen-pääorganisaattori, ja Dmitri Daragan, joka tosin erotettiin järjestöstä vuonna 1938. Boris Popper oli kuulunut sekä Suomessa että Belgiassa emigranttien monarkistisiin aktivistijärjestöihin, ja Valpon tietojen mukaan hän oli vuosina 1938–1939 yrittänyt omin päin muodostaa neuvostovastaista terroristisolua Suomessa. Vladimir Bastamov oli johtanut 1920-luvun lopussa Helsingissä toiminutta pientä aktivistiryhmää, joka suunnitteli väkivaltaisia iskuja Neuvostoliittoa vastaan saamatta tosin mitään aikaiseksi. Juri Narbuth johti 1920-luvun lopulla Venäläisen totuuden veljeskunnan (BRP) Suomen taistelukeskuksen Helsingin-osastoa, johon myös Boris Björkelund kuului. Narbuth oli myöhemmin kuulunut mladorossipuolueeseen, joka oli alkuun monarkistinen järjestö, mutta muuttui 1930-luvulla neuvostomyönteisemmäksi. Verigin, Fjodor Pihra ja vahingossa pidätetty Vasili Maksimov olivat nuorisoseura Zwenon aktiiveja.
Seija Leino Leinon tytär Emmi Leino on myös maajoukkueessa pelannut koripalloilija.
Eino Leino Elokuussa 1908 Eino Leino jätti Suomen ja suuntasi kohti Italiaa. Matkan mahdollisti Suomalaisen kirjallisuuden edistämisvaroista annettu apuraha Danten "Divina Commedia" -teoksen suomentamista varten. Kotiuduttuaan Roomaan Saksassa vietettyjen kuukausien jälkeen Leino ryhtyi intensiivisiin italian opintoihin ja työhön Danten parissa. Talvella 1908–1909 Roomassa oleskeli muitakin suomalaisia kirjailijoita ja tutkijoita, kuten L. Onerva, Aarni Kouta, Santeri Ivalo, Onni Okkonen, Liisi Karttunen ja Henry Biaudet, joiden yhteiseen seuraelämään Leino otti osaa. Paitsi Dante-suomennosta Leino työsti Rooman aikana näytelmäluonnoksiaan ja kirjoitti matkakirjeitä "Turun Sanomiin". Hän lähti Suomea kohti L. Onervan kanssa keväällä 1909, mutta pysähtyi matkalla Berliiniin. Vaikka Leinon ja L. Onervan suhde ei vakiintunut avioliitoksi, heidän ystävyytensä ja yhteistyönsä jatkui Leinon kuolemaan asti.
Robert Leino Robert Leino (s. 14. huhtikuuta 1993 Hämeenlinna) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhoa. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Leino on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa. Leinolla on erikoisuutena matala aloittamistyyli. Hän laukoo oikealta.
Eino Leino (patsas) Patsas paljastettiin 26. syyskuuta 1953, jolloin tuli kuluneeksi päivälleen 63 vuotta siitä, kun Leino oli julkaissut ensimmäisen runonsa "Hämeen Sanomissa". Eino Leinon Seura, Suomen kulttuurirahasto ja kustannusyhtiö Otava olivat julistaneet vuonna 1948 muistomerkkikilpailun, joka ratkesi vuonna 1951 toisella kierroksella Leppäsen hyväksi. Leppänen oli henkilökohtaisesti tuntenut Leinon tämän eläessä. Leppänen toivoi patsaan sijoittamista Taka-Töölöön Eino Leinon kadun ja Topeliuksenkadun kulmaan, mutta se sijoitettiin Esplanadille.
Jani Leino Leino on Hämeenlinnan Pallokerhon kasvatti. Hän voitti B-nuorten SM-hopeaa vuonna 2008, jonka jälkeen Leino siirtyi kaudeksi 2008–2009 Tapparan A-nuoriin. Hän debytoi samalla kaudella myös seuran SM-liigajoukkueessa, jossa Leino pelasi kaksi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Hän teki liigadebyyttinsä 10. helmikuuta 2009 kasvattajaseuraansa HPK:ta vastaan. Kaksi seuraavaa kautta Leino pelasi kokonaan Tapparan A-nuorissa, joiden paras maalintekijä hän oli kaudella 2009–2010 15 osumallaan.
Billebeino Billebeinon liikeidea sai alkunsa Ville Leinon suunnittelemasta logosta, jolla maalausta harrastava Leino merkitsi alun perin töitään. Myöhemmin Leino ja Putkonen päättivät valmistaa logosta huvin vuoksi tarroja. Tarroja liimattiin myös vaatteisiin, ja tästä syntyi ajatus omasta vaatemerkistä.
Ville Leino perusti Billebeinon vuonna 2014 tehdessään vielä aktiivista ammattilaisuraa jääkiekon parissa. Jääkiekkouran päätyttyä vuonna 2017 Leino alkoi keskittyä täysipäiväisesti Billebeinon vaatemallistojen suunnitteluun.