mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Hangon kirkko Kirkko sai erillisen sakariston vuonna 1971, sakaristossa on myös pieni vihki- ja kastekappeli. Kirkon sisätiloja korjattiin vuonna 1973, arkkitehti Lars Rejström suunnitteli korjauksen. Sisätiloja on korjattu myös 1992. Kirkon alttariseinässä ollut ikkuna-aukko oli muurattu aikanaan umpeen. Vuonna 2004 aukko avattiin, uusi ruusuikkuna on arkkitehti Gunnel Helanderin ja lasitaiteilija Carita Heinrichsin käsialaa.
Isojoen kirkko Isojoki kuului yhdessä Lapväärtin kanssa Närpiön suurseurakuntaan vuoteen 1594 saakka, jolloin muodostettiin Lapväärtin seurakunta. Isojoen asukkaat kokivat aikoinaan tarvetta omalle kirkolle, koska paikkakunnalta oli Lapväärtin kirkkoon pitkä matka eli yli kolme peninkulmaa. Pitäjässä oli 1700-luvun alkupuolella noin 200 asukasta. Nykyistä edellinen kirkko oli alun perin tarkoitus rakentaa Vanhaankylään ja sen jälkeen nykyisen kirkon paikalle eli Pökän mäkeen. Isojoen tuonaikainen mahtimies Luukas Svartti halusi pystyttää kirkon nykyiselle vanhalle hautausmaalle. Sovintoa ei tullut, jonka jälkeen Svartti lähti miehineen ja hevosineen metsään kaatamaan hirsiä kirkkorakennusta varten. Svartilla oli 15 hevosta. Hirret ajettiin Svartin talon läheisyyteen, johon alkoi vähitellen nousta rukoushuone. Svartti rakensi rukoushuoneen tasakertaan saakka yksin, jonka jälkeen muut tulivat apuun, kun huomasivat, että oli tosi kyseessä. Isojokisten lisäksi rukoushuonetta olivat rakentamassa Ikaalisten pastoraattiin eli kirkkoherrakuntaan kuuluvan Honkajoen asukkaat. Honkajokiset olivat saaneet tähän luvan. Rukoushuoneen sakaristolla oli pituutta 12 kyynärää, leveyttä 11 kyynärää ja korkeutta seitsemän kyynärää. Sakariston alle rakennettiin viinikellari ja itse sakaristossa pidettiin kirkolliskokoukset. Perimätiedon mukaan sakaristo oli myös lämmitettävä. Rukoushuone valmistui vuonna 1710 ja vuonna 1716 se vihittiin käyttöönsä, kun oli ensin saatu lupa sille. Vuosikymmenten ajan tätä rukoushuonetta nimitettiin sitten Luukkaan kirkoksi.
Alastaron kirkko Alkujaan kirkko oli kuoripäädystään taitettu, nykyään harvinainen tukipilarikirkko, jonka kylkiäisinä olivat sakaristo ja asehuone. Siirtämisen lomassa kirkkoon lisättiin 25-metrinen torni sekä nykyiset korkeammat kylkiäiset. Niiden suunnittelija on arkkitehti Pehr Johan Gylich. Kirkon nykyisen ulkoasun on suunnitellut arkkitehti Josef Stenbäck vuosina 1896–1897. Muutoksessa lisättiin pienet eteiset ja tehtiin uusi sakaristo. Kirkon sisäkate on laakea lautaholvaus, kuorissa särmikäs kupu.
Hattulan Pyhän Ristin kirkko Kirkon pohjoispuolella on pieni tiilirakennuksen raunio. Tieto rakennuksen tehtävästä ei ole säilynyt, mutta sen on arveltu olleen joko vanhempaan puukirkkoon liittynyt sakaristo tai vaihtoehtoisesti erillinen Pyhän Ristin palvontaan ja vuosittain 5. toukokuuta pidettyyn ristintie-kulkueeseen liittynyt kappeli. Hiekkanen toteaa, että vuoden 1993 kaivausten perusteella se on tulkittu alkuperäiseen tiilikirkkosuunnitelmaan kuuluneeksi sakaristoksi, mutta myöhemmin on kuitenkin päädytty rakentamaan suurempi kirkko hiukan etelämmäksi.
Laihian kirkko Kirkon pohjoisen ristivarren päässä on kirkkomuseo, jossa on muun muassa kirkon alkuperäinen vaasalaisen Immanuel Almin 1807 maalaama alttaritaulu. Kirkkoa on korjattu 1913, 1956 ja 1978. Ensin mainittuna vuonna toteutettiin suuria korjaus- ja muutostöitä Vaasan lääninarkkitehti Alfred Wilhelm Stenforsin suunnitelman mukaan. Torniin tehtiin korkea lyhdynmuotoinen katto, kuorin takainen sakaristo purettiin ja uusi sakaristo erotettiin väliseinällä itäisen ristivarren päästä. Muutkin poikkisakarat katkaistiin väliseinillä.
Pomarkun kirkko Kirkon rakennusmateriaalina on harmaa graniitti. Kirkko on pohjaratkaisultaan perinteinen suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko, jonka sivuilta ulkonee kaksi vastakkaista, runkohuonetta matalampaa eteiskylkiäistä. Lisäksi kuoripäädyssä on erillisenä ulokkeena matala sakaristo. Sakaristoa vastapäisen päädyn harjalla on pieni huippuun päättyvä kellotorni. Kellotornin puoleisen seinän päätykolmiossa on keskiaikaista tyyliä imitoivaa komerokoristelua. Kirkon kolmilaivaisen kirkkosalin katossa on betoniholvaus. Tavanomaisista ratkaisuista poiketen kirkon saarnastuoli on sijoitettu alttarin yläpuolelle.
Hanebon kirkko Isoja muutoksia tehtiin vasta vuosina 1777-1778, kun kirkko oli jo pitkään tuntunut ahtaalta. Uudesta kirkosta tuli ristikirkko, jossa vanhaan kirkkoon lisättiin esimerkiksi suorakulmainen kuori ja viisisivuinen sakaristo, vanha sakaristo revittiin pois ja sen sisäänkäynti muurattiin umpeen. Uudet osat tehtiin harmaakivestä ja tiilistä, katto peitettiin paanuilla. Holvauksia tehtiin tiilistä eikä puusta, joka oli siihen aikaan tavallinen materiaali. Vanha kellotapuli purettiin 1876 ja tilalle rakennettiin uusi.
Padasjoen kirkko Padasjoen Jokioisten kylään rakennettiin ensimmäinen puukirkko jo 1400-luvun jälkipuoliskolla. Vuosien 1520 ja 1560 välissä rakennettiin myös kivisakaristo, joka oli ensimmäinen osa kivikirkkohanketta. Keskiaikainen kivikirkkohanke ei toteutunut lukuun ottamatta sakaristoa. Vuosina 1668–1670 paikalle rakennettiin puinen ristikirkko, minkä vuoksi kivisakaristo purettiin. Osa sakariston perustuksia säilyi osana puukirkon kivijalkaa. Sen jäänteet löytyivät kaivauksissa vuonna 1925, mutta niiden suhde nykyiseen kirkkorakennukseen on epäselvä. Padasjoki on vanha Birgitta-seurakunta.
Föglön kirkko Föglön kirkko on Ahvenanmaalla Föglössä sijaitseva keskiaikainen kivikirkko, jonka rakentaminen aloitettiin todennäköisesti jo 1320-luvulla. 1400-luvulla kirkkoa laajennettiin. Keskiajalla kirkko on luultavimmin ollut länsitornillinen pitkäkirkko, jonka pohjoispäädyssä oli erillinen sakaristo ja sitä vastapäätä asehuone. Kirkko vihittiin luultavasti pyhän Maria Magdalenan kunniaksi. Vuosina 1859–1861 se muutettiin ristikirkoksi arkkitehti Georg Theodor von Chiewitzin johdolla. Tällöin sakaristo ja asehuone poistettiin ja tilalle rakennettiin runkohuoneen korkuiset ristisakarat ja runkohuonetta pidennettiin itään. Uusi sakaristo liitettiin kuoripäätyyn. Keskiaikaisen tornin päättää nykyisin korkeaan lyhtyyn päättyvä, barokkityyliin pullistuva katto. Kirkon sisäkatteena on tiilinen ristiholvaus. 
Vuonna 1968 kirkko peruskorjattiin Erik Kråkströmin suunnitelman mukaan, jolloin mm. urkulehteri purettiin ja urut siirrettiin kuoripäätyyn, kirkon keskiosassa olevan, vapaasti seisovan alttarin taa.
Kirkossa on Kangasalan Urkutehtaan valmistamat 14-äänikertaiset, 2-sormioiset mekaaniset urut vuodelta 1970. Niiden julkisivu on peräisin edellisistä, vuonna 1864 valmistuneista uruista.
Ilmeen kirkko Ilmeen kirkko valmistui vuonna 1777 ja se vihittiin 12. maaliskuuta samana vuonna. Kirkon rakennutti Ilmeen hovin omistaja Johan de Scott. Ilmeen kirkko oli malliltaan pitkäkirkko, jonka toisessa päässä oli kolminivelinen nelikulmainen kellotorni. Kuorin puoleisessa päässä oli puolestaan muuta kirkkoa matalampi sakaristo. Varsinainen kirkkosali oli muodoltaan poikkeuksellinen, soikea kahdeksankulmio. Kirkkosalissa oli aumakatto ja sakaristossa satulakatto. Kirkon pääsisäänkäynti oli kellotornin alaosassa. Lisäksi kirkon kummallakin sivulla oli sisäänkäynnit katoksineen. Kirkkosalissa oli neljä isoa ikkunaa yksi kullakin sivulla, ovisivuilla oli pienet ikkunat ovien yläpuolella. Kirkossa ei ollut alttaritaulua, vaan sen tilalla oli krusifiksi.
Urjalan sakaristo Kivisakasti on entistetty ja sen pihaan on asetettu Hakkapeliittain muistomerkki vuonna 1956.
Urjalan sakaristo Sakastin viereen on haudattu urjalalainen intendentti Arvo Kytölä puolisoineen.
Urjalan sakaristo Sakastin läheisyydessä on 1930-luvulla pystytetty Urjalan vanhojen kirkkojen muistokivi.
Kilan kirkko (Västmanlandin lääni) Kirkon ulkoasu muuttui huomattavasti vuonna 1780 tehdyssä muutostyössä. Kellotapuli purettiin, ja kirkosta purettiin eteläsivun asehuone ja läntinen päätyseinä. Purettujen seinien kivistä rakennettiin länsitorni, ja kellotapulista saadusta puutavarasta tehtiin palkkeja ja pukit kirkonkelloille. Jyrkkä harjakatto sai väistyä nykyaikaisemman taitekaton tieltä. Vanhoja ikkuna-aukkoja ummistettiin ja uusia avattiin, niin että ikkunavälit olivat säännöllisempiä ja julkisivut tulivat symmeririsimmiksi. Vanhoista ikkunoista tehtiin torniin lanterniini. Kirkkoa jatkettiin itäpäädystä, sinne tehtiin perustukset kuorin jatkeelle ja sakaristolle, ne rakennettiin vasta vuonna 1798. Tuolloin kuoriin muurattiin kupoliholvi ja takaseinän viereen muurattiin edelleen olemassa oleva alttari, jossa oli puinen kansi. Kuorin alle kaivettiin viinikellari, jonne oli kulku sakaristosta. Saarnastuoli siirrettiin kuorin ja runkohuoneen välisen holvikaaren eli triumfikaaren kohdalle. Kirkkosalin penkit ja lehteri maalattiin sinisen ja siniharmaan sävyin, ja seinissä ja holveissa olleet maalaukset kalkittiin piiloon. Sakaristo varustettiin kiintein arkkupenkein. Uusittu kirkkosali oli aikaisempaa isompi, valoisampi ja koruttomampi, eivätkä keskiaikainen alttarikaappi ja vuodelta 1651 oleva saarnastuoli sopineet tyyliin. Kirkossa vuonna 1801 tehdyn tarkastuksen mukaan alttarikaappi ja saarnastuoli olivat vanhanaikaisia. Niinpä vuonna 1828 kirkkoon vaihdettiin uusi alttarisaarnastuoli, jonka teki kuvanveistäjä Fahlcrantz.
Luettelo Suomen keskiaikaisista kivikirkoista S = Sakaristo
R = Runkohuone
A = Asehuone
T = Torni
Salokunnan kirkko Kirkon runkohuoneesta erkanee matala siipirakennus, jossa sakariston lisäksi on seurakunnallisia työtiloja sekä asuinhuoneistoja.
Sysmän kirkko Kirkkosalia ei koskaan holvattu. Keskaikaisesta rakentamiseta ei ole säilynyt paljon merkkejä, ja esimerkiksi sivuseinien ikkuna-aukkojen kokoa ja muotoa on myöhemmin muutettu. Kirkon tehnyt muurari on ollut ehkä sama mestari, joka on tehnyt Janakkalan kirkon. Runkohuoneen pohjoissivulla on sijainnut sakaristo ja eteläsivulla asehuone, mutta niiden tarkasta sijainnista tai rakennusajankohdasta ei ole varmuutta.
1700-luvun loppupuolelle tultaessa kirkko oli jäänyt seurakunnalle ahtaaksi. Siksi se laajennettiin 1832–35 ristikirkoksi C.L. Engelin suunnitelman mukaan. Runkohuoneen sivuseinistä purettiin osa sekä kummallakin puolella olleet kylkiäiset (sakaristo ja asehuone). Käytännössä vain kirkon itä- ja länsipääty säilyivät, mutta länsipäädynkin sisäänkäynti ja ikkuna uusittiin. Uudet ristisakarat ovat hieman runkohuonetta matalammat, ja niiden päädyissä on nurkkapilasterit sekä keskiaikaista tiilikoristelua imitoivat komerokoristeet.
Ullavan kirkko Päädyistään viistetty, kahdeksankulmainen tukipilarikirkko Ullavaan on rakennettu 1783. Myöhemmissä muutoksissa alkuperäinen rakenteellisuus on peittynyt koristeiden ja lisäyksien alle. Kirkko korjattiin Lauri Heikki Kuorikosken johdolla 1900. Tuolloin kirkon runkoon lisättiin kolme satulakattoista eteishuonetta sekä ristikeskukseen lyhtytorni. Vanhan pitkälle seinälle rakennetun sakariston korvasi alttarirakennelman taakse rakennettu uusi sakaristo. Kirkko sai aikakaudelle tyypillisen vuorauksen, ja räystäisiin lisättiin nikkarityylisiä koristeita. 1957-1958 peruskorjauksen yhteydessä kirkkoa pyrittiin palauttamaan vuoden 1900 korjausta edeltävään asuun, muun muassa saarnastuoli entistettiin, sisäseiniin palautettiin vanhinta kerrosta vastaava vaaleanpunainen sävy, ja ulkoseinien keltainen väri vaihtui punaiseksi.
Kurun kirkko Kurun kirkko valmistui vuonna 1781. Kirkon suunnittelusta ja rakentamisesta vastasi eräjärveläinen Matti Åkerblom. Kirkko on muodoltaan länsipäätytornillinen pitkäkirkko, jonka runkohuoneen sivuilla on kaksi matalampaa kylkiäistä. Kylkiäisten alkuperäinen funktio oli toimia sakaristona ja eteisenä, mutta vuoden 1846 remontissa sakaristo siirrettiin alttarin taakse kirkon itäpäätyyn rakennettuun uuteen ulkonemaan. Remontin piirustukset laadittiin Yleisten rakennusten intendentinkonttorissa. Kirkon kellotapuli on kolmiosainen, ja siinä on runsasmuotoinen barokkipääte ja ylimpänä sipulikupoli. Sekä runkohuone että kylkiäiset ovat satulakattoiset. Sisäkatteena on laudoista tehty tynnyriholvi, ja rakenteita tukevat kahteen suuntaan kulkevat parrut. Kirkon sanotaan olevan arkkitehtonisesti 1700-luvun lounaissuomalaisen pitkäkirkkotyypin tyylipuhtaimpia edustajia. Kirkossa on istumapaikat 700 henkilölle.
Kalvolan kirkko Kirkkoa vastapäätä tien toisella puolella on hautausmaa, ja siellä on keskiaikainen kivisakasti Kalvolan sakaristo.
Somerniemen kirkko Somerniemen kirkko on Somerniemen kappeliseurakunnan puukirkko Härjänlahden kylässä Somerolla, kauniilla paikalla Painiojärven rannalla. Kirkko rakennettiin vuonna 1813 A. V. Arppen piirustuksien mukaan. Kirkkorakennus on torniton, suorakaiteinen pitkäkirkko, jonka pitkiltä sivuilta ulkonevat pienet sakarat. Pohjoiseen antavalla julkisivulla on sakaristo ja eteläisellä eteinen. Sisäkatto on holvattu laudasta. Kirkon yhteyteen kuuluu vuonna 1748 rakennettu puinen kellotapuli. Siinä on kaksi kelloa, jotka on valettu 1746 ja 1889.
Kirkon 12-äänikertaiset urut rakensi Matti Erola vuonna 1980. Tuntemattoman tekijän alttaritaulu kuvaa Kristusta Getsemanessa ja Pyhää ehtoollista. Lisäksi saarnastuolissa on Urho Lehtisen maalauksia vuodelta 1935. Aiemmin alttaritauluna ollut Urho Lehtisen ”Ristiinnaulittu” (1960) on siirretty sakaristoon.
Lappajärven kirkko Sakaristo kirkkon itäiseen ristivarteen on rakennettu ilmeisesti vuonna 1798 ja samassa laajennuksessa kirkkoon rakennettiin lehterit.
Marttilan kirkko Kirkon läheisyydessä sijaitsevat keskiaikaisen kivisakariston rauniot. Kun nykyinen puukirkko rakennettiin, sakariston kiviä käytettiin sen kivijalkaan.
Peräseinäjoen kirkko Kirkko on kolmella lehterillä varustettu puinen ristikirkko. Siinä on noin tuhat istumapaikkaa. Kirkon sakaristossa on votiivilaiva 1800-luvun lopulta.
Vallentunan kirkko Sakaristo on rakennettu 1200-luvulla. 1400-luvulla pidennettiin kuoria ja rakennettiin asehuone. Vanhasta sisustuksesta ei ole jäljellä paljoakaan.
Humppilan toinen kirkko Kirkon pohjoisosassa oli sakaristo ja eteläsivulla ainoan ulko-oven edessä eteinen. Paanuista tehdyn vesikaton pinnan peitti musta terva, kun taas seinien ulkopinta oli maalattu punaiseksi. Runkohuoneessa oli viisi ikkunaa ja sisäkattona holvimainen lautakatto. Kaikki sisäpinnat olivat maalaamattomia. Kirkon pituus oli 24 kyynärää (14,2 metriä), leveys 15 kyynärää (8,9 m) ja vesikatto alkoi 8 kyynärän (4,7 m) korkeudesta. Kuoripäädyssä olleiden kahden ikkunan korkeus oli kolme kyynärää (1,8 m), eteläsivun kahden ikkunan korkeus kaksi kyynärää (1,2 m), pohjoisseinän ikkunan korkeus yksi kyynärä (0,6 m) ja länsipäädyn parven yläpuolisen ikkunan korkeus oli yksi kyynärä. Kirkkohuonetta koristi öljyvärimaalaus, jonka aiheena oli vertauskuvallinen ihmishahmo, ja sen allekirjoituksena ollut virke tarkoitti suomeksi "Kaiken maallisen hyvän minä kernaasti jätän, kun taivas minulle autuuden tarjoo."
Arvo Kytölä Hän avioitui Liisa Pourun kanssa 1942, joka kuoli 1948, avioliitosta syntyi yksi poika.Kytölä on puolisoineen haudattu Urjalan sakariston hautausmaalle.
Ristinkirkko Sakaristo ja pieni kappeli ovat matalassa siivessä samalla puolen kirkkosalia kuin saarnastuoli. Kellarikerroksessa on lisäksi muun muassa monitoimisali, kokoushuone ja kahvio.
Kaarlelan kirkko Sakaristossa on punasamettinen messukasukka, joka on todennäköisesti 30-vuotisen sodan saalista joko Böömistä tai Baijerista. Se hankittiin kirkkoon vuonna 1643.
Hausjärven kirkko Kirkko on tyypiltään päätytornillinen pitkäkirkko, jossa on molemmilla sivuilla matalammat ja kapeammat kylkiäiset. Alttaripääty on ulkoviisteinen ja alttarin takana on omassa sakarassaan sakaristo.
Vöyrin puukirkko Puukirkon pohjoissakaran alla on keskiaikaisen kivisakariston raunio, joka löytyi kaivauksissa vuonna 1958. Sakaristo on todennäköisesti muurattu jonakin kesänä 1519–1522.
Pernajan kirkko Kirkko koostuu kolmilaivaisesta runkohuoneesta, asehuoneesta ja sakaristosta. Runkohuoneen jakaa laivoihin viisi pilariparia, jotka kannattelevat sisäkaton 12- ja 28-ruoteisia tähtiholveja.
Elimäen kirkko Kirkon sakaristo sijaitsee pohjois- ja itäristin kulmauksessa. Katon päätylappeet ovat sivulappeita jyrkemmät. Vaakasuuntainen ulkovuoraus on peräisin 1870-luvulla tehdystä korjauksesta.
Törnävän kirkko Suorakaiteen muotoisen pitkäkirkon alttarin takana sijaitsee sakaristo. Päälaivan molemmin puolin on kaksi lyhyttä poikkisakaraa. Satulakattoisen runkohuoneen sisäkatteena on loiva taitekatto.
Pyhän Birgitan kirkon rauniot Kirkosta on nykyisin jäljellä kaksi metriä korkea osa kivisistä seinämuureista sekä sakaristo, jossa pidetään kesäisin joitakin Vihdin seurakunnan tilaisuuksia.
Muhoksen kirkko Kirkon maalauksista arvokkaimpina pidetään Vihannissa syntyneen kirkkomaalari Emanuel Granbergin vuosina 1773–1775 maalaamia kuvia. Vuoden 1839 korjausten yhteydessä osa niistä tuhoutui. Jäljellä ovat maalaukset sakariston seinillä ja lehterin kaiteen maalaukset. Sakariston kuvasommitelmat ovat kirkkosalin ovesta sisään tultaessa vasemmalta oikealle: Jeesus Emmauksen tiellä, Jeesus Martan ja Marian kodissa, Samuel voitelee Saulin kuninkaaksi, maalaus, jonka keskellä on enkelin päitä ja keskellä hepreankielinen nimi Jahve, Jeesus Getsemanessa, Pietari kieltää Jeesuksen, syntinen nainen voitelee Jeesuksen jalat, Tuhlaajapoika sikopaimenena sekä oven päällä Hyvä paimen. Lehterin kaiteessa vasemmalta oikealle on maalattu profeetat Hesekiel, Jesaja, Jeremia ja Daniel. Kirkon oikealla seinällä on Jakob Wallinin vuonna 1837 maalaama Ristiltäotto. Kirkon alttaritaulu on Emanuel Granbergin vuonna 1778 öljyvärillä kankaalle maalaama "Mooses ja vaskikäärme".
Borgsjön kirkko Kirkossa on suorakulmainen runkohuone ja sakaristo on sen pohjoissivulla. Saarnastuoli on vuodelta 1771 ja kastemalja vuodelta 1693. Urut on rakennettu vuonna 1700 ja ne ovat ensimmäiset Medelpadissa rakennetut urut.
Seututie 210 Välittömästi tien varteen jääviin merkittäviin kohteisiin kuuluu Loimijoen rannassa Vanhankirkontien risteyksen luona Loimaan vanha hautausmaa, jolla on sijainnut keskiaikainen Loimaan sakaristo.
Sakasti Sakasti eli sakaristo (latinan sanasta "sacer" ’pyhä’) on kirkkorakennuksessa oleva huone, jossa papit ja muu jumalanpalveluksen henkilöstö valmistautuu palvelukseensa. Sakastissa säilytetään pappien messuvaatteita ja ehtoollistarvikkeita.
Vampulan kirkko Kirkon molemmista poikkisakaroista on kulku sisälle kirkkoon. Sakaristo on alttaripäädyn jatkeena, muuta kirkkoa kapeammassa ja matalammassa osassa. Kirkon ulkoseiniin palautettiin vuonna 1967 alkuperäinen väri.
Someron sakaristo Kivisakaristo sijaitsee nykyisellä Someron hautausmaalla sen vanhassa osassa, entisellä Someron kirkkomaalla, Someron Kirkkojärven rannassa, missä on säilynyt myös vuonna 1774 rakennetun kellotapulin runko-osa.
Tarvasjoen kirkko Alkujaan kirkko oli lämmittämätön. Vuonna 1897 kirkkosaliin ja sakaristoon asennettiin kaminat. Launiksen korjauksessa 1916 kirkkoa tiivistettiin. Kaminoista luovuttiin vuosien 1969–1971 korjauksessa ja asennettiin sähkölämmitys.
Tikkurilan kirkko Kirkkosalin lisäksi kaksikerroksisessa kellarillisessa Tikkurilan kirkkorakennuksessa on seurakuntasali sekä muun muassa lasten päiväkerhotiloja ja muita kerhotiloja, neuvotteluhuone, sakaristo. Rakennuksessa on myös Vantaan ruotsinkielisen seurakunnan toimitilat ja kappeli.
Täbyn kirkko Kirkko on rakennettu 1200-luvun puolivälissä harmaakivestä. Siihen lisättiin 1300-luvulla sakaristo. 1400-luvulla kirkossa oli tulipalo, jonka jälkeen tasainen puinen sisäkatto korvattiin tiiliholvilla ja kirkkoon lisättiin asehuone.
Ragundan vanha kirkko Kirkkoon on tehty vuosien varrella useita muutoksia, esimerkiksi tehty useampia ja isompia ikkunoita sekä lisätty sakaristo. Suurin osa kirkon sisustuksesta on peräisin 1600-luvulta ja sen myöhemmältä osalta.
San Lorenzon kirkko Brunelleschi kuoli ennen kuin uudistustyöt olivat valmiit. Michelangelo suunnitteli uuden marmorijulkisivun, jota ei toteutettu. Donatello suunnitteli kaksi saarnastuolia, jotka hänen oppilaansa toteuttivat. Donatello myös sisusti Brunelleschin piirtämän sakariston.
Pyhämaan uhrikirkko Hirsiseinät on salvottu sulkanurkalle. Niitä peittää ulkopuolelta 1960-luvulla tehty tasaleveä punamullattu pystylaudoitus. Vesikaton länsipäähän on sijoitettu pieni kattoratsastaja. Kirkon sakaristo, asehuone ja kellotapuli purettiin 1800-luvulla.
Pyhän Laurin kirkon rauniot Poikkeuksellista kirkossa oli sen kahdeksankulmainen pohjakaava, toinen vastaavanlainen tunnetaan Rengosta. Tiedossa ei ole, onko kirkossa ollut kivistä sakaristoa, asehuonetta tai muita runkohuoneessa ulkonevia osia. Runkohuoneen on päätelty olleen pitkänomainen.
Håtunan kirkko Kirkkoa on laajennettu 1300-luvulla, jolloin tehtiin mm. sakaristo. Myöhemmin rakennettiin tiiliholvit ja tehtiin seinämaalaukset, jotka ensin kalkittiin piiloon, mutta on sittemmin palautettu osittain näkyviin. 1400-luvulla kirkkoon rakennettiin asehuone.
Siikaisten kirkko Kirkontornin ylin kerros on muodoltaan kahdeksankulmainen. Rakennuksen alttaripäädyssä on sakaristo, joka on runkohuonetta matalampi. Kirkon räystäiden alla on koristeellisia konsoleita. Julkisivu on pystylistoitettu. Kirkon alttaritaulu "Ristiinnaulittu" on Ilmari Launiksen vuonna 1911 maalaama.
Tuusulan kirkko Kirkko on pohjamuodoltaan tasavartinen ristikirkko, jossa sakaristo on ristinurkkauksessa. Kirkon aumatun paanukaton lappeet ovat jyrkät ja kohoavat korkealle, myös sisällä tynnyriholvit ovat korkeat. Parville valoa antavat paanukaton ikkunakomerot eivät ole alkuperäiset. Eteiset ovat harjakattoiset.
Someron sakaristo Nykyinen Someron kirkko rakennettiin vuosina 1853–1859 vanhan kirkkomaan eteläpuoliselle mäelle. Uuden kirkon valmistuttua kivisakariston yhteydessä sijainnut, vuonna 1668 rakennettu puinen Someron ristikirkko purettiin vuonna 1864.
Lohjan Pyhän Laurin kirkko Keskiaikaisia sivualttareiden paikkoja on löydetty useita, mutta pääalttarin etsinnät eivät ole tuottaneet tulosta. Sakaristossa on ollut alttari vielä 1600-luvulla, samoin asehuoneesta on löytynyt viitteitä alttarista. Keskiajan veistoksista ja alttarikaapeista ei ole kovin paljon säilynyt. Yksi niistä on Pyhää Laurentiusta esittävä veistos noin vuodelta 1400. Suuren krusifiksin valmistumisajankohdaksi arvioidaan 1400-luvun loppu, ja todennäköisesti se on tehty Turussa. Sakaristoon on talletettu kaivauksista löytynyt pahoin vahingoittunut osa Pyhää Martinusta esittävästä puuveistoksesta. Ikkunoissa on keskiajalla ollut sittemmin hävinneitä lasimaalauksia.
Kirkkoon saatiin uusi saarnastuoli noin 1650, jolloin kuoriin tehtiin muutoksia ja samalla vanha, mahdollisesti keskiaikainen, saarnastuoli siirrettiin sakastiin. Nykyinen saarnastuoli on vuodelta 1845, ja sen on suunnitellut Jean Wiik intendenttikonttorista. Keskiaikainen alttarikaappi on poistettu uuden alttarilaitteen tieltä 1662, jolloin rakennettiin uusi alttari. Nykyinen alttari kaiteineen on Pirkko Stenrosin suunnittelema ja vuodelta 1987. Runsaasti esineitä on kadonnut todennäköisesti erityisesti 1800-luvun alun siivousinnossa.
Österlövstan kirkko Österlövstan kirkko () on Ruotsissa Tierpin kunnassa sijaitseva kirkkorakennus. Se on vihitty käyttöön vuonna 1451. Koko kirkon sisustus tuhoutui vuonna 1719, kun venäläiset polttivat suuren osan pitäjästä, mutta sakariston ja asehuoneen keskiaikaiset kalkkimaalaukset säästyivät.
Multian kirkko Lukupulpettina toimii vanhan kirkon saarnatuoli, jonka apostoliset maalaukset ovat Karl Frekrik Blomin tekemät 1840. Kirkon eteisessä olevan vaivaisukon vuodelta 1835 kunnosti Alpo Ruokonen 1977. Eteisessä oleva pöytä on vanhasta sakaristosta.
Haverön kirkko Kirkko on rakennettu vuoden 1850 tienoilla samalle paikalle, jossa aikaisempi kivikirkko sijaitsi. Vanhasta kirkosta on osia nykyisessä sakaristossa. Samalla paikalla on sijainnut kirkko jo 1200-luvulla ja se on vanhin dokumentoitu kirkon paikka Norrlandissa.
Keminmaan vanha kirkko Kirkko on suorakaiteen muotoinen harmaakivikirkko. Kirkon eteläisellä seinällä on asehuone ja sitä vastapäätä on sakaristo. Katto on ulkoa jyrkkäharjainen, sisällä on puinen holvikatto, joka on täynnä tuntemattomaksi jääneen tekijän Kristuksen kärsimyshistoriasta kertovia maalauksia vuodelta 1650.
Kirkkonummen kirkko Kirkkoa laajennettiin ja muutettiin useita kertoja 1700–1800-luvulla. Nykyisen ristikirkkomuotonsa rakennus sai 1800-luvun puolivälissä. Keskiaikainen sakaristo purettiin 1847 ja tilalle rakennettiin tiilisakaristo. Nykyinen kellotapuli on rakennettu vuonna 1824.
Kristinan kirkko Sakaristo on kaksiosainen. Itäisellä seinällä on kreivi Fredrik Bogislaus von Schwerinin muotokuva; hän toimi Salan kirkkoherrana vuosina 1788-1834. Muotokuvan vieressä on muotokuvamedaljonki, joka esittää hänen poikaansa Wilhelmiä, joka kaatui Oravaisten taistelussa vuonna 1808.
Nordmalingin kirkko Kirkko on muodoltaan yksilaivainen ja sen harmaakivestä tehdyt slammatut seinät ovat 1,7 metriä paksut. Asehuone ja sakaristo on rakennettu jälkikäteen. Kirkon katto paloi vuonna 1658 ja venäläiset poltivat pappilan 1721, jolloin kirkko säästyi, mutta oli käytössä hevostallina.
Ravansaaren rukoushuone Rukoushuoneessa oli varsinaisen kirkkosalin lisäksi sakaristo ja eteinen. Alttarin yläpuolella oli aluksi vain risti, mutta vuonna 1926 rukoushuoneeseen saatiin taiteilija Väinö Kamppurin maalaama alttaritaulu. Alttaria vastapäätä pääsisäänkäynnin yläpuolella oli pieni lehteri, jossa ei kuitenkaan ollut urkuja.
Kiskon kirkko Kirkkoon liittyy keskiaikainen kivisakaristo, joka on keskiaikaisen kirkkohankkeen ainoa toteutunut osa. Se rakennettiin todennäköisesti noin vuosina 1510–1530. Sakaristo on muuttunut paljon keskiaikaisesta asustaan. Sen harjakatto päätyinen purettiin uutta ristikirkkoa rakennettaessa vuosina 1738–1741.
Östunan kirkko Sakaristo rakennettiin kirkkoon 1300-luvulla tai 1400-luvun alkupuolella, asehuone puolestaan 1400-luvun jälkipuolella. Kirkko sisustettiin uudestaan suurimmaksi osaksi 1700-luvulla ja sitä restauroitiin 1895, mutta 1700-luvun luonnetta palautettiin vuoden 1938 restauroinnissa.
Övergranin kirkko Kirkon vanhimmat osat on rakennettu 1100-luvun lopulla. Nykyisen muotonsa se sai 1200-luvulla, jolloin päälaivaa jatkettiin itään ja sakaristo rakennettiin Asehuone ja tiiliholvi lisättiin noin 1460-luvulla. Kirkkoa kunnostettiin 1700-luvulla moneen kertaan.
Kuusjoen kirkko Kirkko paneloitiin sisäpuolelta 1889 ja ulkopuolelta 1897. Alttari on myös vuodelta 1897, kuten saarnastuolikin, jonka muotoa karsittiin koristeista 1937. Sisäväritys on arkkitehti Elsi Borgin käsialaa vuodelta 1937. Samana vuonna runkohuoneen päätyy lisättiin sakaristo.
Pengonpohjan rukoushuone Rukoushuone oli alun perin torniton, suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko, jonka alttaripäädyssä on runkohuonetta kapeampi ja matalampi sakaristo, runkohuoneessa on satulakatto. Rakennusta on korjattu vuosina 1928, 1938 ja 1962. Istumapaikkoja 250 henkilölle. Rukoushuoneen suunnitelmat oli tehty Yleisten rakennusten Ylihallituksessa.
Karlskogan kirkko Paikalle rakennettiin 1500-luvun lopussa pieni hirsikirkko, joka muodostaa nykyisen kirkon sakariston. Raudankäsittelytoiminnan vuoksi alueen väkimäärä alkoi kasvaa ja kirkko käydä pieneksi, jonka jälkeen sitä laajennettiin vaiheittain. Nykyiseen kokoonsa kirkko valmistui vuosina 1705-1706.
Suomen kirkkoarkkitehtuuri Suomessa kivikirkkoja alettiin rakentaa keskiajalla 104 paikkakunnalla. Niistä 51 on säilynyt suurin piirtein alkuperäisessä muodossaan. Laajoja muutoksia on tehty 14 kirkossa. Raunioita on viisi. 30 on purettu kokonaan ja joistakin kohteista ei tiedetä, rakennettiinko kivikirkkohankkeen käynnistänyt sakaristo vai ei.
Teuvan rauniokirkko Teuvan rauniokirkko on Etelä-Pohjanmaalla sijaitsevan Teuvan seurakunnan entinen, vuonna 1863 rakennettu kirkko, joka tuhoutui tulipalossa tammikuussa 1950. Rauniokirkon kuoriosa ja sakaristo on kunnostettu kaikkien entisten kirkkojen muistomerkiksi. Rauniokirkolla järjestetään iltakirkkoja, konsertteja ja jouluaaton hartauksia.
Särkisalon kirkko Särkisalon kirkko on Salon seurakunnan kirkko Särkisalossa Salossa. Vuonna 1760 valmistunut puurakenteinen kirkko on tyypiltään torniton, suorakaiteenmuotoinen pitkäkirkko, johon liittyvät sakaristo ja asehuone. Rakennuksen kaikissa osissa on jyrkkä satulakatto. Erillinen, puinen kellotapuli valmistui vuonna 1762.
Messukylän vanha kirkko Kirkkorakennus on tyypillinen Satakunnan keskiaikainen kirkko. Seinät on rakennettu harmaakivestä ja rukoushuone on asetettu itä–länsisuuntaisesti. Kirkon ainoat ulkoseinien koristelut, risti ja ruusuke, löytyvät pohjoisseinustalle sijoitetun sakariston päädystä. Rakennuksen ulko-ovi on sijoitettu ajalleen tyypillisesti länsipäätyyn.
Pielpajärven erämaakirkko Nykyiseen asuunsa kirkko korjattiin vuoden 1846 tienoilla ,
jolloin myös korotettiin sakariston ovia, koska silloinen kappalainen J.W. Durchman valitti, että ei ollut omiaan lisäämään kirkkokansan hartautta, jos pappi sakastista tullessaan löi päänsä oven kamanaan ja hoippui puolipökerryksissä alttarille.
Lämminverinen Lämminverisellä hevosella tarkoitetaan hevosta, joka kuuluu kevytrakenteiseen hevostyyppiin. Suomessa termillä viitataan usein nimenomaan lämminveriravureihin. Lämminveriset ovat kylmäverisiä nopeampia ja ketterämpiä ja yleensä myös luonteeltaan niitä vilkkaampia ja arempia.
Ratsujalostusliitto Liitto ryhtyi pitämään kantakirjoja ja luetteloita lämminverisistä ratsuhevosista. Kantakirjaan A merkittiin puhdasrotuiset hannoverilaiset hevoset, luetteloon B muut lämminveriset tai sekarotuiset tammat ja kantakirjaan C englantilaiset täysiveriset. Vuonna 1933 perustetun C-osan viralliseksi nimeksi tuli Suomen täysiverisiitoskirja.
Tuomo Mäkelä Lämminveriset saivat kilpailuoikeuden Ravirenkaalta vuonna 1959, mutta Mäkelä oli hankkinut ensimmäiset talliinsa jo vuotta aikaisemmin. Begonia- ja Kuga-nimiset orlovtammat olivat saapuneet Ypäjällä toimivalle Valtion hevossiittolalle lahjoituksena Neuvostoliitosta. Kielteisesti lämminverisiin suhtautunut siittolan johtokunta ei kuitenkaan halunnut pitää niitä, vaan myi hevoset Mäkelälle. Begonia oli lämminveristen ensimmäisenä kilpailuvuotena 1960 Suomen nopein kilometriajallaan 1.27,7.
Tähtien Talli Tähtien Tallissa on toistaiseksi yhteensä 20 hevosta. Lämminverisiä galleriassa on kymmenen ja suomenhevosia kymmenen. Ulkomailla syntyneitä hevosia on mukana kolme.
Hevonen Hevosten määrä Suomessa kaksinkertaistui vuosien 1992 ja 2007 välillä. Suomessa oli hevosia vuonna 2007 runsaat 70 000. Hevosten määrän kääntyminen nousuun 1900-luvun lopulla on johtunut muun muassa ratsastuksen suosion kasvusta varsinkin aikuisten keskuudessa. Suomessa vuonna 2007 rekisteröityneinä olleiden hevosten noin 66 100 yksilön kannasta noin 24 300 (37 %) oli lämminverisiä ravihevosia, noin 19 500 (30 %) suomenhevosia, noin 14 200 (21 %) lämminverisiä ratsuhevosia ja noin 8 100 (12 %) poneja.
Markku Nieminen (raviohjastaja) Niemisen tunnetuin hevonen on ollut tamma Passionate Kemp, jolla hän kilpaili menestyksekkäästi Suomessa, Ruotsissa ja Italiassa. Passionate Kempin lisäksi hän on valmentanut myös useita muita Kemppi-tallin hevosia. Muista hevosista tunnettuja ovat muun muassa Enoran Charlotta, Will Racing Lady, Mayday Birdland, Don Giovanni, Simb Chaplin, Quite An Avenger sekä useat ruotsalaisen Boko-kasvattamon hevoset, kuten Rae Boko ja Zimba Boko. Lämminverisiin keskittyneen Niemisen menestynein suomenhevonen on ollut "Vokkerin Prinssi", jolla hän voitti suomenhevosten Derbyn.
Ypäjä Ypäjä tunnetaan luultavasti parhaiten hevosista. Kunnassa sijaitsee Hevosopisto, ja siellä järjestetään vuosittain Finnderby-ratsastuskilpailu. Kuntaa markkinoidaankin "Suomen hevospitäjänä". Ypäjällä on kuvattu Lämminveriset-niminen televisiosarja.
Hevonen Suomessa Hevosia on Suomen alueella esiintynyt esihistoriallisista ajoista alkaen. Keskiseltä rautakauden haudoista on löydetty hevosvarusteita. Villihevoskantaa Suomen alueella ei tuskin ole koskaan ollut. Vuonna 2014 Suomessa oli 16 000 hevostallia ja 74 600 hevosta. Varsoja syntyi 3000, hevosia tuotiin 1300, ja hevosala työllisti 15 000 henkilöä. Hevoskannasta noin 20 000 oli suomenhevosia, 25 000 lämminverisiä ravureita, 20 000 ratsuhevosia ja 10 000 poneja. Hevosia käytetään Suomessa eniten raviurheiluun, seuraavaksi tärkein käyttö on ratsastus. Jonkin verran hevosia käytetään myös työajossa (esimerkiksi metsätöissä ja maanmuokkauksessa) ja terapiaeläimenä.
Meadow Trish Meadow Trish oli Suomen paras lämminverinen ravihevonen 1970-luvun puolivälissä. Se valittiin vuoden lämminveriseksi 1975 ja vuoden hevoseksi 1976. Tamma oli hidas lähtökiihdytyksessä, mutta tunnettiin vauhtikestävyydestä ja kovasta loppukiristä.
Hallakkoväri Hallakkogeeni haalistaa hevosen karvan ja jouhien värejä tiettyyn tunnusomaiseen tapaan: pää ja jalat ovat runkoa tummempisävyiset, hevosella on aina siima selässään ja sen jouhet ovat yleensä selkeän kaksiväriset, keskeltä tummemmat ja reunoilta vaaleammat. Ohutjouhisilla ja -karvaisilla (lähinnä lämminverisillä) hallakoilla jouhet saattavat kuitenkin olla varsin tasaisen tummat eikä pään ja jalkojenkaan tummuus ole selkeää, jolloin värin erottaminen voikkoväreistä voi olla pelkästään hevosen ulkonäön perusteella mahdotonta. Siiman lisäksi monilla hallakoilla on (aasin)risti eli sä'än yli kulkeva tumma poikkijuova ja seeprajuovia eli vaakatasoisia juovia jaloissa. Niin siimaa, ristiä kuin seeprajuoviakin kuitenkin esiintyy paljon myös muiden väritysten yhteydessä, myös voikko- ja perusvärisillä hevosilla.
Raviurheilu Pohjoismaissa on erikoisuutena paikallisten kylmäveristen rotujen käyttö raviurheilussa, ja niille järjestetään omia lähtöjä, joihin huomattavasti nopeammat lämminveriset hevoset eivät voi osallistua. Suomessa ruotsalaiset ja norjalaiset kylmäveriset saavat osallistua varsin taajaan kylmäverilähtöihin, kun taas Ruotsissa ja Norjassa on suomenhevosten osallistumisoikeus rajattu kutsukilpailuihin.
Monté Monté (suom. raviratsastus) on ravikilpailumuoto, jossa ohjastaja istuu kärryjen sijaan satulassa hevosen selässä. Laji on kotoisin Ranskasta, jossa se on hyvin arvostettu raviurheilun muoto. Suomessa ensimmäinen virallinen monté-lähtö ajettiin vuonna 1979 Vermossa. Montén SM-kilpailuissa (lämminveriset) on 12 osakilpailua.
Suomenhevonen Ennen toista maailmansotaa melkein kaikki Suomen armeijan ja ratsupoliisin hevoset olivat kevytmuotoisia suomenhevosia. Upseerit käyttivät enimmäkseen lämminverisiä. Monet armeijan parhaista suomenhevosista saavuttivat palvelusaikanaan myös kilpailumenestystä. Sotien jälkeen Suomen ratsuväki jalkautettiin, ja suomenhevosten käyttö ratsuina loppui melkein tyystin.
Camarguenhevonen Camarguenhevosen kantakirjan vuonna 1978 tapahtuneen avaamisen jälkeen hevosen on täytynyt vastata rodun kuvausta niin rakenteen kuin värinkin puolesta päästäkseen kantakirjaan. Lokakuusta 2002 alkaen camarguenhevonen on luokiteltu lämminveriseksi. Vaikka se kasvaa vain harvoin korkeammaksi kuin 145 cm ja luokitellaan Kansainvälisen hevosurheiluliiton (FEI) hevosurheilusääntöjen mukaan poniksi, camarguenhevonen on kuitenkin rakenteeltaan hevonen.
Einsiedelnin luostari Vuonna 1765 rakennetussa barokkityylisessä tallirakennuksessa on Euroopan vanhin siittola, joka sai alkunsa 1400-luvulla. Siellä kasvatetut Cavalli della Madonna -rotuiset hevoset ovat lämminverisiä. Ensimmäinen käsinkirjoitettu viite hevosten jalostamisesta löytyy kuningas Henrik IV:n tuomioista vuodelta 1064. Euroopan ja Sveitsin vanhimman hevosjalostuslaitoksen jatkuminen vaikuttaa olevan uhanalaista.
Jukka-Pekka Kauhanen Valmentajana ja kasvattajana hänet tunnetaan erityisesti Kauhasen perheen omistaman Dahlia-tallin hevosista. Niistä tunnetuimmat ovat kolminkertainen ravikuningas Santeri Dahlia, sekä kansainvälisestikin menestyneet lämminveriset Jexpress Dahlia ja Josef Dahlia. Jexpress Dahlia voitti Jorma Kontion ajamana Euroopan raviliiton UET:n suurimman nelivuotiskilpailun UET Grand Prix'n vuonna 1992 kaikkien aikojen ensimmäisenä suomalaishevosena.
Isla J Brave Isla J Brave (24. huhtikuuta 1988 – 5. kesäkuuta 2005 ) oli ullavalainen lämminveriruuna. Isla J Bravella on suomalaisista lämminverisistä ravureista eniten V65- ja V75-voittoja (59 kappaletta). Startteja kertyi 231, joista voittoja 104. Hevonen ansaitsi radoilta yhteensä 817 063 euroa, ollen parhaina vuosinaan jopa Ullavan kunnan suurin veronmaksaja. Teräsruunaksi kutsutun hevosen ennätykset ovat 11,3aly ja 15,4ke.
Lars-Erik Stenberg Lars-Erik Stenberg (s. 1957) on suomenruotsalainen raviohjastaja ja -valmentaja, joka on keskittynyt enemmän valmentamiseen. Hän on ajanut noin 2500 ravilähtöä, joista voittoja on yli 200. Stenbergin valmentamat hevoset ovat juosseet 2000-luvulla yli miljoona euroa voittorahoja. Vuoden 2010 loppupuolella hän lopetti ammattimaisen valmentamisen. Hänen tallissaan Vihdissä oli sitä ennen yleensä noin 9-15 valmennettavaa hevosta. 2000-luvulla valmennettavat ovat olleet lähes pelkästään lämminverisiä, ennen Stenberg valmensi paljon myös suomenhevosia.
Lämminverinen ravihevonen Lämminveriset ravihevoset (lv-ravurit, "lämpöiset", "lämppärit") edustavat lämminveristä hevostyyppiä. Lämminverisiä ravihevosrotuja ovat amerikanravuri, ranskanravuri, orlovravuri ja venäjänravuri. Kutakin näistä roduista on jalostettu pitkälle mahdollisimman nopean ja kestävän ravihevosen aikaansaamiseksi. Erirotuiset lämminveriset ravurit kilpailevat yleensä samoissa lähdöissä, ja rotuja myös risteytetään keskenään.
BWT Magic BWT Magic on vuosina 1999–2003 kilpaillut suomalainen lämminverinen ravihevonen. Sitä pidetään yhtenä kaikkien aikojen lahjakkaimmista Suomessa syntyneistä lämminverisistä. BWT Magic herätti kilpaillessaan suurta huomiota ja sai aikaan innostuksen, jollaista Suomessa ei ollut nähty sitten Charme Asserdalin päivien 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa. Viisivuotiskauden keväällä saadun jalkavamman vuoksi hevosen kilpailu-ura huipputasolla kesti kuitenkin vain pari vuotta, eikä se ehtinyt kilpailemaan esimerkiksi Keski-Euroopassa kertaakaan.
Ruunihallakko Ruunihallakon rungon väri vaihtelee erittäin vaaleasta ruskeasta melko voimakkaaseen punaruskeaan. Harja ja häntä ovat kaksiväriset: keskeltä mustat, reunoilta vaaleammat. Ohutkarvaisilla ja -jouhisilla lämminverisillä ruunihallakoilla jouhien kaksivärisyys ei kuitenkaan välttämättä ole selkeää. Hallakoilla aina esiintyvä siima on musta tai tummanruskea. Pangare-kuviointi voi vaalentaa entisestään vaalean ruunihallakon hyvin haaleanpunertavaksi. Erityisen vaalea ruunihallakko voikin olla vaikea erottaa valkorunkoisesta ruunivoikonhallakosta, joskin voikkouden mahdollisuus pystytään yleensä ottamaan huomioon tai sulkemaan pois hevosen suvun tai pelkän rodunkin perusteella.
Unkarinpuoliverinen Unkarinpuoliverinen (engl. "Hungarian Warmblood") on unkarilainen puoliverinen hevosrotu. Ne polveutuvat lipizzahevosista ja lämminverisistä. Unkarinpuoliverisen kehittely alkoi 1960-luvulla, kun unkarilaiset alkoivat kehittelemään modernia urheiluhevosta. Näin jatkettiin korkealuokkaista hevosten kasvatusta. Hannovereja ja holsteineja tuotiin Unkariin joita risteytettiin maan alkuperäisien hevosten, kuten furioson ja gidranin kanssa. Tavoitteena oli saada nykypäivän vaatimukset täyttävä urheiluhevonen. Ensin jalostuksessa käyttiin erirotuisia tammoja ja myöhemmin siirryttiin täysverisiin, mutta arabialaisia käytettiin edelleen rodun parantamiseksi. Näin syntyi laadukkaita hevosia joilla oli matkaa tavoittava laukka.
Hevosen askellaji Espanjalainen käynti tarkoittaa hevosen kävelytyyliä, niin että hevosen etujalat nousevat korkeammalle kuin normaalissa käynnissä.
Noricuminhevonen Noricuminhevosen, kuten muidenkin vanhojen raskaiden hevosrotujen, jalostus käynnistyi toden teolla 800-luvulla Kaarle Suuren aikaan, kun sodankäyntiin tarvittiin suuria määriä jykeviä hevosia. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät noricuminhevosjalostuksesta ovat vuodelta 1576: niitä kasvatettiin tuolloin Schloß Riefissä lähellä Halleinia Salzburgin arkkipiispan alaisuudessa. Salzburgin arkkipiispat edistivät jatkossakin noricuminhevosen jalostusta. He laativat rodulle 1600-luvulla jalostusohjeet, ja vuonna 1703 annettiin ensimmäiset oriiden tarkastussäännöt. Arkkipiispat tavoittelivat vaunu- ja ratsuhevoseksi sopivaa hevostyyppiä ja käyttivät jalostukseen lämminverisiä napolin- ja andalusianhevosia.
Hevonen Hevosrotuja ja -tyyppejä on nykyään jalostuksen myötä satoja, ja erilaisia käyttötarkoituksia on paljon. Todennäköisesti vanhin saman­kaltaisena säilynyt hevosrotu on arabianhevonen, jota tiedetään jalostetun vähintään viidentuhannen vuoden ajan. Lämminveriravureita käytetään raviurheiluun, lämminverisiä ratsurotuja eli täysiverisiä ja puoliverisiä hevosia lähinnä ratsastuksen eri lajeissa ja valjakkoajossa, ja raskastekoisia kylmäverirotuja työhevosina. Yleisroduksi katsottu suomenhevonen on erittäin monipuolinen: yksi ja sama hevonen voi elämänsä aikana kilpailla niin raveissa kuin ratsastuksen eri lajeissakin ja lisäksi tehdä pelto- tai metsätöitä. Joitakin hevosrotuja kasvatetaan nykyään lähinnä ihmisen silmäniloksi näyttelyeläiminä sekä lemmikkeinä.
Hevosen rakenne Hevosen rakenne tarkoittaa hevosen ulkoisia rakenneominaisuuksia. Näihin luetaan ulkomuoto ja ulkoiset rakenteet, kuten jalkojen asento, runko ja tyyppi, sekä kulmaukset, liikkeet ja ruumiinosien suhteet toisiinsa. Hevosen rakenteen kuvaukseen kuuluu hevosen arviointi ja kuvaaminen tarkoitukseen kehitettyä sanastoa käyttäen niin, että kuvauksen perusteella voidaan arvioida kustakin yksilöstä sen edulliset piirteet, virheet ja puutteet. Erillisen kuvauksen kohteena voivat olla myös esimerkiksi hampaat tai kaviot. Hevosen rakennetta ei pidä sekoittaa hevosen anatomiaan, joka on kuvaus sisäisestä rakenteesta.
Lämminveriset (televisiosarja) Lämminveriset on yhdeksänosainen suomalainen televisiosarja, joka esitettiin ensimmäisen kerran MTV3:lla kevätkaudella 1996. Sarja on uusittu kesällä 2005. Helmikuussa 2014 sarja julkaistaan DVD:llä.
Voikko Palominolla tarkoitetaan Yhdysvalloissa kullanvärisiä valkoharjaisia hevosia, joita rekisteröi kaksi eri hevosjärjestöä. Useimmat näistä hevosista ovat voikkoja, ja osa liinaharjaisia rautiaita. Toinen palominojärjestöistä hyväksyy rekisteriinsä minkä tahansa sopivanvärisen hevosen. Toisen rekisteröintivaatimukset ovat hyvin tiukat ja sisältävät paljon sääntäjä sekä värin yksityiskohtien että hevosen rotutaustan suhteen.
Kirjava (hevosväri) Kirjavuus (myös valkokirjavuus) tarkoittaa sellaisia hevosen värityksiä, joissa eläimellä on pohjavärin lisäksi valkoisia alueita muualla kuin jaloissa ja päässä eli niin kutsutun rungon alueella. Valkoista saattaa olla hevosessa niinkin runsaasti, että sillä näyttää olevan pikemminkin tummia läiskiä valkoisella pohjalla. Kirjavuudella tarkoitetaan yleensä nimenomaan isoläiskäistä "lehmänkirjavuutta"; pilkullista tiikerinkirjavuutta, johon liittyy monia erityisominaisuuksia, pidetään yleensä omana värityyppinään. Erottelulla on myös geneettiset perusteet, koska tiikerinkirjavuuden aiheuttaa erillinen "Lp"-geeni. Valkokirjavan hevosen pohjavärinä, joka näkyy värillisistä alueista, voi olla mikä tahansa hevosväri. Kirjavat hevoset ovat joissakin roduissa ja ratsastuksen lajeissa (erityisesti lännenratsastus) hyvinkin suosittuja ja haluttuja, mutta Euroopan ratsu- ja työhevoskasvatuksessa kirjavuutta tavallisesti kaihdetaan, eikä kirjavia hevosia perinteisesti katsota hyvällä esimerkiksi kouluratsastuksessa. Historiallisina aikoina kirjavuus on kuitenkin ollut muotia myös Euroopassa.
Suomenhevonen Suomenhevosta pidetään yhtenä maailman nopeimmista ja monipuolisimmista kylmäveriroduista, vaikka rodun luokittelu aidoksi kylmäveriseksi on kiistanalaista. Eri lähteiden mukaan suomenhevonen voidaan luokitella kevyeksi kylmäveriseksi, raskaaksi lämminveriseksi tai yleishevoseksi. Suomessa rotua ei kuitenkaan koskaan pidetä lämminverisenä.
Klippaus Klippaus tarkoittaa hevosen tai muun eläimen karvan leikkaamista ajokoneella eli klippaimella. Eläimiä voidaan klipata esimerkiksi antamaan näyttelyeläimillä siistimpi vaikutelma, tai vähentämään talvikarvassa olevan hevosen liikunnan yhteydessä tapahtuvaa hikoamista. Hevosilla on käytössä monia erilaisia klippauskuvioita erilaisiin käyttötarkoituksiin.
Rohtokoisio Rohtokoision latinankielinen lajinimi "somnifera" tarkoittaa ”unta tuovaa” tai ”narkoottista”. Sanskritinkielinen nimitys, "ashwagandha", oletettavasti tarkoittaa hevosen hajua, mikä viittaa joko kirjaimellisesti rohtokoision vahvaan hevosta muistuttavaan tuoksuun tai sen kykyyn antaa käyttäjälleen ”hevosen voimat”. "Intian ginseng" puolestaan viitannee kiinalaisessa lääketieteessä käytettyyn ginsengiin, jonka väitetyissä lääkinnällisissä ominaisuuksissa on paljon yhtäläisyyksiä rohtokoision vastaaviin.
Zorse Zorse tarkoitetaan yleensä kaikkia risteymiä, jotka tapahtuvat hevosen ja seepran välillä. Se voi tarkoittaa myös pelkästään eläintä, jonka emä on hevonen ja isä on seepra. Zorset kuuluvat näin ollen sebroideihin, jotka ovat ja seeprojen ja muiden hevoseläinten risteytyksiä. Niillä on hevosen koko ja muoto, mutta vartalo on kokonaan tai osittain raidallinen. Kuten muutkin hevoseläinten väliset risteytykset, zorset ovat lähes aina steriilejä.
Ratsuväki Ratsuväki tarkoittaa sotajoukkoja, jotka liikkuvat ja taistelevat ratsain. Ratsuina käytetään yleensä hevosia tai kameleita. Jalkaväkeä, joka siirtyy hevosilla ja taistelee jalkaisin, kutsutaan rakuunoiksi.
Raviurheilu Raviurheilussa käytetään tarkoitukseen erityisesti jalostettuja hevosrotuja, kuten amerikanravureita ja muita lämminverisiä ravihevosia sekä suomenhevosia ja muita pohjoismaisia kylmäverirotuja. Kilpailuissa on erilaisten juoksunopeuksien vuoksi erilliset lähdöt kylmäverisille ja lämminverisille ravureille. Myös erikokoisille poneille on omia ravilähtöjä; suomalaiset poniravit, joissa kilpailee shetlanninponeja ja gotlanninrusseja, ovat varsin suosittuja.
Lämminverinen Lämminveriseen hevostyyppiin kuuluu suurin osa ratsu- ja ravihevosroduista, vaikkakin esimerkiksi suomenhevonen luetaan kylmäveriseksi roduksi ja sitä voidaan käyttää sekä työhevosena että ratsuna ja ravurina. Lämminveriset ratsurodut jaetaan edelleen kahteen alatyyppiin, täysiverisiin ja puoliverisiin. Jotkin rodut, esimerkiksi Yhdysvaltojen monet karjahevos- ja ratsurodut, kuitenkin jäävät näiden kahden alaluokan ulkopuolelle.
Yksivärinen (hevonen) Yksivärinen on hevosten väreihin liittyvä käsite, joka tarkoittaa ei-kirjavaa. Termi voi helposti hämmentää maallikkoa, koska yksiväriseksi kutsutussa hevosessa voi käytännössä olla vaikkapa kolmea eri väriä: esimerkiksi ruunikossa, jolla on merkkejä, on ruskeaa, mustaa ja valkoista. Yksivärisyys tarkoittaakin lähinnä sitä, että hevosen karva on rungossa kauttaaltaan tietyn väristä (yleensä ruskeaa tai mustaa), eikä karvan seassa tai joillakin rungon alueilla ole valkoista karvaa.
Matti Edvard Takala Takalan on maininnut yhdeksi esikuvakseen muun muassa neljä ravikuninkuutta saavuttanut Pentti Savolainen. Tolstoilaisuus näkyi myös Takalan suhteessa raviurheiluun. Hänen ajatuksenaan sen harrastamiselle oli hevosten jalostaminen maatalouden töihin. Takalan mukaan hänen kaltaisensa omasta tuotannostaan elävät ”maatiaiset” eivät kilpaile rahan vuoksi, koska he eivät sitä tarvitse; ainoastaan herrat tarvitsevat rahaa. 1950-luvun puolivälissä Takala vastusti kiihkeästi kilpailuluvan myöntämistä lämminverisille, mutta ne ilmestyivät lopulta kilparadoille seuraavan vuosikymmenen alussa. Takalan pojanpoika Touko Takala tunnetaan lämminveristen kasvattajana, hänen hevosistaan menestynein on vuonna 1985 Lämminveristen Suomen Mestaruuden voittanut Streak T. Takalan toinen pojanpoikan Veli-Pekka Takala puolestaan kasvatti kilparadoilta yli miljoona markkaa ansainneen Junkkarin.
UET UET järjestää vuosittain European Grand Circuit-nimellä tunnetun kilpailusarjan, joka koostuu Euroopan merkittävimmistä ravikilpailuista. Toinen suuri UET:n järjestämä vuosittainen kilpailu on nelivuotiaille lämminverisille tarkoitettu UET Grand Prix. Näiden lisäksi UET järjestää omat kilpailut 3- ja 5-vuotialle lämminverisille, sekä ohjastajien EM-kisat, jotka pidetään erikseen ammatti- ja amatööriohjastajille.
Peräänanto Peräänanto tarkoittaa eurooppalaisen perinteen ratsastuksessa hevosen ihanteellista liikkumatapaa missä tahansa askellajissa. Peräänannossa olo sekoitetaan usein muotoon. Muodossa oleva hevonen ei ole sama asia kuin peräänannossa oleva. Peräänannossa hevonen astuu kunnolla takajaloillaan alleen ja selkä pyöristyy ja etuosa kevenee. Muoto tarkoittaa hevosen yleistä muotoa: hyvässä muodossa liikkuva hevonen on tasapainoinen, kun taas huonossa muodossa liikkuva voi esimerkiksi olla kaulastaan kaarella, mutta liikkua etupainoisesti ilman, että takajalat polkevat kunnolla alle. Lännenratsastuksessa peräänanto on matalampi.