mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Vänrikki Stoolin tarinat Muutamat "Vänrikki Stoolin tarinoiden" ensimmäiseen osaan sisältyvät runot Runeberg oli kirjoittanut jo paljon ennen kuin alkoi suunnitella itse teosta. Runot ”Pilven veikko”, ”Torpan tyttö” ja ”Kuoleva soturi” hän kirjoitti ilmeisesti jo vuosina 1834–1835. ”Pilven veikko” ilmestyi ensimmäisen kerran 1835 ja ”Kuoleva soturi” seuraavana vuonna. Ennen suurta isänmaallista runokokoelmaa Runebergin suunnitelmissa oli myös toisenlaisia sota-aiheisia hankkeita: 1830-luvun puolivälissä hän suunnitteli ilmeisesti humoristista sotaromaania ja syksyllä 1845 hän kirjoitti kesken jäänyttä huvinäytelmää "Belägringsen" (”Piiritys”), joka olisi sijoittunut suuren Pohjan sodan aikaan.
Vänrikki Stoolin tarinat Helsingin Sanomien poliittinen pilapiirtäjä, korostuneen isänmaallisena henkilönä tunnettu Kari Suomalainen, jonka sotaan liittyvät ihanteet olivat vahvasti runebergiläisiä, siteerasi "Vänrikki Stoolin tarinoita" usein piirroksissaan.
Vänrikki Stoolin tarinat Runebergin poliittisista motiiveista "Vänrikki Stoolin tarinoiden" kirjoittamiseen on esitetty monenlaisia näkemyksiä. Varsinkin on kiistelty siitä, haastoiko teos ja sen vastaanotto Venäjän imperiumin edut Suomessa vai oliko se sopusoinnussa niiden kanssa.
Vänrikki Stoolin tarinat Ruotsinkielisestä alkuteoksesta on otettu Suomessa ainakin 50 uutta laitosta ja Ruotsissa saman verran; suomenkielisiä laitoksia on ilmestynyt ainakin sata. Lisäksi "Vänrikki Stoolin tarinoita" on julkaistu erilaisissa kokoomateoksissa.
Vänrikki Stoolin tarinat Vänrikki Stoolin tarinat (, uusimmassa suomennoksessa Vänrikki Stålin tarinat) on Suomen kansallisrunoilija Johan Ludvig Runebergin kirjoittama laaja runoteos, joka ilmestyi ruotsinkielisenä kahdessa osassa vuosina 1848 ja 1860. Runot kertovat vuosina 1808–1809 käydystä Suomen sodasta, joka oli Ruotsin Venäjää vastaan käymä tappiollinen puolustussota. Runeberg tekee eeppisissä sankariballadeissaan kunniaa sekä todellisille upseereille että keksityille suomalaisille kansanmiehille, jotka velvollisuudentuntoisesti puolustivat isänmaataan. Teos ilmensi ja voimisti suomalaisen kansallistunteen heräämistä 1840-luvulla. Se on Runebergin päätyö ja Suomen kirjallisuuden historian keskeisimpiä ja luetuimpia teoksia, sillä se oli pakollista luettavaa äidinkielen kouluopetuksessa vuosikymmenien ajan.
Vänrikki Stoolin tarinat Petri Hiltusen piirtämä ja P. A. Mannisen käsikirjoittama sarjakuva "Edestä maan ja kuninkaan. Vänrikki Stoolin korkeajännitys" (2004) käsittelee vapaasti muun muassa runojen "Viapori", "Sandels", "Sven Dufva" ja "Numero viisitoista Stolt" tapahtumia ja henkilöhahmoja.
Vänrikki Stoolin tarinat Cajander muokkasi suomennoksen uudelleen vuonna 1889 ilmestynyttä viidettä painosta varten ja julkaisi sen omissa nimissään. Kansanvalistusseura otti tästä versiosta poikkeuksellisen suuren 35 000 kappaleen painoksen. Tämä käännös on edelleen tunnetuin. Suomenkielisten lukijoiden parissa "Vänrikki Stoolin tarinat" oli tuossa vaiheessa jo jäämässä suomenkielisten kansallisteosten, kuten "Kalevalan" ja Aleksis Kiven "Seitsemän veljeksen" varjoon, mutta Cajanderin käännös teki siitä yhtä ahkerasti lainatun kuin alkuperäisteksti jo oli ruotsinkielisille.
Vänrikki Stoolin tarinat "Vänrikki Stoolin tarinoiden" on sanottu olleen ilmestymisestään alkaen aina toisen maailmansodan loppuun saakka aatteelliselta ja poliittiselta merkitykseltään vaikutusvaltaisin suomalainen kirjallinen teos. Sen poliittinen käyttö loi teokselle ajan kuluessa poliittista painolastia. Myöhemmin se on usein yhdistetty lähinnä konservatiiviseen kansallisuus- ja sotakiihkoon ja jopa suoranaiseen taantumuksellisuuteen. Kirjallisuuskriitikkojen ylistyksen seurauksena "Vänrikki Stoolin tarinoista" ja Runebergista tuli myös sukupolvien ajaksi Suomessa kaikkien runoilijoiden pakollinen esikuva, mikä johti aikanaan vastareaktioon. Varsinkin 1900-luvun alkupuolella teosta käytettiin paljon kansakouluopetuksessa ja oppilaat joutuivat lukemaan sen kannesta kanteen ulkoa.
Vänrikki Stoolin tarinat "Vänrikki Stoolin tarinoihin" vedottiin paljon varsinkin sortovuosien aikana, ja yksin vuonna 1899 sitä on sanottu myydyn 75 000 kappaletta. Suomen sisällissodassa Runebergin teksti valjastettiin nimenomaan valkoisten propagandan käyttöön, ja maailmansotien välisenä aikana se oli valkoisen Suomen keskeisiä symboleita. Lotta Svärd -järjestö nimettiin yhden sen runon mukaan. Teos alettiin yhdistää oikeistolaiseen militarismiin. Talvisodan aikana sen on sanottu olleen Suomen myydyin kirja Raamatun ja erään ilmasuojeluesitteen ohella. Toisen maailmansodan jälkeen teoksen poliittisesta leimasta tuli sille rasite, ja sen vaikutus väheni. Muun muassa Raoul Palmgrenin ja Väinö Linnan mukaan työväestö oli oppinut pitämään "Vänrikki Stoolin tarinoita" etujensa vastaisena kirjana.
Porilaisten marssi Porilaisten marssin säveltäjästä ei olla varmoja, mutta sävel on mahdollisesti jo 1700-luvulta. Nykyisin käytössä olevat sanat ovat peräisin J. L. Runebergin runoteoksen "Vänrikki Stoolin tarinoiden" ("Fänrik Ståhls Sägner") vuonna 1860 ilmestyneestä toisesta osasta, vaikka Zachris Topelius oli jo vuonna 1858 kirjoittanut siihen omat sanansa. Suomenkieliset sanat ovat Vänrikki Stoolin tarinoiden vuoden 1889 suomennoksesta, joka on Paavo Cajanderin nimissä.
Vänrikki Stoolin tarinat "Vänrikki Stoolin tarinoiden" toisen osan julkaisi kustantaja Theodor Sederholm. Runeberg kävi jättämässä käsikirjoituksen hänelle 1. lokakuuta 1860, mutta lisäsi siihen vielä marraskuussa yhden runon, ”Maaherran”. Tällä kertaa sensuurin kanssa ei syntynyt hankaluuksia. Toinen osa ilmestyi 14. joulukuuta 1860. Oltuaan jonkin aikaa epävarma Runeberg päätti, ettei kirjoittaisi enää kolmatta osaa, sillä hän katsoi ammentaneensa aiheen tyhjiin.
Vänrikki Stoolin tarinat "Vänrikki Stoolin tarinoiden" syntyvaiheita ei varmuudella tunneta, mutta ilmeisesti Runeberg sai innoituksen ryhtyä kirjoittamaan Suomen sotaan sijoittuneita isänmaallisia runoja talvella 1845–1846. Porvoolaisen Öhmanin suvun perimätiedon mukaan Runebergin lähtökohtana oli hänen kustantajansa Alexander Constantin Öhmanin pyyntö kirjoittaa tekstejä sodan keskeisistä henkilöistä sittemmin julkaisematta jäänyttä teosta varten. Saatuaan virikkeen Runeberg tutustui aihetta käsittelevään kirjallisuuteen. Tässä vaiheessa hänen näkemyksensä vuosiin 1808–1809 liittyneestä isänmaallisuuden ja opportunismin vastakkainasettelusta ilmeisesti jyrkkeni. Talven ja kevään 1846 aikana Runeberg kirjoitti useat tulevan teoksen keskeisistä runoista. Tuolloin syntyivät muun muassa ”Vänrikki Stool”, ”Otto von Fieandt”, ”Sven Dufva” ja ”Maamme” sekä alkuaan julkaisematta jäänyt ”Viapori”.
Vänrikki Stoolin tarinat Runojen suomennosnimet ovat Paavo Cajanderin käännöksen mukaisia.
Runosmäki Runosmäen nimistön aiheena ovat Suomen sotaväki, ruotujakolaitos ja Vänrikki Stoolin tarinat.
Johan Ludvig Runeberg Runeberg kirjoitti koko tuotantonsa ruotsiksi. Hänen tunnetuin teoksensa on "Vänrikki Stoolin tarinat", johon kuuluu yhteensä 35 runoa. Runot kertovat vuosien 1808–1809 Suomen sodan sankareista. Fredrik Paciuksen säveltämänä kokoelman avausrunosta "Maamme" ("Vårt land") tuli Suomen kansallislaulu. Yksi "Vänrikki Stoolin tarinoissa" toistuva ja ilmeisesti Runebergille läheinen teema on köyhien ja vähäisten ihmisten vilpitön isänmaanrakkaus ja siitä seuraava onni, joka kompensoi heidän osattomuuttaan.
Väinö Linna Linna on tehnyt alkuperäiskäsikirjoituksen Edvin Laineen elokuvaan "Sven Tuuva" (1958), josta Juha Nevalainen muokkasi varsinaisen elokuvakäsikirjoituksen. Elokuva perustui yhteen Johan Ludvig Runebergin teoksen "Vänrikki Stoolin tarinat" (1848–1860) runoista. Tämän lisäksi Linna toimi myös omien romaaniensa elokuvasovituksien ("Täällä pohjantähden alla" 1968, "Akseli ja Elina" 1970, "Tuntematon sotilas" 1985) yhtenä käsikirjoittajana. Tämän lisäksi Linna on myös kirjoittanut suomalaisen dialogin suomalais-venäläiseen yhteistyöelokuvaan "Luottamus" (1976).
Haavoittunut soturi hangella "Haavoittunut soturi hangella" on Helene Schjerfbeckin läpimurtoteos, jonka hän maalasi 17-vuotiaana. Tämä Suomen sodan (1808–1809) aiheeseen liittyvä maalaus on ensimmäinen häneltä Suomen Taideyhdistyksen kokoelmiin hankittu maalaus. Se ostettiin taideyhdistyksen kokoelmiin heti Suomen taideyhdistyksen näyttelystä vuonna 1880. Maalauksen todennäköisenä innoittajana oli J. L. Runebergin runoteos "Vänrikki Stoolin tarinat", vaikka se ei suoraan viittaa mihinkään Runebergin runoista. Schjerfbeck teki samoihin aikoihin useita "Vänrikki Stoolin tarinoihin" perustuneita vähemmän tunnettuja maalauksia.
Fredrik Adolf Pelander Fredrik Adolf Pelander (4. huhtikuuta 1766 Malmin kartano, Pernaja – viimeistään 1827) oli suomalainen vänrikki jota on pidetty yhtenä mahdollisena esikuvana J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoissa kertojana esiintyvälle vänrikki Stoolille. Toisena vänrikki Stoolin esikuvana on mainittu Kurun Hainarissa asunut Suomen sodan veteraani, vänrikki Carl Gustaf Polviander jonka kanssa Runeberg kävi metsästysretkillä Ruovedellä asuessaan.
Ferdinand Tilgmann Tilgmann käänsi saksan kielelle suomalaista runoutta ja vuonna 1902 Vänrikki Stoolin tarinat. Tilgmann myös sävelsi lauluja.
Vänrikki Stoolin tarinat Suurin osa "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runoista kertoo joko todellisista tai keksityistä Suomen sodan sotasankareista. Kaikkiaan 22 historiallista henkilöä on saanut kokoelmaan nimikkorunon. Heistä valtaosa eli 19 on Ruotsin armeijan upseereita: tässä joukossa on sekä korkeinta sodanjohtoa, kuten ylipäällikkö Klingspor, Viaporin komendantti Cronstedt ja kenraalit Adlercreutz, von Döbeln ja Sandels, että myös alempaa upseeristoa. Nimikkorunot ovat saaneet myös Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf, maaherra Olof Wibelius sekä jopa yksi vihollissotilas, ritarillisuudestaan tunnettu Venäjän armeijan kenraali Jakov Petrovitš Kulnev.
Carl Gustaf Polviander Carl Gustaf Polviander (5. maaliskuuta 1788 Mouhijärvi – 28. syyskuuta 1876 Kuru) osallistui Suomen sotaan Porin rykmentin lipunkantajana ja häntä pidetään mahdollisena esikuvana J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoissa kertojana esiintyvälle vänrikki Stoolille. Toisena vänrikki Stoolin esikuvana on mainittu entinen aliupseeri ja vänrikki Fredrik Adolf Pelander, joka asui Ruoveden Ritoniemen talossa samoihin aikoihin, kun Runeberg oli siellä kotiopettajana.
Jakob Zidén Zidén oli naimisissa Kristina Elisabet Fahlbergin kanssa. Heidän poikansa oli Suomen sodassa taistellut luutnantti Jakob Henrik Zidén joka tunnetaan J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinain yhtenä henkilöhahmona.
Albert Edelfelt Maalariroolin lisäksi Edelfelt oli graafikko ja kuvittaja. 1890-luvulla hän kuvitti tuttavapiiriinsä kuuluneen Johan Ludvig Runebergin Suomen sotaa (1808–1809) käsittelevän runokokoelman "Vänrikki Stoolin tarinat".
Itsenäisen Suomen historia Suomalaisten kansallistunne alkoi kasvaa 1800-luvulla yhdessä yleiseurooppalaisen kansallisuusaatteen kanssa. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinat" ja Lönnrotin "Kalevala" muodostivat suomalaista kulttuuria ja antoivat maalle moraalisen identiteetin.
Vänrikki Stoolin tarinat Teoksen ensimmäinen osa ilmestyi vallankumouksistaan tunnetun ”Euroopan hullun vuoden” aikana joulukuussa 1848. Toinen osa ilmestyi vuonna 1860. Kummankin osan ilmestyminen herätti lukijakunnassa valtavan innostuksen.
Vänrikki Stoolin tarinat "Vänrikki Stoolin tarinoiden" ensimmäisen osan menestyksen jälkeen yleisö odotti Runebergilta jatko-osaa, mutta ideat olivat lopussa ja uutta aineistoa syntyi hyvin verkkaiseen tahtiin. Vuosina 1850–1851 ja 1853 syntyi muutamia uusia runoja, mutta sen jälkeen Runeberg keskeytti kirjoittamisen kolmeksi vuodeksi, mahdollisesti Krimin sodan vuoksi. Työ jatkui vuodesta 1856, ja neljän vuoden päästä toinenkin kokoelma oli valmis – Runeberg halusi ilmeisesti siihen yhtä monta runoa kuin ensimmäiseen. ”Porilaisten marssiin” hän aikoi alun perin lainata Zachris Topeliuksen kirjoittamia sanoja, mutta päättikin lopulta kirjoittaa sanat itse. Runeberg oli luvannut tärkeälle innoittajalleen Gustaf Montgomerylle kirjoittaa myös tästä oman runon, mutta se jäi tekemättä.
Jakob Henrik Zidén Jakob Henrik Zidén (31. lokakuuta 1785 Marttila – 27. lokakuuta 1808 Koljonvirran taistelu, Iisalmi) oli suomalainen Suomen sodassa taistellut luutnantti joka tunnetaan J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinain yhtenä henkilöhahmona.
Vänrikki Stoolin tarinat Ensimmäisen kuvituksen "Vänrikki Stoolin tarinoihin" teki vuosina 1862–1863 Ruotsissa ilmestyneeseen painokseen ruotsalainen hovimaalari Carl Theodor Staaff (1816–1880). Värillisiä litografioita pidettiin onnistuneina, joskin niitä on myöhemmin luonnehdittu jotenkin ”epäsuomalaisiksi”. Laajemman kuvituksen teki 1880-luvun alussa ruotsalainen historiamaalari Johan August Malmström (1829–1901). Siihen kuului noin sata yksityiskohtaista piirrosta ja vinjettiä. Malmströmin kuvittama laitos ilmestyi vuonna 1883 Ruotsissa. Suomessa tunnetuin on taidemaalari Albert Edelfeltin (1854–1904) 1890-luvulla tekemä kuvitus. Edelfeltin kuvittama laitos ilmestyi alkujaan WSOY:n julkaisemana kymmenenä vihkona vuosina 1898–1900. Edelfelt teki kirjankuvituksen ohessa myös useita aihetta kuvaavia maalauksia.
Vänrikki Stoolin tarinat Teos painettiin Petter Widerholmin kirjapainossa Porvoossa. Ensimmäiseen painokseen sisältyivät liitteenä myös Fredrik Paciuksen aiemmin samana vuonna säveltämät Maamme-laulun nuotit. Vuonna 1850 ilmestyneeseen toiseen painokseen liitettiin myös kolme vaihtoehtoista sävellystä.
Ernst Billgren Ernst Billgren on myös kommentoinut suomalaisia klassikkoja kuvittamalla Vänrikki Stoolin tarinat ja maalaamalla uusiksi kuusi Suomen taidehistorian klassikkoa, joista osa on myös äänestetty Ateneumin suosituimpien maalausten joukkoon. Billgrenin mukaan ainoa hänen lapsuudenkotinsa seinällä ollut kuva oli jäljennös Helene Schjerfbeckin "Toipilaasta".
Margit Lindeman Lindeman on näytellyt televisiossa jo vuodesta 1969 lähtien. Merkittävimpiä rooleja hänellä on ollut elokuvissa "Aleksis Kiven elämä", "Ulvova mylläri" ja "Vänrikki Stoolin tarinat". Hän on myös näytellyt monissa televisiosarjoissa, joista mainittakoon "Kylmäverisesti sinun", "Kotikatu" ja "Kuumia aaltoja". Hän osaa näytellä hyvin sekä suomeksi että ruotsiksi.
Vänrikki Stoolin tarinat Teokseen kuuluu 35 runoa. Ensimmäisen kokoelman avausruno Maamme (Vårt land) tunnetaan nykyään Suomen kansallislauluna. Muita tunnettuja teokseen sisältyviä runoja ovat muun muassa yksinkertaisesta sotilaasta kertova Sven Dufva ja valmiiseen sävellykseen kirjoitettu laulunsanoitus Porilaisten marssi.
Teivas Oksala Oksala suomensi muun muassa Horatiuksen ja Vergiliuksen runoutta. Hän saattoi päätökseen Vergiliuksen Aeneis-eepoksen suomennoksen, jonka hänen isänsä, professori Päivö Oksala oli aloittanut 1960-luvulla. Oksala oli J. L. Runeberg -asiantuntija ja suomensi myös hänen tuotantoaan, muun muassa "Vänrikki Stoolin tarinat".
Sándor Petőfi Sándor Petőfin runous lainaa mittaa ja tematiikkaa kansanlauluista, hiukan Eino Leinon "Helkavirsien" tapaan. Kansan urheuden ihannointi tuo mieleen myös Johan Ludvig Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinat". Tunnetuin Petőfin yksittäinen runo on "isänmaallinen ohjelmanjulistus" "Kansallislaulu", tunnetuin laajempi teos saturunoelma "János-sankari".
Hurtti ukko Hurtti ukko (myös Hurtti Ukko, ) on Johan Ludvig Runebergin runoteoksen "Vänrikki Stoolin tarinat" vuonna 1848 ilmestyneeseen ensimmäiseen kokoelmaan sisältyvä runo. Runo kertoo Suomen sotaan osallistuvasta vanhasta ruotusotamiehestä. Sana "hurttiukko" on vakiintunut suomen kielessä tarkoittamaan vanhemman puoleista ja palveluskelpoisuudeltaan kyseenalaista reserviläistä.
Johan Ludvig Runeberg Vuonna 1832 Runeberg julkaisi noin tuhannen heksametrisäkeen mittaisen "Hirvenhiihtäjät"-runoelman, jonka tekemisen oli aloittanut kuusi vuotta aikaisemmin. "Hirvenhiihtäjät" oli suomalaisen kansanelämän tutkielma. Vuonna 1833 Runeberg julkaisi toisen kokoelmansa "Dikter. Andra häftet" (Runoja. 2.), joka verrattuna ensimmäiseen kokoelmaansa oli itsenäisempi. Vuonna 1836 hän julkaisi kolmilauluisen, eeppisen runokokoelman "Hanna", joka sijoittui pappilamiljööseen. Vuonna 1841 hän julkaisi "Julqvällen"-runon, joka käsitteli iän ja yhteiskunnallisen aseman vaikutusta rohkeuteen ja mielentilaan. Samana vuonna hän julkaisi "Nadeschda"-runoelman. Vuonna 1844 Runeberg julkaisi eepoksen "Kuningas Fjalar", jonka teemana oli jumalallisen luonnonjärjestyksen ja ihmisen tahdon suhde. Hän julkaisi "Vänrikki Stoolin tarinoiden" ensimmäisen osan vuonna 1848. Toisen osan hän julkaisi vuonna 1860. Heti toisen osan julkaisun jälkeen alkoi nopea suomennostyö. "Vänrikki Stoolin tarinat" julkaistiin vihkoina vuosien 1870–1877 välisenä aikana.
Maaherra (runo) Maaherra () on Johan Ludvig Runebergin kirjoittama runo, joka kuuluu hänen runoteokseensa "Vänrikki Stoolin tarinat". Se on teoksen vuonna 1860 julkaistun toisen osan toiseksi viimeinen runo. Runon nimihahmo on Savo-Karjalan läänin maaherra Olof Wibelius (1752–1823), joka osoittaa siviilirohkeutta vastustaessaan venäläisen kenraalin määräyksiä Ruotsin lakiin vedoten.
Lotta Svärd (runo) Lotta Svärd on Johan Ludvig Runebergin kirjoittama ruotsinkielinen runo, joka sisältyy hänen teokseensa "Vänrikki Stoolin tarinat". Se on teoksen vuonna 1860 ilmestyneen toisen osan neljäs runo. Runo kertoo samannimisestä Suomen sodan aikana Ruotsin joukkojen mukana kulkeneesta naisesta, joka huolsi sotilaita ja myi näille viinaa. "Svärd" tarkoittaa suomeksi miekkaa.
Paavo Cajander Cajander tunnetaan etenkin William Shakespearen näytelmien ensimmäisenä suomentajana. Suomennokset ovat säilyttäneet asemansa uudempien suomennosten rinnalla. Myös J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinat" tunnetaan parhaiten Cajanderin vuoden 1889 suomennoksena. Suomen kansallislauluna tunnettu "Maamme" on usein laitettu Cajanderin nimiin, mutta se periytyy Julius Krohnin vuoden 1867 käännöksestä.
Sotilaspoika (runo) Sotilaspoika () on Johan Ludvig Runebergin kirjoittaman runoteoksen "Vänrikki Stoolin tarinat" vuonna 1860 ilmestyneen toisen osan ensimmäinen runo. Sotaan haluavasta teinipojasta kertova runo on yksi teoksen kuuluisimpia. Fredrik Pacius on säveltänyt runoon tunnetun marssimusiikin. Nykyisin runon sisältö herättää ristiriitaisia tunteita: se voidaan nähdä isänmaallisena sankarikertomuksena tai surullisena lapsisotilaan kuvauksena.
Vänrikki Stoolin tarinat "Vänrikki Stoolin tarinoiden" yksittäisiä runoja suomennettiin jo pian teoksen ensimmäisen osan ilmestymisen jälkeen. Vuonna 1835 ensimmäisen kerran julkaistu ”Pilven veikko” oli ehditty kääntää jo 1846. Koko teoksen suomentaminen käynnistyi 1860-luvun puolivälissä Julius Krohnin johdolla. Ensimmäisen osan suomensivat pääosin Krohn itse sekä Antti Törneroos, mutta mukana olivat myös Bernhard Godenhjelm, Kaarlo Slöör ja Aleksanteri Rahkonen. Tämä piiri kokoontui viikoittain tarkastamaan toistensa työtä. Krohn julkaisi teoksen ensimmäisen osan omalla kustannuksellaan vuonna 1867. Toisen osan suomentamiseen osallistuivat edellä mainittujen ohella myös Karl Fredrik Eneberg, Viktor Löfgren, K. Suomalainen ja Paavo Cajander. Kriitikkoina kääntämiseen vaikuttivat myös useat muut henkilöt, kuten Georg Zacharias Forsman. Yksi vihko toisesta osasta ilmestyi 1870, mutta koko teos julkaistiin suomeksi ensi kerran vasta 1877 Kansanvalistusseuran julkaisusarjan yhdeksäntenä osana.
Sven Dufva Runeberg lienee kirjoittanut runon "Vänrikki Stoolin tarinoiden" tekemisen varhaisessa vaiheessa talvella tai keväällä 1846, samoihin aikoihin useiden muiden ensimmäisen osan avainrunojen kanssa, sillä sen luonnoksia oli samoilla paperiarkeilla kuin "Otto von Fieandt", "Viapori" ja "Maamme" -runojen. Runo julkaistiin ensi kerran jo marraskuussa 1846 Necken-kalenterissa, kaksi vuotta ennen runokokoelman lopullista ilmestymistä.
Robert von Kraemer Von Kraemer opiskeli marsalkka Mannerheimin kurssitoverina Haminan kadettikoulussa vuodesta 1882 lähtien ja palveli sen jälkeen Suomen tarkk’ampujapataljoonassa, josta erosi kapteenina vuonna 1904. Hän asettui vuokraamaansa Keihäslahden sotilasvirkataloon Kuruun ja toimi paikkakunnalla myöhemmin metsäkasöörinä. Kurun sotilasvirkatalo on vänrikki Stoolin esikuvana pidetyn vänrikki Carl Gustaf Polvianderin entinen asunto, jonka von Kraemer vuonna 1906 siirsi yhdessä isänsä kanssa Turun linnan ulkomuseoon sen kansallishistoriallisen arvon takia. Nykyään talo on näytteillä Kurun ulkomuseossa ja tunnetaan Vänrikki Stoolin tupana.
Carl Michael Runeberg Runeberg esiintyi näyttelijänä ruotsalaisen John W. Bruniuksen vuonna 1926 ohjaamassa mykkäelokuvassa "Fänrik Ståls sägner / Vänrikki Stoolin tarinat". Hän esitti elokuvassa isoisoisäänsä jonka samannimiseen teokseen elokuva perustui. Elokuvasta tehtin vuonna 1939 Roland af Hällströmin leikkaama uusi versio jossa oli mukana Teuvo Puron esittämä lausunta ja Tapio Ilomäen sovittama musiikki.
Sotakirjallisuus Sotakirjallisuudella on ollut valtava merkitys sille, kuinka suuri yleisö on nähnyt sodan. Sotakirjallisuudella on ollut myös tärkeä rooli kansallisen identiteetin luomisessa. Tästä hyvänä esimerkkinä on Johan Ludvig Runebergin Vänrikki Stoolin tarinat, jolla oli vaikutus suomalaisen identiteetin kehittymiseen erityisesti 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Nykyaikaiset tiedotusvälineet ovat tehneet Väinö Linnan Tuntemattomasta sotilaasta oleellisen osan suomalaista kulttuuria ja yhteiskuntaa.
Riksförbundet Sveriges lottakårer Lottajärjestö perustettiin Ruotsiin vuonna 1924. Nimi saatiin Johan Ludvig Runebergin runosta "Lotta Svärd" teoksessa Vänrikki Stoolin tarinat. Ensimmäinen lottajärjestö Lotta Svärd oli syntynyt Suomessa 1918 ja perustettu virallisesti 1920. Järjestön esimerkkiä seurattiin muissa Pohjoismaissa, Ruotsin ohella lottajärjestöt perustettiin Norjaan 1928 ja Tanskaan 1946. Myös Virossa on nykyään lottajärjestö.
Uusikaarlepyy Uusikaarlepyy (, aik. ) on suomalainen kaupunki. Uusikaarlepyy sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa, Lapuanjoen suussa. Uudenkaarlepyyn naapurikunnat ovat Kauhava, Pedersören kunta, Pietarsaari ja Vöyri. Kaupunki on kaksikielinen ja enemmistönä noin 90 prosenttia asukkaista puhuu ruotsia ja noin 8 prosenttia puhuu suomea. Syyskuussa 1808 paikkakunnalla käytiin Suomen sotaan liittynyt Juuttaan taistelu. Tästä taistelusta kertoo Johan Ludvig Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinat".
Wilhelm von Schwerin Wilhelm Johan Ludvig von Schwerin (2. joulukuuta 1792 Erstavik, Nacka, Ruotsi – 27. syyskuuta 1808 Kalajoki) oli ruotsalainen kreivi ja sotilas, joka kuoli Suomen sodassa aliluutnantin arvoisena ollessaan vain 15-vuotias. Erityisesti Ruotsissa sankariksi kohotettu von Schwerin on tullut tunnetuksi varsinkin Suomen kansallisrunoilija J. L. Runebergin runoteoksesta "Vänrikki Stoolin tarinat".
Vänrikki Stoolin tarinat Oheisessa taulukossa on lueteltu runojen suomenkielinen ja ruotsinkielinen nimi, päähenkilö tai päähenkilöt sekä runossa mahdollisesti kuvattu taistelu. Tähdellä merkityt henkilöt ovat Runebergin mielikuvituksen tuotetta, muut aitoja historiallisia henkilöitä. Myös runoissa esiintyville kuvitteellisille henkilöille on 1800-luvulta alkaen etsitty mahdollisia todellisia esikuvia. Tarinoiden alkuperistä on esitetty myös muita tulkintoja, esimerkiksi von Konowista ja hänen korpraalistaan.
Maamme Suomennokset muuttuivat yhdenmukaisemmiksi, lähemmäksi toisiaan ja alkuperäistä runoa 1860-luvulla, samalla kun Maamme-laulu alkoi vakiintua kansallislaulun asemaan. Vuonna 1867 ilmestyi "Vänrikki Stoolin tarinoiden" suomennos, jonka johdantona Maamme oli. Suomennoksen teki viisihenkinen työryhmä, johon kuuluivat Julius Krohn, Aleksanteri Rahkonen, B. F. Godenhjelm, K. A. Slöör ja Anders Törneroos. Paavo Cajander paranteli Maamme-laulun tekstiä Vänrikki Stoolin tarinoiden myöhemmissä painoksissa, ainakin vuonna 1889.
Sven Dufva Runon pohjalta on tehty vuonna 1958 Edvin Laineen ohjaama ja Väinö Linnan käsikirjoittama elokuva "Sven Tuuva", joka syntyi samojen tekijöiden "Tuntemattoman sotilaan" menestyksen vanavedessä. Päähenkilö Sven Tuuvaa näytteli Veikko Sinisalo. Elokuvan ruotsinkielinen nimi on tuntemattomasta syystä "Sven Duva" eikä "Sven Dufva". Vuonna 1926 Ruotsissa tehdyssä kaksiosaisessa mykkäelokuvassa "Vänrikki Stoolin tarinat" Dufvaa näytteli suomalainen Axel Slangus.
Maaherra (runo) Runeberg kirjoitti "Maaherran" kaikista "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runoista viimeisenä. Hän oli lokakuun alussa 1860 käynyt jo jättämässä teoksen toisen osan käsikirjoituksen kustantajalleen, mutta sairastui kotimatkalla Helsingistä Porvooseen pahaan kuumetautiin. Sairasvuoteellaan hän kirjoitti marraskuun lopussa vielä tämän yhden runon, joka ehdittiin liittää kokoelmaan ennen sen julkaisemista. Runeberg lienee tässä – kuten useissa muissakin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runoissa – käyttänyt lähteenään Gustaf Montgomeryn Ruotsissa julkaisemaa Suomen sodan historiaa, jossa lainattiin von Buxhoevdenin ja Wibeliuksen kirjeenvaihtoa.
Edvin Avellan Avellan tunnettiin myös suomentajana. Hän käänsi suomeksi muun muassa Johan Ludvig Runebergin runoja sekä Friedrich von Schillerin murhenäytelmän "Orleansin neisyt". Avellan oli mukana suomentamassa yhdessä Aleksanteri Rahkosen, Julius Krohnin (Suonio) ja Antti Törneroosin (Tuokko) kanssa Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoita". Suomennoksen ensimmäinen osa ilmestyi 1867. Myöhemmin ryhmään liittyi Paavo Cajander, jonka nimeen "Vänrikki Stoolin tarinoiden" suomennos on yleensä liitetty. Suomennoksen toinen osa ilmestyi 1877, ja kirjaa painettiin vuoteen 1904 mennessä 140 000 kappaletta.
Kustaa IV Aadolf Historioitsijat ovat yleensä pitäneet Kustaa IV Aadolfia huonona hallitsijana. Häntä on luonnehdittu ahdasmieliseksi ja jääräpäiseksi mieheksi, joka syyllistyi karkeisiin ulkopoliittisiin virheisiin ja vei siten Ruotsin yhteen historiansa pahimmista kriiseistä. Kaunokirjallisuudessa hänestä on jopa tehty mahtipontinen typerys: J. L. Runebergin runossa ”Kuningas” ("Vänrikki Stoolin tarinat", osa 1) Kustaa IV Aadolf pukee ylleen suuren edeltäjänsä Kaarle XII:n univormun, esiintyy juhlallisesti tuossa asussa avustajilleen ja kuvittelee tällä teollaan vahvistavansa suomalaisten taistelutahtoa venäläisiä vastaan.
Fredrik Adolf Pelander Suomen sotaan Pelander ei osallistunut mutta hän on saattanut kertoa Runebergille sotatarinoita vuosina 1788–1790 käydystä josta hänellä oli omakohtaisia kokemuksia. Monet Vänrikki Stoolin runot viittaavat Savoon, ja juuri siellä Pelander palveli armeijassa ollessaan. Runoissa Dunckerista, Malmista, von Törnestä, Hannu Munterista ja Ukko Lodesta kerrotut yksityiskohdat viittaavat usein juuri niihin aikoihin, jolloin Pelander oli samassa Savon rykmentissä heidän kanssaan. Näitä henkilöitä on kuvattu runoissa monesti rehevän humoristisesti, ja voi olla, että Pelanderin kertomat tarinat ovat olleet runoissa pohjana.
Suomen itsenäistyminen Kansallistunne kasvoi yhdessä yleiseurooppalaisen kansallisuusaatteen kanssa. Johan Ludvig Runeberg ja Elias Lönnrot loivat 1830- ja 1840-luvulla ihannekuvan Suomen kansasta ja Suomen luonnosta. "Kalevala" ja "Vänrikki Stoolin tarinat" muodostivat suomalaista kulttuuria sen omissa ja muiden silmissä ja antoivat Suomelle moraalisen identiteetin. Kansallisromantismin keskeisiin henkilöihin kuului myös J. V. Snellman, joka vaikutti voimakkaasti siihen, että suomenkielinen väestön enemmistö ryhtyi vaatimaan kielellisiä ja kulttuurisia oikeuksiaan. Suomen taiteen kultakausi ajoittuu vuosille 1880–1910, jonka keskeisiä henkilöitä oli Akseli Gallen-Kallela.
Sotakirjallisuus Suomessa sotakirjallisuuden aiheina ovat yleisesti olleet Suomen sisällissota sekä talvi- ja jatkosota sekä Lapin sota, mutta myös vanhempia sotia käsitteleviä kirjoja on. Esimerkiksi Johan Ludvig Runebergin Vänrikki Stoolin tarinat kertoo suomalaissotilaiden Suomen sodassa osoittamasta urheudesta. Teokseen kuuluu yhteensä 35 runoa. Kokoelman avausruno Maamme (Vårt land) tunnetaan nykyään Suomen kansallislauluna. Tunnetuin suomalainen nykysotakirja on Väinö Linnan Tuntematon sotilas vuodelta 1954. Sen tunnettavuutta ovat lisänneet erityisesti siitä tehdyt kolme elokuvaversiota. Myös muut sotakirjat ovat olleet suosittuja elokuvan aiheita.
Carl Nathanael af Klercker Klercker mainitaan J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoissa":
Gregori Tigerstedt Tigerstedt palveli Suomen sodan aikana vänrikkinä Savon jalkaväessä. Hän haavoittui melko pahoin Revonlahden taistelussa 27. huhtikuuta 1808. Samassa taistelussa kaatui hänen serkkunsa luutnantti Erik Aleksander Tigerstedt (s. 1781, Pieksämäki), joka mainitaan Vänrikki Stoolin tarinoiden "Sotamarski"-runossa.
Karl Leonhard Lode Monien muiden Suomen sodan upseerien tavoin Lode esiintyy J. L. Runebergin runoteoksessa "Vänrikki Stoolin tarinat" (1848–1860). Hänellä on teoksessa oma nimikkoruno "Ukko Lode" ja hän esiintyy myös runossa "Sotamarski". Runebergin Lodesta antama kuva vastaa aikalaisten kuvauksia: toisaalta syvästi uskonnollinen ja käytökseltään jäykkä, mutta toisaalta poikamaisen innostuva "tulirinta" vielä vanhana ja harmaapäisenäkin. Runeberg kutsuu häntä "vanhaksi Lodeksi" ("gamle Lode"): everstiluutnantti Lode oli Suomen sodan aikana 56-vuotias, huomattavasti vanhempi kuin kaikki sodan kenraalit (Adlercreutz, Cronstedt, von Döbeln, Sandels).
Joachim Zachris Duncker J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runo "Heinäkuun viides päivä" kertoo Dunckerista.
N. E. Tengén Yksinlaulunsa (kaikki lyyrisiä) pianon säestyksellä hän sävelsi pääasiassa Vänrikki Stoolin tarinoiden ruotsinkielisiin sanoihin.
Bernhard Fredrik Godenhjelm Godenhjelm toimitti Aleksis Kiven valitut teokset ja hän osallistui myös "Vänrikki Stoolin tarinoiden" suomentamiseen.
Axel Slangus Slangus työskenteli Helsingin Svenska Teaternissa 1912–1913 ja Åbo Svenska Teaterissa Turussa 1913–1918. Seuraavalla vuosikymmenellä hänestä tuli suomalaisen mykkäelokuvan merkittävimmistä näyttelijöistä. Hän esiintyi muun muassa Erkki Karun elokuvissa "Nummisuutarit" (1923) ja "Meidän poikamme" (1929). Edellistä on pidetty parhaana elokuvasovituksena Aleksis Kiven samannimisestä näytelmästä. Jälkimmäinen oli samaan aikaan ensimmäinen suomalainen sotilasfarssi, mutta myös puolidokumentaarinen elokuva Suomen armeijasta. Näissä elokuvissa Slangus osoitti komedianäyttelijän taitonsa. Näiden elokuvien välissä Slangus esiintyi myös John W. Bruniuksen "Vänrikki Stoolin tarinat" -elokuvassa (1926), jossa näytteli Sven Dufvaa.
Jakov Kulnev Suomen sodan aikana Kulnev keräsi mainetta aloitekykyisenä ja rohkeana etujoukon johtajana. Kulnev on ainoa venäläinen, jolle on omistettu oma nimikkoruno J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoissa". Runeberg ei nostanut Kulnevia esiin yksin. Sodan jälkeen Kulnev oli laajasti tunnettu omaperäisenä sotilaana. Hän oli myös tietynlainen sympaattisen venäläisyyden henkilöitymä. Runebergin Kulnev-käsitykseen vaikutti selvästi Gustaf Adolf Montgomeryn kirjoittaman Suomen sodan historiikin kuvaukset Kulnevista. Montgomery kuvailee Kulnevia hyvin ihailevasti ja samoin tekee myös Runeberg. Kulnevin poikkeukselliseen asemaan Vänrikki Stoolin tarinoissa on Montgomeryn lisäksi muitakin syitä. Runebergin arvostuksesta kertoo myös se, että Kulnev-runon alku on kirjoitettu jo vuonna 1846. Runeberg tosin kertoo virheellisesti Kulnevin olleen kasakka.
Ernst Gustav von Hertzen Von Hertzen mainitaan J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden Sotamarsalkka-runossa ja Adlercreutz-runossa.
Carl Johan Adlercreutz Adlercreutzin sankarimainetta on luonut J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" toiseen osaan sisältyvä runo "Adlercreutz".
Sotilaspoika (runo) Paciuksen musiikin ohella kuuluisa on myös taidemaalari Albert Edelfeltin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" kuvituksensa yhteydessä tekemä piirros Sotilaspojasta.
Sotilasnimi Vänrikki Stoolin tarinoissa taisteluun osallistunut sivullinen saa sotilasnimen sekä varusteet komppanian urhoollisimmalta taistelussa kaatuneelta, sotamies Stoltilta.
Esimerkkejä sotilasnimistä:
Torisevan rotkojärvet Ruoveden Ritoniemen kartanossa kesän 1825 viettäneen Johan Ludvig Runebergin uskotaan viitanneen nimenomaan Torisevanjärviin Vänrikki Stoolin tarinoissa.
Riuttaskorven virkistysmetsä Alueesta liikkuu paljon tarinoita, mikä on innoittanut muun muassa J. L. Runebergia kirjoittamaan Vänrikki Stoolin tarinoihin kertomuksen matkamiehen näystä.
Gustaf Adolf Ehrnrooth Ehrnroothin on epäilty olleen esikuvana J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runossa "Vänrikin markkinamuisto" esiintyvälle ylpeälle kenraalille, mutta asiaa ei tiedetä varmasti.
Porilaisten marssi Marssin suomenkieliset sanat ovat yleensä Paavo Cajanderin vuonna 1889 ilmestyneen "Vänrikki Stoolin tarinoiden" suomennoksen mukaiset. Otto Mannisen myöhempää suomennosta ei ole tapana käyttää.
Hattelmalanharju Hattelmalanharju on valtakunnallisesti tunnettuna harjujonona esiintynyt useasti kirjallisuudessa. Harjun laelta on hyvä näkymä Hämeenlinnan kaupunkiin, ja Vänrikki Stoolin tarinoissa, runossa Vänrikin markkinamuisto, J. L. Runeberg runoileekin:
Porilaisten marssi Porilaisten marssi sisältyy Vänrikki Stoolin tarinoiden vuonna 1860 ilmestyneeseen toiseen osaan ja se on koko teoksen 20. runo. Se on luultavasti ainoa Runebergin valmiiseen melodiaan kirjoittama runo.
Valassaarten majakka Valassaarten kummatkin saaret, Ebbskär ja Storskär on yhdistetty pengertiellä. Itse majakka on Storskärillä ja merivartioasema sijaitsee puolestaan Ebbskärin saarella. Ebbskärillä sijaitsee myös muistomerkki Suomen sodan ja vänrikki Stoolin ajoilta.
Clas Herman Molander Euroopan hullun vuoden 1848 jälkitunnelmissa Molander joutui ottamaan kantaa Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoihin. Pyynnöistä huolimatta runoilija ei suostunut muuttamaan runonsa "Döbeln Juuttaalla" loppua.
Hattelmala Tunnetuinta kirjallisuudessa esiintyvää Hattelmalaa edustaa sen alueella oleva harjujono, joka on nimetty Hattelmalanharjuksi. Sieltä on hyvä näkymä Hämeenlinnan kaupunkiin, ja Vänrikki Stoolin tarinoissa, runossa Vänrikin markkinamuisto, J. L. Runeberg runoileekin:
Antoinette Vallgren Hän opiskeli alkujaan puunkaiverrusta, mutta siirtyi myöhemmin kuvanveistäjäksi. Hän teki rintakuvia ja pronssiplaketteja. Hän erikoistui kirjankansien suunnitteluun, hän esimerkiksi suunnitteli "Vänrikki Stoolin tarinoiden" loistopainoksen. Hänen herkiksi ja hienostuneiksi sanottuja töitään on Taideteollisuusmuseossa ja Turun museossa.
Sven Tuuva Sven Tuuva on Edvin Laineen ohjaama suomalainen historiallinen sotaelokuva vuodelta 1958, joka perustuu 
Johan Ludvig Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runoon "Sven Dufva". Sen syntyä siivitti "Tuntemattoman sotilaan" suurmenestys.
Kurun ulkomuseo Kurun ulkoilumuseoalueella sijaitsee kuusi 1700- ja 1800-luvuilla valmistunutta rakennusta, joista keskeisin on Vänrikki Stoolin tupa. Muita rakennuksia alueella ovat 1800-luvulla rakennettu jalkamylly, savusauna ja riima-aitta, mikä on Pirkanmaan vanhimpia puurakennuksia.
Maaherra (runo) "Maaherra" nostaa esille siviilin lakiin vetoavan passiivisen vastarinnan, ja runoon viitattiin useasti sortovuosien aikana perustuslaillisten piirissä. "Maaherraa" onkin sanottu koko "Vänrikki Stoolin tarinoiden" poliittisilta vaikutuksiltaan merkittävimmäksi runoksi.
Gregori Tigerstedt Gregori Fredrik Tigerstedt (10. helmikuuta 1784 Joroinen – 19. toukokuuta 1863 Helsinki) oli suomalainen Suomen sodassa taistellut everstiluutnantti, jolle on omistettu J. L. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden "Vänrikin tervehdys" -runo.
Eugen Schauman Isän sotilasuran vuoksi perhe joutui asumaan eri puolilla keisarikuntaa. Schaumanin isänmaallisuus heräsi jo pikkupoikana, kun hänen äitinsä luki hänelle ääneen kansallisrunoilija Johan Ludvig Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoita". Teoksesta muodostui kotiinkaipuusta kärsivän pojan tärkein side etäiseen isänmaahansa. Ulkomaille Schaumaneille kuitenkin tihkui kirjeissä tietoja Suomessa harjoitetuista venäläistämis- ja sortotoimista. Schauman lähetti jo 8-vuotiaana Puolan Radomista Suomeen kirjeen, jossa luki: ""Var god och emottag detta lilla bidrag (en rubel) till minnesstoden vid Juutas, Eugen Schauman, Radom 24 Maj 1883"" (suom. "Olkaa hyvä ja vastaanottakaa tämä pieni avustus (yksi rupla) Juuttaan muistomerkkiä varten, Eugen Schauman, Radom 24. toukokuuta 1883"). Schauman oli kuullut, että Uudessakaarlepyyssä kerättiin varoja muistomerkkiä Suomen sodan Juuttaan taistelussa venäläisistä saadun voiton kunniaksi. Vänrikki Stoolin tarinoista kiinnostuneena ja innostuneena hän halusi ehdottomasti osallistua suunnitelmaan.
Rothin ja Spoofin sissiretki Rothin ja Spoofin sissiretki oli yhtenä innoittajana Johan Ludvig Runebergille hänen kirjoittaessaan myöhemmin pääteostaan "Vänrikki Stoolin tarinoita". Runeberg toimi vuosina 1825–1826 kotiopettajana kapteeni Erik Gustaf af Enehjelmin perheessä Ruovedellä.
Carl Gustaf Polviander Kurun ulkomuseossa sijaitsevassa "Vänrikki Stoolin tuvassa" on esillä muun muassa Polvianderin sota-aseita sekä sohva, jolla Runebergin kerrotaan nukkuneen käydessään Polvianderin luona. Tupa on entinen Hainarin talon päärakennus, jossa Polviander aikanaan asui.
Sven Dufva Sven Dufva (Otto Mannisen suomennoksessa Sven Tuuva) on J. L. Runebergin kirjoittamien Vänrikki Stoolin tarinoiden ensimmäisessä kokoelmassa oleva runo, joka kertoo samannimisestä Suomen sotaan osallistuvasta sotilaasta. Runo kuuluu kirjan tunnetuimpiin ja suosituimpiin.
Johan Ludvig Runeberg Maamme-laulun ja koko "Vänrikki Stoolin tarinoiden" taustalla oli poliittinen levottomuus, joka johti Euroopan vallankumousvuoteen vuonna 1848. Tarinoiden yleissävy on konservatiivisen isänmaallinen ja samalla usein myös humoristinen; sillä oli ratkaiseva vaikutus suomalaisen isänmaatunteen muodostumiseen ja sen uushumanistiseen luonteeseen.
Ernst Josephson Ernst Josephson teki sairausaikanaan kuvituksia Vänrikki Stoolin tarinoihin. Näitä kuvituksia ei kuitenkaan julkaistu hänen elinaikanaan. Tutkijoiden arvioiden mukaan J. L. Runebergin innoittama piirustussarja on syntynyt vuoden 1900 tienoilla. Josephsonin piirustukset ovat vaativia ja intensiivisiä sekä täynnä voimakkaita tunteita.
Porilaisten marssi (maalaus) Porilaisten marssi on Albert Edelfeltin guassimaalaus vuodelta 1892. Se on yksi tunnetuimmista suomalaisista historiamaalauksista. Maalauksen aiheena J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" toiseen osaan sisältyvä samanniminen runo, jonka innoittajana taas on Porilaisten marssina tunnettu musiikkikappale.
Johan Edvard Öhman Öhman oli J.L. Runebergin opettajatoveri ja perhetuttava. Öhmanin suvun perimätiedon mukaan Runeberg aloitti pääteoksensa, "Vänrikki Stoolin tarinoiden" kirjoittamisen Öhmanin veljesten kannustuksesta. Yksi runokokoelman ensimmäisistä runoista kertoo Öhmanin vaimon sedästä, sotasankari Otto von Fieandtista.
Terminator 2 – Tuomion päivä Terminator 2 – Tuomion päivä (, tai "Terminator 2") on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toiminnallinen tieteiselokuva, joka on jatkoa vuoden 1984 elokuvalle "Terminator – tuhoaja". Elokuvan on ohjannut James Cameron, ja sen pääosissa nähdään Arnold Schwarzenegger, Linda Hamilton, Edward Furlong ja Robert Patrick. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat kolmentoista vuoden päähän edellisen elokuvan tapahtumista, kun kaksi terminaattoria saapuu vuodesta 2029 etsimään 13-vuotiasta John Connoria, joka tulee olemaan tulevaisuudessa ihmiskunnan vastarintaliikkeen viimeinen toivo sodassa koneita vastaan.
Terminator 2 – Tuomion päivä Elokuva on saanut jatko-osat "" (2003), "Terminator – Pelastus" (2009) ja "Terminator Genisys" (2015).
Terminator 2 – Tuomion päivä 24. marraskuuta 1993 elokuvasta julkaistiin erikoisversio, joka sisälsi 17 uutta, ennennäkemätöntä kohtausta. Yhdessä näistä esiintyy edellisen "Terminator"-elokuvan päähahmo Kyle Reese. Nimellä ”Ultimate Edition” tunnettu versio loppuu tavalla, joka sulkee pois kolmannen elokuvan tapahtumat, sillä siinä Sarah Connor kertoo, ettei tuomion päivää tapahtunut ja että John on Kalifornian senaattori.
Terminator 2 – Tuomion päivä Vuonna 2004 elokuvasta julkaistiin ohjaajan oma versio, "Terminator 2: Director's Cut", joka on 16 minuuttia teatteriversiota pidempi.
Big Gun Kappaleen musiikkivideon on ohjannut David Mallet ja se on verrattain samanlainen kuin Guns N’ Roses-yhtyeen musiikkivideo ”You Could Be Mine”, joka liittyi Schwarzeneggerin toiseen elokuvaan "Terminator 2 – Tuomion päivä". Molemmissa musiikkivideoissa Schwarzenegger kulkee yleisön joukossa yhtyeen soittaessa kappaletta.
Terminator – tuhoaja Syksyllä 2017 James Cameron kertoi laativansa tarinan uutta "Terminator"-elokuvaa varten. Elokuvan ohjaa Tim Miller, jonka ohjauksia on mm. "Deadpool". Cameron myös vahvisti että uusi elokuva tulee olemaan eräänlainen jatko-osa "Terminator 2 – Tuomion päivä" -elokuvalle, Arnold Schwarzenegger palaa näyttelemään ikääntynyttä Terminator-hahmoa ja Linda Hamilton uusii roolinsa Sarah Connorina. -, "Terminator – Pelastus"- ja "Terminator Genisys"-elokuvien tapahtumat pyyhkiytyvät pois eivätkä näin ollen edellä saati jatka tulevan elokuvan juonta.
Terminator – tuhoaja "" -televisiosarjaa valmistettiin kaksi tuotantokautta vuosina 2008–2009. Se sijoittuu ajallisesti "Terminator 2 – Tuomion päivä" ja "" -elokuvien väliin.
Terminator 3: Koneiden kapina Elokuvan ohjasi edellisistä "Terminator"–elokuvista poiketen Jonathan Mostow. "Terminator – tuhoaja" ja "Terminator 2 – Tuomion päivä" -elokuvien ohjaaja James Cameron osallistui kuitenkin yhdessä Gale Anne Hurdin kanssa elokuvan henkilöroolien suunnitteluun. Pääosassa olevaa tulevaisuudesta lähetettyä terminaattoria näyttelee Arnold Schwarzenegger. Muissa elokuvan päärooleissa esiintyvät Nick Stahl ja Claire Danes. Elokuvan toista naispuolista terminaattoria näyttelee Kristanna Loken.
Dennis Muren Muren on vaikuttanut merkittävästi uusien erikoistehosteiden luomisessa. Muren johti Industrial Light & Magicin tehostetiimiä, joka muokkasi malleista ja pienoismalleista tietokoneavusteista grafiikkaa elokuvaan "Terminator 2 – Tuomion päivä". Vuoden 2000 haastattelussa Muren kertoi "Terminator 2:n" olevan elokuva, josta hän on kaikkein ylpein.
Terminator: Sarah Connorin aikakirjat Terminator: Sarah Connorin aikakirjat () on yhdysvaltalainen science fiction -televisiosarja. Sen on tuottanut Warner Bros. Television ja C2 Pictures. Sarja keskittyy Sarah Connorin ja hänen poikansa, John Connorin, elämään "Terminator 2 – Tuomion päivä" -elokuvan tapahtumien jälkeen.
Earl Boen Earl Boen (s. 7. marraskuuta 1945 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten tohtori Peter Silbermanin roolista elokuvissa "Terminator – tuhoaja", "Terminator 2 – Tuomion päivä" ja "".
Terminator 2 – Tuomion päivä Yhdysvalloissa elokuvan ensi-ilta oli 1. heinäkuuta 1991, ja Suomessa elokuva saapui teatterilevitykseen 4. lokakuuta 1991. "Terminator 2" herätti huomiota ennennäkemättömillä erikoistehosteillaan, joista merkittävimpänä voidaan pitää nestemäisestä metallista valmistetun T-1000-robotin kyky muuttaa muotoaan. Elokuva saikin odotetusti Oscar-palkinnon erikoistehosteistaan, ja tämän ohella elokuva voitti myös parhaan maskeerauksen, parhaiden äänitehosteiden sekä parhaan äänityksen Oscar-palkinnot. Lisäksi elokuva oli ehdolla parhaan leikkauksen ja parhaan kuvauksen Oscar-palkintoon. Näin ollen "Terminator 2" on sarjansa ainoa elokuva, joka on joko voittanut tai ollut ehdolla Oscar-palkintoon. Sitä pidetään rymistelyelokuvana ja yhtenä kaikkien aikojen parhaista toimintaelokuvista..
Terminator 2 – Tuomion päivä "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano sanoo "Terminator 2:n" 70 millimetrin teatteriversiota elämää suuremmaksi ja viiden tähden veroiseksi, mutta antaa arvioimalleen VHS-videojulkaisulle neljä tähteä viidestä. Yhdysvaltalainen "VideoHound’s Golden Movie Retriever" antaa elokuvalle kolme ja puoli tähteä neljästä.
Edward Furlong Edward Walter Furlong (s. 2. elokuuta 1977) on yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka tunnetuimmat roolisuoritukset ovat nuori John Connor elokuvassa "Terminator 2 – Tuomion päivä" ja Danny Vinyard elokuvassa "American History X".
You Could Be Mine Kappaletta käytetään "Terminator 2 – Tuomion päivä" -elokuvassa. Sen musiikkivideota ei voitu lakiasioiden takia sisällyttää Welcome to the Videos -DVD:lle, koska video sisältää otteita elokuvasta.
Terminator 2 – Tuomion päivä "Varèse Sarabande" -studion tekemä "Terminator 2: Judgment Day (Original Motion Picture Soundtrack)" -albumi julkaistiin vuonna 1991.
Bad to the Bone Kappale on kuuluisa riffistään. Kappaletta on kuultu monessa televisio-ohjelmissa, mainoksissa ja elokuvissa, kuten "Terminator 2 – Tuomion päivä" ja "Christine – tappaja-auto".
James Cameron Cameron ohjasi elokuvan "Piranha II – Lentävät tappajat" vuonna 1981. Elokuva menestyi huonosti, mistä Cameron rohkaistui kirjoittamaan omia käsikirjoituksiaan. Tuloksena oli "Terminator – tuhoaja", joka oli Cameronin lisäksi myös Arnold Schwarzeneggerin läpimurtoelokuva. Muita tunnettuja Cameronin ohjaamia elokuvia ovat "Terminator 2 – Tuomion päivä", "Tosi valheita" ja "Aliens – paluu". Hän on ollut käsikirjoittamassa elokuvaa "Rambo – taistelija 2" ja ollut vastaavana tuottajana "Sanctumissa". "Dark Angel" -televisiosarjan lisäksi hän on keskittynyt dokumenttielokuvien tekoon. Fiktion lisäksi hän on tuottanut dokumentteja hylyistä, kuten Bismarckista ja Titanicista. Vuonna 2012 hän sukelsi Mariaanien hautaan Deepsea Challenger -aluksella.
Spy Hard – lupa läikyttää Elokuva parodioi elokuvia "James Bond", "Die Hard", "Tosi valheita", "Pulp Fiction – Tarinoita väkivallasta", "Yksin kotona", "Jurassic Park", "Speed – Kuoleman kyydissä", "Cliffhanger – kuilun partaalla", "Nunnia ja konnia", "Rambo – taistelija 2", "Terminator 2 – Tuomion päivä" ja "E.T.".
David Zen Mansley Ennen ääninäyttelemistä Mansley työskenteli pienoismallien ja mallien tekijänä elokuvissa, kuten "Terminator 2 – Tuomion päivä", "Kirous kintereillä", "Hyytävät hetket" ja "X-Men 2". Hän näytteli myös hetken aikaa teatterissa ja esiintyi stand up -koomikkona 1980-luvulla.
Here to Stay Albumin sanoitukset ovat edelliseen julkaisuun verraten rennompia sävyltään: lähestymistapa on riisuttu melkein kokonaan aiemmasta runollisuudesta ja korvattu hieman elämänläheisemmällä ja arkisemmalla asioiden pohdinnalla. Kappale "Terminator" käyttää elokuvan "Terminator 2 – Tuomion päivä" konfliktia kyborgin kanssa allegoriana ihmisen kamppailulle syntiä vastaan. ""Millstone"" taas viittaa raamatun kohtaan, jonka mukaan ihmisten, jotka johtavat toisia harhaan, olisi "parempi heittäytyä myllykivi kaulassa mereen".
Michael Edwards (näyttelijä) Michael David Edwards (s. 24. marraskuuta 1944 Castro Valley, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli, jonka tunnetuin rooli on aikuinen John Connor elokuvassa "Terminator 2 – Tuomion päivä" (1991).
Terminator 2 – Tuomion päivä Ehdokkuudet:
Edward Furlong "Terminator 2 – Tuomion päivän" jälkeen Furlong sekaantui toistuvasti huumeisiin ja alkoholiin. Ongelmat veivät häneltä roolin "Terminator 3: Koneiden kapinassa". Edward on käynyt useita kertoja alkoholivieroituksessa Malibussa. Vuonna 2013 hän joutui vankilaan huumausainerikoksesta.
Robert Patrick Robert Patrick (s. 5. marraskuuta 1958 Marietta, Georgia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi elokuvasta "Terminator 2 – Tuomion päivä" T-1000:n roolista. Hän esiintyi pienessä taustaroolissa kyseisenä hahmona vielä Schwarzeneggerin toimintasatiirissa "Last Action Hero".
Blackie Lawless Lawless oli ehdolla päävihollisen rooliin vuoden 1991 elokuvaan "Terminator 2 – Tuomion päivä". Hänen oli tarkoitus näytellä T-1000-nimistä robottia, mutta hänen pituutensa (193 cm) osoittautui ongelmaksi. Lawless oli pidempi kuin pääosan esittäjä Arnold Schwarzenegger, joten rooli annettiin Robert Patrickille. Elokuvan alkuperäisessä käsikirjoituksessa T-1000 oli helposti ihmismassaan soluttautuvan näköinen, eikä ohjaaja James Cameron halunnut muuttaa elokuvan juonta niin radikaalisti.
Last Action Hero Last Action Hero on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut John McTiernanin ohjaama yhdysvaltalainen toimintakomedia. Elokuvan pääosassa esiintyy Arnold Schwarzenegger. "Last Action Hero" parodioi useita toimintaelokuvia, ja monet näyttelijät esiintyvät elokuvassa omina itsenään, kuten Jean-Claude Van Damme ja Sharon Stone. Robert Patrick vilahtaa pienessä taustaroolissa T-1000-hahmona elokuvasta "Terminator 2 – Tuomion päivä".
Arnold Schwarzenegger Schwarzeneggeristä tuli "Conan – barbaarin" (1982) pääosan myötä kansainvälisesti tunnettu elokuvanäyttelijä ja seuraavien elokuviensa myötä toimintaelokuvien supertähti. Hänen tunnetuimpia toimintaelokuviaan ovat "Terminator – tuhoaja" (1984), "Commando" (1985), "Total Recall – Unohda tai kuole" (1990) ja "Terminator 2 – Tuomion päivä" (1991). Hän on esiintynyt myös komedioissa.