mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Max Papis Papis tunnetaan kilpailijoiden keskuudessa myös nimellä Mad Max. Lempinimensä hän sai vuoden 1996 Daytonan 24 tunnin ajoissa, kun hän ajoi kilpailun johtopaikalla olleita kuskeja kiinni rikkoutuneella Ferrarillaan.
Angelo Rossitto Rossitto oli 89 senttimetriä pitkä. Hän myi kadulla sanomalehtiä, kun John Barrymore "löysi" hänet ja esitteli ehjääjälle, joka etsi lyhytkasvuista henkilöä. Rossitosta tuli yksi Hollywoodin käytetyimpiä lyhytkasvuisia näyttelijöitä: hänet nähtiin vuosien 1927–1987 aikana yli 70 elokuvassa. Hän esiintyi muun muassa Tod Browningin elokuvassa "Freaks – kummajaiset" (1932) sekä elokuvissa "Babes in Toyland" (1934) ja "Simson ja Delila" (1949). Useimmissa rooleissaan hän oli kuitenkn avustajan statuksella, ilman mainintaa lopputeksteissä. Niinpä hän sai vain pieniä palkkioita, ja jatkoi sanomalehtien myymistä elannokseen. Hänen viimeinen merkittävä roolinsa oli elokuvassa "Mad Max – ukkosmyrsky" (1985).
Iron Man 2 Fury ilmoittaa haluavansa Starkin toimivan vain S.H.I.E.L.D.:n konsulttina tämän hankalan luonteen vuoksi. Stark suostuu tähän sillä ehdolla, että hän ja Rhodes saavat molemmat kunniamitalit sankaruudestaan. Lopputekstien jälkeisessä kohtauksessa S.H.I.E.L.D.:n agentti Phil Coulson raportoi löytäneensä suuren vasaran kraatterin pohjalta New Mexicon autiomaasta.
Jon Favreaun poika Max näyttelee Rautamies-naamiota pitävää poikaa, jonka Stark pelastaa Hammer Industriesin yksiköiltä. Tästä tehtiin myöhemmin nuoren Peter Parkerin ensiesiintyminen MCU:ssa. Hämähäkkimiehen myöhempi näyttelijä Tom Holland, Feige ja "in" ohjaaja Jon Watts vahvistivat tämän kesäkuussa 2017.
Courtney Love Courtney Love (Courtney Michelle Harrison, s. 9. heinäkuuta 1964 San Francisco, Kalifornia) on yhdysvaltalainen laulaja, elokuvanäyttelijä ja malli. Love tunnetaan lähinnä avioliitostaan Nirvanan edesmenneen laulajakitaristi Kurt Cobainin kanssa, hajonneen Hole-yhtyeen keulakuvana sekä roolistaan elokuvassa "Larry Flynt – Minulla on oikeus" ("The People vs. Larry Flynt").
Worlds of DC Helmikuussa 2009 Warner Bros. oli kehittämässä "Suicide Squad" -elokuvaa Dan Linin toimiessa tuottajana ja Justin Marksin työstäessä käsikirjoitusta. Syyskuussa 2014 David Ayer allekirjoitti sopimuksen elokuvan ohjaamisesta ja käsikirjoittamisesta. Lokakuussa 2014 Warner Bros. julkisti virallisesti aikovansa toteuttaa "Suicide Squadin". Marraskuussa 2014 vahvistettiin, että Margot Robbie näyttelee Harley Quinnia. Seuraavan kuukauden aikana paljastettiin loput näyttelijäkaartista — Will Smith näyttelee Deadshotia, Jared Leto Jokeria, Tom Hardy Rick Flagia, Jai Courtney Kapteeni Bumerangia, Cara Delevingne Lumoojattarena ja Viola Davis Amanda Walleria. Tom Hardyn oli vetäydyttävä Rick Flagin roolista "The Revenant" -elokuvan aikataulun vuoksi. Helmikuussa 2015 tilalle valittiin Joel Kinnaman. Myöhemmin paljastettiin, että Adewale Akinnuoye-Agbaje näyttelee Killer Crocia, Jay Hernandez El Diabloa, Karen Fukuhara Katanaa ja Adam Beach Slipknotia. Kuvaukset alkoivat Torontossa 13. huhtikuuta 2015 ja päättyivät 23. elokuuta 2015. "Suicide Squad" sai ensiesityksensä New Yorkissa 1. elokuuta 2016 ja ilmestyi elokuvateattereihin 5. elokuuta 2016.
Mad Max Järkyttyneenä toverinsa kohtalosta Max lähtee lomalle vaimonsa Jessien (näyttelijä Joanne Samuel) ja lapsensa Sprogin (näyttelijä Brendan Heath) kanssa. Hänen vaimosa kuitenkin törmää samaan jengiin ja paetessaan paikalta autolla erään jengiläisen käsi repeytyy ranteesta irti. Jengi etsii Maxin perheen käsiinsä, kun he ovat korjaamassa autoaan farmilla. Maxin vaimo lähtee heidän lapsensa kanssa jälleen pakoon autolla, jota Max oli korjaamassa ja jossa ei ollut vesipumpun hihnaa. Auton moottori ylikuumenee ja vaimo pakenee juosten heidän lapsensa kanssa. Jengi tappaa Maxin lapsen ja haavoittaa hänen vaimoaan erittäin vakavasti ajamalla näiden yli moottoripyörillä.
Mad Max 2 – asfalttisoturi Max löytääkin piiritetyn linnoituksen ja pääsee sisälle löydettyään erään linnoituksen asukkaista haavoittuneena maantieltä, mistä Maxin sekä linnoituksen väen välille syntyy hauras luottamus. Haavoittunut asukas lupasi aiemmin Maxille polttoainetta niin paljon kuin jaksaisi kantaa, jos tämä vain pelastaisi hänet. Haavoittunut kuitenkin kuolee, ja tämän myötä Maxin tekemä sopimus hänen kanssaan raukeaa. Linnoitusta piirittävä punkkarityylinen rosvo- ja moottoripyöräjengi ehdottaa, että linnoituksen väki luopuisi polttoaineestaan, jolloin asukkaat säästettäisiin. Tähän ei kuitenkaan suostuta. Max kertoo tietävänsä sopivan vetoajoneuvon jonkin matkan päässä suuren polttoainesäiliön siirtämiseksi.
Mad "Mad" sponsoroi näkyvästi vuonna 1980 valmistunutta komediaelokuvaa "Sotilasopisto". Gaines ja lehden toimitus olivat hyvin pettyneitä elokuvaan ja maksoivat siitä, että kaikki viittaukset "Madiin" poistettiin elokuvan videojulkaisuista.
Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto () on Saksan suurin tiedepalkinto. Se on nykyään arvoltaan 2,5 miljoonaa euroa, jotka on käytettävä tutkimusstipendinä seitsemän vuoden kuluessa. Palkinnon voi saada Saksassa työskentelevä tutkija, ja sen myöntää Saksan valtion tutkimusyhteisö Deutsche Forschungsgemeinschaft. Palkintoja on myönnetty vuodesta 1985 alkaen kymmenen kappaletta vuosittain. Palkinto on nimetty filosofi Gottfried Leibnizin mukaan.
Gottfried Leibniz Gottfried Wilhelm Leibniz (myös "Leibnitz" tai "von Leibniz"; 1. heinäkuuta 1646 Leipzig – 14. marraskuuta 1716 Hannover) oli saksalainen filosofi, luonnontieteilijä, diplomaatti, matemaatikko, oikeus- ja valtiotieteilijä, historiantutkija, kielitieteilijä, kirjastonhoitaja ja yleisnero. Leibniz toimi vuodesta 1676 Braunschweig-Lüneburgin (sittemmin Hannoverin) ruhtinassuvun palveluksessa. Filosofina ja oikeusoppineena sekä kahden merkittävän saksalaisen aatelissuvun palveluksessa Leibniz oli merkittävässä roolissa aikansa Euroopan politiikassa ja diplomatiassa.
Gottfried Leibniz Leibniz, the two clocks. Leibniz havainnollisti kahden kellon avulla substanssien syy-seuraussuhteita.
Leibnizin yleinen sääntö Leibnizin yleinen sääntö kuuluu differentiaali- ja integraalilaskentaan ja se yleistää tulosäännön. Se on nimetty kehittäjänsä Gottfried Leibnizin mukaan.
Hannoverin Gottfried Wilhelm Leibniz -yliopisto Hannoverin Gottfried Wilhelm Leibniz -yliopisto on Saksassa Hannoverissa toimiva yliopisto, joka on alun perin ollut teknillinen koulu ja sitten teknillinen korkeakoulu. Se on perustettu 1831, ja siellä opiskelee lukuvuonna 2011-2012 20 598 opiskelijaa joista 3 138 on ulkomaalaisia.
Identiteetti ja muutos Gottfried Leibniz kehitti niin kutsutun Leibnizin lain. Sen mukaan:
Gottfried Leibniz Leibniz ei julkaissut eläessään mitään formaalia logiikkaa käsittelevää. Suurin osa hänen aihetta käsittelevistä kirjoituksistaan koostuu Louis Couturatin Leibnizin kirjallisesta perinnöstä löytämistä vuonna 1903 julkaistuista luonnoksista.
Gottfried Leibniz Von Boineburg auttoi Leibnizin maineen levittämisessä, ja Leibnizin kirjoittamat muistiot ja kirjeet alkoivat saada osakseen myönteistä huomiota. Leibnizin tehtävä vaaliruhtinaan palveluksessa sai pian diplomaattisen luonteen. Hän julkaisi kuvitteellisen puolalaisen aatelismiehen salanimellä esseen, jossa esitti epäonnistuneesti saksalaista kruununtavoittelijaa Puolan valtaistuimelle.
Gottfried Leibniz Kun kävi ilmi, ettei Ranska osallistuisi Leibnizin Egyptin suunnitelmaan, vaaliruhtinas lähetti vuonna 1673 veljenpoikansa Leibnizin seurassa Lontooseen tapaamaan Britannian hallitusta. Lontoossa Leibniz tutustui Henry Oldenburgiin ja John Collinsiin. Royal Society otti Leibnizin ulkojäsenekseen tämän esiteltyä vuodesta 1670 suunnittelemansa ja rakentamansa laskukoneen, joka kykeni suorittamaan kaikki neljä peruslaskutoimitusta. Matka päättyi kuitenkin kesken vaaliruhtinaan kuoltua. Tämän jälkeen Leibniz palasi Pariisiin, eikä Mainziin, niin kuin oli suunniteltu.
Gottfried Leibniz Vuonna 1711 John Keill kirjoitti Royal Societyn julkaisuun Newtonin oletetulla siunauksella ja syytti Leibnizia Newtonin ajatusten varastamisesta. Tämä pani alulle Leibnizin loppuelämää varjostaneen kiistan kalkyylin keksimisestä. Royal Societyn suorittamat viralliset tutkimukset, joissa Newton oli taustavaikuttajana ja jotka Leibniz vaati käynnistettäväksi maineensa palauttamiseksi, yhtyivät Keillin syytöksiin. 1900-luvulla matematiikan historian tutkijat ovat olleet taipuvaisia vapauttamaan Leibnizin syytöksistä, huomauttaen Leibnizin ja Newtonin järjestelmissä olevista merkittävistä eroista.
Gottfried Leibniz Leibniz tapasi Spinozan vuonna 1676 ja luki joitakin tämän julkaisemattomia kirjoituksia. Siitä saakka häntä on epäilty joidenkin Spinozan ajatusten omimisesta. Vaikka Leibniz ihailikin Spinozan älyä, hän kuitenkin kammosi joitakin tämän ajatuksia suorasukaisesti, erityisesti silloin kun ne olivat ristiriidassa oikeaoppisen kristinuskon opetusten kanssa.
Gottfried Leibniz Charles S. Peirce, Hugh MacColl, Gottlob Frege ja Bertrand Russell jakoivat kaikki Leibnizin unelman symbolisen logiikan, matematiikan ja filosofian yhdistämisestä (logisismi). Leibnizin lähestymistavan huipentuma voidaan nähdä Ernst Schröderin algebrallisessa logiikassa ja C. I. Lewisin modaalilogiikassa.
Gottfried Leibniz Leibnizillä oli luja usko siihen, että iso osa inhimillisestä ajattelusta voitiin palauttaa jonkin sortin laskutoimituksiin, ja että tällaiset laskutoimitukset saattoivat ratkaista monia erimielisyyksiä:
Pii (vakio) Piin voi esittää päättymättömänä sarjana. Eräs varhainen ja yksinkertainen tapa määritellä pii sarjana on Gottfried Leibnizin kehittämä Gregory–Leibniz-sarja:
Gottfried Leibniz Filosofiassa Leibniz edusti René Descartesin ja Baruch Spinozan tavoin 1600-luvun mannermaista rationalismia. Hänen filosofinen pääteoksensa on omaperäisen metafyysisen järjestelmän esittelevä postuumisti julkaistu kirja "Monadologia". Filosofiassa Leibniz muistetaan myös optimismistaan, johtopäätöksestään, jonka mukaan maailmamme on paras, jonka Jumala kykeni luomaan.
Gottfried Leibniz Leibniz kuoli Hannoverissa vuonna 1716. Tuolloin hän oli niin epäsuosiossa, ettei sen enempää Yrjö I (joka sattui juuri tuolloin olemaan lähellä Hannoveria) kuin kukaan mukaan hovista Leibnizin henkilökohtaista sihteeriä lukuun ottamatta osallistunut hautajaisiin. Vaikka Leibniz oli Royal Societyn ja Berliinin tiedeakatemian elinikäinen jäsen, kumpikaan instituutio ei kunnioittanut hänen kuolemaansa. Hänen hautansa oli merkitsemättömänä yli 50 vuotta. Bernard de Fontenelle kirjoitti Leibnizistä ylistävästi Elisabeth Charlotte von der Pfalzin, vaaliruhtinatar Sophien veljentyttären, kehotuksesta.
Gottfried Leibniz Päinvastoin kuin Descartesilla ja Spinozalla Leibnizillä oli läpikotainen filosofinen yliopistokoulutus. Hänen skolastinen ja aristotelinen taustansa näyttää, että Leibniz on saanut paljon vaikutteita yhdeltä Leipzigin professoriltaan, Jakob Thomasiukselta, joka myös valvoi hänen kandidaatintyötään filosofiasta. Leibniz luki innokkaasti myös Francisco Suárezia, myös luterilaisissa yliopistoissa arvostettua espanjalaista jesuiittaa. Leibniz oli kiinnostunut Descartesin, Huygensin, Newtonin ja Boylen uusista menetelmistä ja johtopäätöksistä, mutta katseli heidän töitään silti vahvojen skolastisten silmälasien läpi. Silti Leibnizin menetelmät ja tutkimuskohteet ennakoivat usein 1900-luvun logiikkaa sekä analyyttistä ja kielifilosofiaa.
Leibnizin laki Leibnizin laki (; ”erottamattomien identiteetti” tai ”erottamattomien samuus”) on ontologinen periaate, jonka mukaan oliot tai entiteetit ovat identtisiä eli samoja (yksi ja sama entiteetti), jos niiden kaikki ominaisuudet ovat samoja. Periaatteen on muotoillut saksalainen filosofi Gottfried Wilhelm Leibniz. Se on toinen hänen suurista ontologisista periaatteistaan, toinen on riittävän perusteen periaate.
Gottfried Leibniz Leibnizin lausuma ”elämme parhaassa kaikista mahdollisista maailmoista” veti puoleensa paljon pilkkaa, erityisesti Voltairelta, joka pilkkasi ajatusta koomisessa romaanissaan "Candide" laittamalla Leibniziä parodioineen Tohtori Panglossin toistamaan. Tästä syntyi adjektiivi ”panglossilainen”, joka kuvasi henkilöä joka oli niin naiivi, että uskoi maailman olevan paras mahdollinen.
Gottfried Leibniz Vuonna 1900 Bertrand Russell julkaisi tutkielman Leibnizin metafysiikasta. Pian tämän jälkeen Louis Couturat julkaisi merkittävän tutkielman Leibnizista ja toimitti painoksen hänen ennen julkaisemattomista teoksiaan koskien pääasiassa logiikkaa. Vaikka heidän tekemistään johtopäätöksistä on keskusteltu, he tekivät Leibnizista jossain määrin arvostetun 1900-luvun analyyttisten ja lingvististen filosofien parissa. Leibnizin käyttämä fraasi "salva veritate" (”totuus säilyen” eli sitä muuttamatta) esiintyy W. V. O. Quinen teoksissa. Leibnizin töitä käsittelevää kirjallisuutta alkoi kuitenkin syntyä laajemmin vasta toisen maailmansodan jälkeen. Tämä pätee erityisesti englanninkielisiin maihin.
Gottfried Leibniz Matematiikan alalla Leibniz kehitti differentiaalilaskennan jokseenkin samaan aikaan kuin Isaac Newton. Leibniz julkaisi menetelmän ensimmäisenä – ajatuksen isyydestä syntyi ankara riita, ja jälkikäteen voidaan todeta, että Newton oli Leibnizia ajallisesti edellä, mutta Leibnizin käyttämä merkintätapa jäi kuitenkin myöhempien matemaatikkojen käyttöön. Nykyään on tapana antaa kunnia keksinnöstä molemmille. Leibniz loi myös binäärisen lukujärjestelmän ja rakensi ensimmäisen käyttökelpoisen mekaanisen laskukoneen, joka kykeni kerto- ja jakolaskuihin. Matemaatikko Gregory Chaitin pitää Leibniziä myös ensimmäisten algoritmista informaatioteoriaa sivuavien ajatusten esittäjänä. Bertrand Russell taas on sanonut Leibnizin kehittäneen logiikan 1800-luvun tasolle julkaisematta jääneissä tutkimuksissaan. Leibnizin kirjeenvaihdosta käy ilmi, että hän käytti yhtälöryhmien ratkaisemisessa menetelmää, joka ennakoi puoli vuosisataa hänen jälkeensä keksittyjä determinantteja.
Gottfried Leibniz Leibnizin hidas nousu nykyiseen maineeseen alkoi vuonna 1765 julkaistulla teoksella "Nouveaux Essais", jonka Immanuel Kant luki tarkoin. Vuonna 1768 Dutens toimitti ensimmäisen moniosaisen laitoksen Leibnizin teoksista, ja sitä seurasi 1800-luvulla useita laitoksia. Myös Leibnizin huomattavien henkilöiden, kuten Antoine Arnauld, Samuel Clarke ja Sophia van Hannoverin sekä tämän tyttären Sophia Charlotte van Hannoverin kanssa käymän kirjeenvaihdon julkaisu alkoi.
Gottfried Leibniz Kun Leibniz kuoli vuonna 1716, hänen maineensa oli alamaissa. Hänet muistettiin ainoastaan teoksestaan "Théodicée". Voltairen romaani "Candide" vuodelta 1759 sisältää polemiikkia Leibnizin metafyysistä optimismia vastaan; Leibniz katsoi maailmamme olevan paras mahdollinen maailma. Leibnizilla oli innokas oppilas, Christian Wolff, jonka dogmaattinen ajattelutapa teki Leibnizin maineelle paljon harmia. Filosofiset virtaukset olivat siirtymässä pois 1600-luvun rationalismista ja filosofisista järjestelmistä, joita Leibniz oli innokkaasti kannattanut. Monet alkoivat epäillä, ettei hän olisi keksinyt kalkyyliä itsenäisesti Newtoniin nähden, ja siksi kaikki hänen matematiikkaa ja fysiikkaa käsittelevät teoksensa jäivät syrjemmälle. Samoin hänen lakitieteen, diplomatian ja historian teoksensa nähtiin kiinnostavina vain lyhyen aikaa.
Gottfried Leibniz Leibnizin mukaan aineelliset kappaleet ovat monadikokoelmia. Monadien ei tarvinnut olla pieniä: esimerkiksi ihminen oli monadi, samoin Jumala. Jumalan olemassaolo voidaan johtaa kaikkien muiden monadien keskuudessa vallitsevasta harmoniasta – se oli Jumalan tahtomaa. Sielullista elämää on Leibnizille lukemattomissa eri selvyydenasteissa. Monadeista ovat täydellisimpiä ihmissielut, joilla on itsetajuntaa ja järkeä, eli kykyä käsittää yleisiä totuuksia ja Jumalaa.
Christian Wolff Filosofialtaan Wolff oli rationalisti. Hän yritti Gottfried Leibnizin jalanjäljissä luoda kaikenkattavan aksiomaattisen systeemin tieteissä, myös kosmologiassa, teologiassa ja psykologiassa. Hän kannatti Leibnizin ajatusta ennalta-asetetusta harmoniasta, mutta hylkäsi tämän monadologian.
Gottfried Leibniz Muuta:
Gottfried Leibniz Leibnizia pidetään Isaac Newtonin ohella infinitesimaalilaskennan keksijänä. Leibnizin omien muistiinpanojen mukaan läpimurto tapahtui 11. marraskuuta 1675, kun hän käytti ensimmäisen kerran integraalilaskentaa funktion "y = x" kuvaajan kattaman pinta-alan laskemiseen. Hän määritteli useita merkintätapoja, jotka ovat edelleen käytössä, kuten esimerkiksi integraalimerkin ∫, joka esittää venytettyä S-kirjainta, latinan kielen sanasta "summa"; sekä differentiaalilaskennassa merkintätapana "d"-kirjaimen, latinan sanasta "differentia". Leibniz ei julkaissut mitään tutkimustuloksiaan ennen vuotta 1684.
Gottfried Leibniz Leibniz onnistui viivyttämään saapumistaan Hannoveriin vuoden 1676 loppuun käytyään vielä kerran pikaisesti Lontoossa, missä hän pääsi mahdollisesti tutustumaan joihinkin Newtonin vielä julkaisemattomiin teoksiin. Tätä käytettiin todistusaineistona, kun vuosikymmeniä myöhemmin Leibniziä syytettiin Newtonin ajatusten varastamisesta, vaikka tosiasiassa Newton oli plagioinut Leibniziä, minkä johdosta saksalaisen ja brittiläisen tiedeyhteisön välit tulehtuivat pitkäksi aikaa. Matkalla Lontoosta Hannoveriin Leibniz pysähtyi Haagissa ja tapasi siellä Anton van Leeuwenhoekin, pieneliöiden keksijän. Hän keskusteli myös useita päiviä Baruch Spinozan kanssa. Spinoza oli juuri saanut teoksensa "Etiikka" valmiiksi. Leibniz kunnioitti Spinozan älyä, mutta oli tyrmistynyt tämän tekemistä johtopäätöksistä, jotka olivat ristiriidassa kristinuskon opetusten kanssa.
Gottfried Leibniz Väiteltyään tohtoriksi Nürnbergistä Leibnitz kieltäytyi akateemisesta virasta Altdorfissa ja vietti lopun elämäänsä kahden merkittävän saksalaisen aatelissuvun palveluksessa. Leibnizin ensimmäinen toimi oli palkattuna alkemistina Nürnbergissä, vaikkei hän tiennyt mitään aiheesta. Pian hän tapasi Johann Christian von Boineburgin, Mainzin vaaliruhtinaan Johann Philipp von Schönbornin pääministerin. Von Boineburg palkkasi Leibnizin apulaisekseen ja esitteli hänet pian vaaliruhtinaalle. Leibniz omisti tälle lakioppia käsittelevän esseen toivossa saada työpaikka. Suunnitelma toimi, ja vaaliruhtinas nimitti Leibnizin vuonna 1669 lakien tarkistuskomissioon. Vaikka von Boineburg kuoli loppuvuodesta 1672, Leibniz pysyi tämän lesken palveluksessa vuoteen 1674 saakka.
Gottfried Leibniz Leipzigin yliopisto kuitenkin hylkäsi hänen väitöskirjansa ja kieltäytyi takaamasta hänelle lakitieteen opettajan virkaa. Leibniz lähetti sinne tarkoitetun väitöksensä Nürnbergin lähellä sijaitsevalle Altdorf bei Nürnbergin yliopistolle ja sai tohtoriuden viidessä kuukaudessa.
Gottfried Leibniz Leibniz oli erittäin monipuolinen ja oppinut ihminen. Filosofian ja matematiikan lisäksi Leibniz työskenteli myös fysiikan, tekniikan, biologian, lääketieteen, geologian, psykologian ja tietojenkäsittelyn aloilla. Hän kirjoitti myös politiikasta, laista, etiikasta, teologiasta, historiasta ja filologiasta, sekä jonkin verran myös runoutta. Hänen kirjoituksensa koostuvat kymmenistä tuhansista hajanaisista ja julkaisemattomista kirjeistä ja käsikirjoituksista, joten hänen saavutuksistaan ei ole vielä läheskään täydellistä kuvaa.
Gottfried Leibniz Leibniz sovelsi usein ajattelussaan yhtä tai useampaa seuraavista perustavanlaatuisista filosofisista periaatteista, jotka hän perusteli joskus mutta otti usein annettuna:Leibnizin merkittävin panos metafysiikkaan on hänen teoriansa monadeista. Tämä 1600-luvun rationalismia edustanut järjestelmä on esitelty muutaman kymmenen sivun mittaisessa teoksessa nimeltä "Monadologia". Leibniz ei kuitenkaan julkaissut teosta elinaikanaan, eikä hän myöskään käyttänyt itse 'monadologia'-sanaa, vaan se on keksitty myöhemmin.
Gottfried Leibniz Leibniz on merkittävin loogikko Aristoteleen ja vuoden 1847, jolloin Boole ja De Morgan julkaisivat nykyaikaisen logiikan alullepanneita teoksia, välisenä aikana. Leibniz määritteli keskeisiä ominaisuuksia, joita nykyään kutsutaan sellaisilla nimillä kuin konjunktio, disjunktio, negaatio, identiteetti, osajoukko ja tyhjä joukko. Leibnizin logiikka ja periaatteessa koko hänen filosofiansa voidaan palauttaa kahteen periaatteeseen:Mitä kohtaan (1) tulee, yksinkertaisten ajatusten joukko on paljon suurempi kuin mitä Leibniz ajatteli. Kohdan (2) suhteen Leibniz oli oikeassa siinä, että logiikan voidaan katsoa perustuvan symmetrisiin yhdisteisiin, mutta ne eivät vastaa sen enempää yhteen- kuin kertolaskuakaan. 1900-luvun alkupuolella muotoutunut formaali logiikka vaatii vähimmillään myös negaation sekä kvantifioitujen muuttujien käyttöä.
Preussin tiedeakatemia Preussin tiedeakatemia () on 11. heinäkuuta vuonna 1700 Berliiniin perustettu akatemia. Fredrik Vilhelm III perusti Leibnizin pyynnöstä akatemian nimellä "Kurfürstlich Brandenburgische Societät der Wissenschaften". Akatemian presidentiksi tuli Gottfried Leibniz.
Gottfried Leibniz Leibnizin merkittävimmät teokset ovat:Leibniz kirjoitti kolmella kielellä: skolastisella latinalla, ranskaksi sekä harvemmin saksaksi. Hän julkaisi elämänsä aikana useita pamfletteja ja tieteellisiä artikkeleita, mutta ainoastaan kaksi filosofista kirjaa, "De Arte Combinatoria" ja "Théodicée".
Gottfried Leibniz Myös von Boineburg oli kuollut samana talvena. Leibnizin kahden suojelijan kuoltua hänen täytyi löytää uusi pohja uralleen. Tässä Braunschweigin herttuan Johann Friedrichin vuonna 1669 tekemä kutsu Hannoveriin osoittautui kohtalokkaaksi. Leibniz oli kieltäytynyt kutsusta, mutta aloittanut kirjeenvaihdon herttuan kanssa vuonna 1671. Vuonna 1673 herttua tarjosi neuvonantajan tointa. Leibniz hyväksyi tämän vastahakoisesti kaksi vuotta myöhemmin, kun hänelle oli tullut selväksi, ettei hänelle ollut töitä Pariisissa, jonka älylliseen ilmapiiriin hän oli viehtynyt, eikä myöskään Habsburgien keisarillisessa hovissa.
Gottfried Leibniz Leibnizilla oli lämpimät välit vaaliruhtinatar Sophie von der Pfalzin, hänen tyttärensä Preussin kuningattaren Sophie Charlotte von Hannoverin, sekä Yrjö II:n tulevan puolison Caroline von Ansbachin kanssa. Hän oli näiden kaikkien ystävä ja neuvonantaja ja kävi heidän kanssaan kirjeenvaihtoa.
Digitaalinen filosofia Digitaalinen filosofia on moderni uudelleentulkinta Gottfried Leibnizin metafysiikasta, joka korvaa Leibnizin monadin näkökannoillaan soluautomaatista. Digitaalisesta filosofiasta on olemassa monia muunnoksia, mutta useimmat niistä ovat digitaalisia teorioita, jotka esittävät kaiken fyysisen todellisuuden ja mentaaliset toiminnot digitaalisena informaation prosessointina.
Ramon Llull Tätä ajatusta kehittivät eteenpäin Giordano Bruno 1500-luvulla ja Gottfried Leibniz 1600-luvulla. Leibniz antoi Llullin ajatukselle nimen "ars combinatoria", jolla nimellä se nykyisin yleensä tunnetaan. Joidenkin tietojenkäsittelytieteen tutkijoiden mukaan Llull on eräänlainen informaatiotieteiden "kanta-isä".
Gottfried Leibniz Hannoverin väkiluku oli vain noin 10 000 henkeä, ja sen eristynyt ilmapiiri kävi lopulta Leibnizin hermoille. Hovissa toimiminen oli kuitenkin suuri kunnia, ja hovin arvostus nousi sinä aikana kun Leibniz vaikutti siellä. Vuonna 1692 Braunschweigin herttuasta tuli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vaaliruhtinas. Ison-Britannian vallanperimyslain mukaisesti valta Isossa-Britanniassa Vilhelm III:n ja sisarpuolensa Annan kuoltua siirtyi vaaliruhtinatar Sophielle ja tämän jälkeläisille. Leibnizillä oli osa sopimusta koskevissa neuvotteluissa, vaikka Ison-Britannian parlamentti sensuroikin osan hänen Braunschweigien asiaa ajaneista kirjoituksistaan.
Gottfried Leibniz Braunschweigit suvaitsivat Leibnizin tehtäviensä ulkopuolisia tieteellisiä hankkeita. Hän aloitti työnsä kalkyylin parissa vuonna 1674; varhaisin maininta sen käytöstä löytyy hänen muistikirjoistaan vuodelta 1675. Vuoteen 1677 mennessä hänellä oli valmiina melko yhtenäinen järjestelmä, mutta hän julkaisi sen vasta vuonna 1684. Leibnizin merkittävimmät matemaattiset teokset julkaistiin vuosien 1682 ja 1692 välillä, enimmäkseen hänen ja Otto Mencken vuonna 1682 perustamassa julkaisussa "Acta Eruditorum". Julkaisulla oli merkittävä rooli Leibnizin matemaattisen ja tieteellisen maineen levittämisessä, mikä edelleen laajensi hänen vaikutusvaltaansa diplomatiassa, filosofiassa ja muilla aloilla.
Identiteetti (filosofia) Ontologit sekä mielen- ja kielenfilosofit kysyvät sellaisia kysymyksiä kuin:Perinteinen vastaus on ollut Gottfried Leibnizin näkemyksen mukainen: Kaksi oliota ovat samat jos ja vain jos ne jakavat samat ominaisuudet; tai: Jos kahdella oliolla on samat ominaisuudet, kyseessä on sama olio (Leibnizin laki). Muodollisesti: "x" on sama kuin "y" jos ja vain jos jokainen predikaatti joka on tosi "x":lle on tosi myös "y":lle. Leibnizin laki on vaikuttanut matematiikan filosofiaan ja predikaattikalkyylin kehitykseen.
Gottfried Leibniz Leibnizin ajatuksista on 2000-luvulla kiinnostuttu monella taholla. Nicholas Jolleyn mukaan tämä johtuu muun muassa siitä, että aatehistoriallinen tutkimus 1600- ja 1700-lukuja koskien on antanut paremman kuvan tuon 1600-luvun henkisen vallankumouksen ajattelusta, joka edelsi paremmin tunnettuja 1700- ja 1800-luvun teollisia ja kaupallisia vallankumouksia.
Lisäksi analyyttisessa filosofiassa on käsitelty aiheita, jotka sivuavat Leibnizin identiteettiä, yksilöä ja mahdollisia maailmoja koskevia ajatuksia.
Gottfried Leibniz Venäjän tsaari Pietari Suuri pysähtyi matkallaan Hannoverissa ja tapasi Leibnizin, joka säilytti kiinnostuksen Venäjän asioihin kuolemaansa saakka. Vuonna 1712 Leibniz siirtyi kahdeksi vuodeksi Wieniin ja toimi Habsburgien hovineuvoksena. Kuningatar Annan kuoltua vuonna 1714 vaaliruhtinas Georg Ludwigista tuli vallanperimyslain mukaisesti Englannin kuningas Yrjö I. Vaikka Leibniz oli tehnyt työtä tämän eteen, se ei ollut hänen kunnianhetkiään. Caroline von Ansbachin väliintulosta huolimatta Yrjö I kielsi Leibniziä tulemasta Lontooseen ennen kuin edes yksi osa Braunschweigien suvun historiasta, jonka Yrjön isä oli toimeksiantanut lähes 30 vuotta aikaisemmin, valmistuisi. Leibnizin lukeminen osaksi Lontoon hovia olisi myös loukannut Newtonia, jolla oli brittiläisissä piireissä hyvin korkea asema, ja jonka katsottiin voittaneen kalkyylikiistan. Viimeinen niitti oli Leibnizin ystävän ja puolestapuhujan Sophien kuolema vuonna 1714.
Gottfried Leibniz Leibnizin "vis viva" (latinaa: "elämänvoima") on tiettyjen mekaanisten järjestelmien muuttumaton matemaattinen ominaispiirre. Se voidaan nähdä energiaperiaatteen erityistapauksena. Teoria nähtiin Newtonin ja Descartesin kannattaman liike-energian säilymisen ajatuksen kilpailijana. Siksi tutkijat Englannissa ja Ranskassa olivat taipuvaisia hylkäämään Leibnizin ajatukset. Insinöörit kuitenkin havaitsivat "vis vivan" lopulta hyödylliseksi tiettyjen laskutoimitusten tekemisessä, joten lopulta nämä kaksi lähestymistapaa alettiin nähdä toisiaan täydentävinä.
Gottfried Leibniz Leibnizin vanhemmat olivat Friedrich Leibnütz ja Catherina Schmuck. Hänen isänsä toimi Leipzigin yliopiston moraalifilosofian professorina. Hän alkoi kirjoittaa sukunimensä ”Leibniz” aikuistuttuaan, mutta muut viittasivat häneen usein kirjoitustavalla ”Leibnitz”, joka säilyi 1900-luvulle saakka. Myöhemmällä iällä hän käytti allekirjoituksissa usein nimeä ”von Leibniz”, ja monet kuoleman jälkeen julkaistut laitokset hänen teoksistaan kutsuivat häntä nimellä ”Freiherr [Baron] G. W. von Leibniz”. Mikään lähde ei kuitenkaan vahvista, että hänelle olisi koskaan myönnetty aatelisarvoa. 1600- ja 1700-luvulla sosiaalista nousua tavoittelevat lisäsivät usein keski-iässä liitteen ”de” tai ”von” sukunimiinsä vaikuttaakseen aatelisilta, mitä he eivät todellisuudessa olleet. Muita esimerkkejä ovat Voltaire, Pierre Beaumarchais ja Ludwig van Beethoven.
Idealismi Gottfried Leibnizin monaditeoria kannatti panpsykisminä tunnettua idealismin muotoa.
Metafysiikan esitys Metafysiikan esitys ("Discours de métaphysique") on Gottfried Leibnizin vuonna 1686 julkaisema lyhyehkö, noin kuusikymmensivuinen filosofinen metafysiikkaa käsittelevä tutkielma. Teoksessa Leibniz kehittelee filosofiaansa koskien fyysisiä substansseja, liikettä, kappaleiden resistenssiä sekä Jumalan roolia maailmassa. Teos on jaettu 37:ään lukuun.
Maria Margarethe Kirch Ainoa joka tukia Maria Kirchia, oli akatemian johtaja Gottfried von Leibniz, joka oli pitkään kannustanut häntä ja oli järjestänyt hänen esittelynsä Preussin hovissa 1709, jolloin hän oli tehnyt hyvän vaikutuksen käsitellessään auringonpilkkuja. Edes Leibnizin tuki ei riittänyt kääntämään Akatemian päätä, vaikka Maria jäi ilman tuloja.
Gottfried Leibniz Leibnizin calculus ratiocinator, joka tuo mieleen symbolisen logiikan, voidaan nähdä tapana mahdollistaa tämänkaltaiset laskutoimitukset. Leibniz kirjoitti muistioita, jotka voidaan nähdä tämän symbolisen logiikan perustavina kirjoituksina, mutta ne julkaistiin vasta kun nykyaikainen logiikka oli jo noussut Gottlob Fregen teoksen "Begriffsschrift" sekä Charles S. Peircen ja hänen oppilaidensa kirjoitusten myötä 1880-luvulla. Näin niiden julkaisu tapahtui paljon sen jälkeen George Boole ja Augustus De Morgan olivat laittaneet tällaisen logiikan alulle 1840-luvulla.
Gottfried Leibniz Kun Leibniz oli kahdeksanvuotias, hänen isänsä kuoli jättäen jälkeensä henkilökohtaisen kirjaston, johon Leibnizilla oli pääsy. 12-vuotiaana hän oli opiskellut latinan, kielen, jota käytti koko ikänsä, ja oli alkanut opetella kreikkaa. Hän aloitti isänsä yliopistossa 15-vuotiaana ja valmistui 20-vuotiaana erikoistuen lakiin ja halliten hyvin klassisen kirjallisuuden, logiikan, skolastisen filosofian ja teologian. Hänen matemaattinen koulutuksensa ei kuitenkaan vastannut ajan ranskalaisia ja brittiläisiä standardeja. Vuonna 1666 hän julkaisi ensimmäisen teoksensa "De Arte Combinatoria" (”Yhdistelmien taiteesta”).
Gottfried Leibniz Vaaliruhtinas Ernst August antoi Leibnizin tehtäväksi Braunschweigin suvun historiikin kirjoittamisen, ulottuen taaksepäin aina Kaarle Suureen saakka tai kauemmaksikin. Ruhtinas toivoi teoksen edistävän dynastiansa rakentamista. Vuosien 1687 ja 1690 välillä Leibniz matkusteli laajalti Saksassa, Itävallassa ja Italiassa etsien materiaalia tätä hanketta varten. Vuosikymmenet kuluivat, mutta teos ei valmistunut. Seuraava vaaliruhtinas oli melko tuskastunut Leibnizin viivyttelyyn. Leibniz ei koskaan saanut teosta valmiiksi, osittain muun kirjallisen toimintansa vuoksi, mutta osittain myös siksi, että hän halusi välttämättä kirjoittaa laajan tutkimukseen perustuvan teoksen, vaikka hänen suojelijansa olisivat olleet tyytyväisiä pieneen mutta suosittuun sukupuun ja selitykset sisältävään kirjaan, joka olisi valmistunut muutamassa vuodessa. Leibniz kuitenkin suoritti suuren osan tilatusta työstä: kun hänen kokoamansa materiaali Braunschweigin suvusta lopulta julkaistiin 1800-luvulla, se täytti kolme osaa.
Hannover Kaupungin yliopisto on nimeltään Gottfried Wilhelm Leibniz Universität Hannover eli LUH.
Gottfried Leibniz Vuonna 1677 Leibniz ylennettiin omasta pyynnöstään oikeusneuvokseksi, jossa virassa hän toimi loppuikänsä. Hän palveli Braunschweigien hovissa kolmea perättäistä hallitsijaa historioitsijana, poliittisena neuvonantajana ja hovin kirjaston hoitajana. Seurauksena hän kirjoitti laajalti kaikista niistä poliittisista, historiallisista ja teologisista kysymyksistä, jotka koskivat herttuakuntaa. Hänen kirjoituksensa ovat arvokkaita tuon ajan historiantutkimuksen kannalta.
Gottfried Leibniz Leibniz kirjoitti useita pamfletteja, usein anonyyminä, Braunschweig-Lüneburgien puolesta, merkittävimpänä "De jure suprematum", joka käsittelee yksinvaltiuden luonnetta. Teoksista ainoastaan yksi merkittävämpi, "Nouveaux essais sur l’entendement humain", ilmestyi kuoleman jälkeen. Vasta vuonna 1895, kun Bodemann sai valmiiksi luettelonsa Leibnizin käsikirjoituksista ja kirjeenvaihdosta, Leibnizin kirjallisen perinnön laajuus valkeni: häneltä oli säilynyt 15 000 kirjettä yli tuhannelle eri vastaanottajalle sekä yli 40 000 muuta kirjoitusta. Näistä kirjeistä monet olivat esseepituisia. Suurin osa kirjeenvaihdosta erityisesti vuoden 1685 on edelleen julkaisematta, ja suurin osa julkaistuista on julkaistu vasta 1900-luvun loppupuolella.Ensyklopedia-artikkeleita:
Multiversumi Multiversumin mahdollisuus on nostanut esiin monia niin tieteellisiä, filosofisia kuin teologisiakin kysymyksiä. Filosofiassa asiaa on pohdittu runsaasti alkaen Gottfried Leibnizin mahdollisia maailmoja koskevista ajatuksista. Leibnizille Jumalan mieli sisälsi äärettömän määrän mahdollisia maailmoja, jos Hän valitsee vain yhden. Voltairen romaani "Candide" vuodelta 1759 sisältää polemiikkia Leibnizin metafyysistä optimismia vastaan; Leibniz katsoi maailmamme olevan paras mahdollinen maailma.. Filosofeilla on myös logiikan haara, joka erikoistuu asiaan: päteekö jokin asia kaikissa mahdollisissa maailmoissa vai päteekö se vain yhdessä maailmassa - ja tällä on vaikutuksensa kielen filosofiaan, jonka nimi on mahdollisten maailmojen semantiikka ja josta kirjoittaa muiden muassa Saul Kripke.
Panpsykismi Panpsykismi ei ole uusi aatesuunta, vaan esimerkiksi jo Gottfried Leibniz ja Baruch Spinoza kannattivat sitä 1600-luvulla.
Duns Scotus Tämä tulkinta mahdollisuudesta ja välttämättömyydestä kävi siis Gottfried Leibnizin mahdollisiin maailmoihin liittyvän modaliteettikäsityksen edellä.
Gottfried Leibniz Leibnizin aikuisiällä Euroopan politiikka pyöri pitkälti Ranskan Ludvig XIV:n ympärillä Ranskan sotilas- ja talousmahdin tukemana. Samaan aikaan kolmikymmenvuotinen sota oli jättänyt saksankielisen Euroopan hajanaiseksi, nääntyneeksi ja taloudellisesti taantuneeksi. Ranskan suorittama väkivaltainen valtaus Elsassissa vuonna 1670 aiheutti Saksassa huolta Ludvig XIV:n suunnitelmista. Leibniz suunnitteli suojelevansa saksankielisiä maita kääntämällä Ranskan huomio toisaalle seuraavasti. Ranska kutsuttaisiin valtaamaan Egypti, joka toimisi astinlautana Alankomaiden Itä-Intian valtaamiseksi. Vastapalveluksena Ranska lupaisi jättää Saksan ja Alankomaat rauhaan. Tämä suunnitelma sai vaaliruhtinaan tuen. Vuonna 1672 Ranskan hallitus kutsui Leibnizin Pariisiin, mutta suunnitelma jäi pian todellisten tapahtumien jalkoihin. Napoleonin epäonnistunut Egyptin sotaretki vuonna 1798 voidaan nähdä Leibnizin suunnitelman tahattomana toteutumana.
Hartmut Michel Vuonna 1986 Michelille myönnettiin Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto, joka on korkein Saksan valtion tutkimusyhteisön myöntämistä huomionosoituksista.
Gottfried Leibniz Leibniz ei koskaan mennyt naimisiin. Hän oli silloin tällöin valittanut rahanpuutetta, mutta hänen ainoalle perilliselleen, sisarensa ottopojalle, jättämänsä omaisuus todisti, että Braunschweigit olivat maksaneet hänelle hyvin. Diplomaattisessa toiminnassaan hän oli välillä ajan tavan mukaan häikäilemätön, ja silloin tällöin hän muutti jälkeenpäin kirjoituksiensa sisältöä ja niihin merkittyjä ajoituksia, mikä saattoi hänet huonoon valoon kalkyylikiistassa. Muuten hänet tunnettiin hyväkäytöksisenä seuramiehenä, jolla oli paljon ystäviä ja ihailijoita ympäri Eurooppaa.
Gottfried Leibniz Leibniz esitti, että maalla on sula ydin, ja oli näin myös nykyaikaisen geologian edelläkävijä. Embryologiassa hän oli preformationisti, mutta katsoi myös, että organismit syntyvät, kun loputon määrä mahdollisia mikrorakenteita yhdistyy kertautuvasti. Biologiassa ja paleontologiassa hän tutki anatomiaa ja fossiileita tehden vertailevia tutkimuksia. Lääketieteessä hän kehotti aikansa lääkäreitä perustamaan teoriansa yksityiskohtaisiin vertaileviin havaintoihin ja kokeisiin ja erottamaan tiukasti tieteelliset näkemykset metafyysisistä.
Ennalta-asetettu harmonia Ennalta-asetettu harmonia tai ennalta säädetty harmonia () on Gottfried Leibnizin parallelistinen filosofinen teoria kausaliteetista. Sen mukaan jokainen substanssi vaikuttaa ainoastaan itseensä, mutta kaikki kaikkeuden substanssit (sekä aineelliset että henkiset) näyttävät kaikesta huolimatta olevan kausaalisissa suhteissa toisiinsa, koska Jumala on ikään kuin ohjelmoinut ne etukäteen toimimaan harmoniassa toisiinsa nähden. Leibnizin termi tällaisille substansseille oli "ikkunattomat monadit".
Le Sagen gravitaatioteoria Christiaan Huygens oli ensimmäinen, jolle Fatio kertoi teoriastaan, mutta ei koskaan hyväksynyt sitä. Fatio uskoi, että hän oli saanut Huygensin vakuuttuneeksi teorian risti­riidatto­muudesta, mutta Huygens kiisti tämän eräässä kirjeessään Gottfried Leibnizille. Fatio kävi itse myös Leibnizin kanssa lyhyen kirjeenvaihdon teoriastaan. Leibniz arvosteli teoriaa siitä, että se edellytti hiukkasten välille tyhjää tilaa, minkä hän itse hylkäsi filosofisin perustein. Jakob Bernoulli osoitti kiinnostusta Fation teoriaa kohtaan ja pyysi Fatiota kirjoittamaan ajatuksensa gravitaatiosta täydelliseksi käsikirjoitukseksi, minkä Fatio todella tekikin. Bernoulli teki käsikirjoituksesta kopion, joka nykyisin on Baselin yliopiston kirjastossa ja joka oli Boppin toimittaman painoksen perustana.
Rationalismi (tietoteoria) Jotkut rationalistit ovat katsoneet, että kaikki mahdollinen tieto voidaan johtaa deduktiivisella päättelyllä fundamentalistisista perusteista, kuten geometrian aksioomista. Tämä näkemys kuvaa erityisesti Baruch Spinozan ja Gottfried Leibnizin ajattelua. He kehittivät rationalismia vastatakseen René Descartesin esiin nostamiin tietoteoreettisiin ja metafyysisiin ongelmiin. Sekä Spinoza että Leibniz katsoivat, että kaikki tieto, mukaan lukien tieteellinen tieto, oli "periaatteessa" saavutettavissa pelkästään järkeä käyttämällä, vaikka kumpikin havaitsi, ettei se ollut "käytännössä" mahdollista ihmisille muuten kuin joillain erityisillä alueilla, kuten matematiikassa. Toisaalta Leibniz myönsi, että "olemme kaikki empiristejä kolmessa neljäsosaa toiminnassamme".
Gottfried Leibniz Leibnizin järjestelmässä kaikki olevainen on kokoonpantu jakamattomista, häviämättömistä alkuosasista, "monadeista". Monadit olivat ”substantiaalisia olemusmuotoja”, sielullisia ja tajuavia olentoja, sekä aistimisen kohteita. Niillä oli seuraavat ominaisuudet: ne ovat ikuisia, jakamattomia, yksilöllisiä, omien lakiensa alaisia, eivät vuorovaikutuksessa toistensa kanssa, ja kukin heijastaa koko muuta kaikkeutta ennalta säädetyn harmonian mukaisesti. Monadit olivat voimapisteitä: substanssi oli voimaa, kun taas avaruus, aine ja liike olivat olemassa vain ilmiömaailmassa.
Jürgen Mittelstraß Mittelstraß on paavillisen tiedeakatemian jäsen. Hänellä on kunniatohtorinarvoja sekä Saksassa että ulkomailla. Hänelle on myönnetty ensimmäisen luokan "Bundesverdienstkreuz" ja vuonna 1989 Gottfried Wilhelm Leibniz -palkinto.
Occamin partaveitsi Antipartaveitsiä ovat muotoilleet myös Gottfried Wilhelm Leibniz, Immanuel Kant ja Karl Menger. Leibnizin versio sai runsauden periaatteen (niin kuin Arthur Lovejoy on sitä kutsunut) muodon. Ajatuksen mukaan Jumala loi kaikkein monipuolisimman ja runsaimman kaikista mahdollisista maailmoista. Kant halusi rajoittaa Occamin partaveitsen seuraamuksia ja loi siksi oman vastapartaveitsensä: "entium varietates non temere esse minuendas" (”olevan monimuotoisuutta ei tulisi vähentää harkitsemattomasti”).
Laskin Ensimmäisen laskevan koneen kehitti saksalainen tieteilijä Wilhem Schickard noin vuonna 1623.Ensimmäisiä automaattisia laskimia olivat Blaise Pascalin ja Gottfried Leibnizin 1600-luvulla kehittämät mekaaniset laskukoneet. Blaise Pascal keksi Ranskassa vuonna 1642 koneen, joka laski yhteen- ja vähennyslaskuja. Kone toimi hammaspyörillä, joita liikuteltiin puikkoja vääntämällä. Leibniz rakensi hieman myöhemmin koneen, joka pystyi suorittamaan myös kerto- ja jakolaskuja automaattisesti.
Runsauden periaate Gottfried Leibniz katsoi, että paras kaikista mahdollisista maailmoista toteuttaisi kaikki aidot mahdollisuudet. Immanuel Kant uskoi runsauden periaatteeseen, mutta ei sen empiiriseen verifioitavuuteen.
Riittävän perusteen periaate Riittävän perusteen periaate (myös riittävän syyn periaate) on ontologinen periaate, joka sanoo, että mitä tahansa tapahtuukin, tapahtuu syystä: toisin sanoen mikään asiaintila ei voi vallita eikä mikään väittämä voi olla tosi, ellei ole riittävää syytä, miksi asia ei olisi toisin. Periaate on tavallisesti laitettu Gottfried Leibnizin nimiin, vaikkakin ensimmäinen joka käytti sitä oli antiikin kreikkalainen Anaksimandros. Leibniz käytti periaatetta kirjeenvaihdossaan Isaac Newtonin ja Samuel Clarken kanssa.
Kolmioluku Gottfried Wilhelm Leibniz laski kolmiolukujen käänteislukujen sarjan arvon. Kun summassa oli n termiä, tuli summaksi formula_52 ja kun termejä oli äärettömästi tuli sarjan arvoksi 2.
Robert Merrihew Adams Adams on keskittynyt suurelta osin pahan ongelman teologisiin vastauksiin uskonnonfilosofiassa. Filosofian historian tutkijana hän on tutustunut erityisesti Søren Kierkegaardiin ja Gottfried Leibniziin.
Atomismi Ruđer Josip Bošković tarjosi ensimmäisenä yleisen matemaattisen teorian atomismin tueksi. Hänen teoriansa perustui Isaac Newtonin ja Gottfried Leibnizin ajatuksiin, mutta hän kehitti niitä edelleen niin, että hän pystyi soveltamaan niitä atomifysiikkaan.
Filosofisia tutkielmia Filosofisia tutkielmia on suomennettu kokoelma Gottfried Leibnizin teoksia. Teoksen ovat toimittaneet Tuomo Aho ja Markku Roinila ja sen on julkaissut Gaudeamus. Käännökset ovat latinan-, ranskan-, englannin- ja saksankielisistä alkuteksteistä.
Analyyttinen ja synteettinen Historiallisesti analyyttinen ja synteettinen totuus -jaottelu on peräisin David Humen tekemästä erottelusta empiiristen tosiseikkojen ja järjen välttämättömien totuuksien välillä. Vastaava erottelu esiintyy myös Gottfried Leibnizilla (välttämätön ja ei-välttämätön eli kontingentti). Hume ja Leibniz kuitenkin samastivat analyyttinen–synteettinen-jaottelun 
a priori – a posteriori -jaotteluun. Nämä luokittelut erotti toisistaan Immanuel Kant, joka luokitteli mahdolliset tiedon lajit nelikentäksi ja asetti kysymyksen synteettisen apriorisen tiedon mahdollisuudesta.
Compossibilis Compossibilis (lat. "com-", 'yhdessä', 'kanssa' + "possibilis", 'mahdollinen') on filosofinen käsite, joka on peräisin Gottfried Leibniziltä. Leibnizin mukaan täydellinen yksilöllinen asia (esimerkiksi henkilö) koostuu ominaisuuksistaan, ja nämä määräävät henkilön suhteet muihin henkilöihin. Yksilön olemassaolo saattaa olla ristiriidassa toisen olemassaoloon. Mahdollinen maailma on tehty yksilöistä, jotka ovat yhteensopivia, "compossibilis", eli yksilöitä, jotka voivat olla olemassa yhdessä. Mahdolliset maailmat ovat olemassa mahdollisuuksina Jumalan mielessä. Yksi maailma sitten realisoituu oikeaksi maailmaksi, ja tämä on kaikkein paras maailma.
Nicolaus I Bernoulli Bernoulli esittelee tärkeimmät saavutuksensa kirjeissään, erityisesti kirjeissään Pierre Rémond de Montmortille. Merkittävä on erityisesti Pietarin paradoksi. Hän oli yhteydessä myös Gottfried Leibniziin ja Leonhard Euleriin.
Monadologia Monadologia ("Monadologie", 1714) on Gottfried Leibnizin filosofinen pääteos ja teos joka määrittää hänen filosofiansa sisällön parhaiten. Teos käsittelee monadeja eli formaaleja jakamattomia perusyksiköitä (vrt. atomi), jotka eivät kuitenkaan ole fyysisiä vaan metafyysisiä.
Gottfried Leibniz "Théodicée" esitteli termin teodikea ja pyrki oikeuttamaan maailman epätäydellisyydet selittämällä, että maailmamme on kuitenkin paras mahdollinen kaikista maailmoista. Maailman täytyy olla paras mahdollinen ja tasapainoisin, koska sen oli luonut täydellinen Jumala.
Funktion differentiaali Differentiaalit esitteli ensimmäisenä Gottfried Wilhelm Leibniz, jonka heuristinen ja intuitiivinen ajatus oli esittää dy äärimmäisen pienenä suureen y muutoksena. Muutos dy oli pienempi kuin mikään reaaliluku, mutta ei kuitenkaan aivan nolla. Tällaisia lukuja on kutsuttu infinitesimaaleiksi ja niiden käytön perinne juontaa Euroopassa Kreikan antiikkiin. Yhdessä muuttujan x muutoksen dx kanssa voitiin nyt esitellä muutosnopeus dy/dx, joka kutsutaan Leibnizin merkinnäksi derivaatalle. Vaikka luvut dy ja dx olisivatkin äärimmäisen pieniä lukuja ei osamäärä dy/dx sitä ole.
Logiikan historia Historiallisesti René Descartes saattoi olla ensimmäinen filosofi, joka sai ajatuksen algebran, ja erityisesti sen yhtälöiden ratkaisemiseen käyttämien menetelmien, käyttämisestä tieteellisessä tutkimuksessa. Päättelyn kalkyylin ajatusta kehitti erityisesti Gottfried Wilhelm Leibniz. Hän oli ensimmäinen, joka muotoili ajatuksen laajalti sovellettavissa olevasta matemaattisen logiikan järjestelmästä. Merkittävä osa hänen aiheen kannalta oleellisista kirjoituksistaan julkaistiin kuitenkin vasta 1900-luvun alussa, ja kaikkia ei ole julkaistu vieläkään. Nykyinen ymmärrys Leibnizin merkityksestä on kehittynyt vasta 1980-luvulta alkaen.
Pahan ongelma Pahan ongelman nimitys "teodikea" (kreikan sanoista "theos" jumala, "dike" oikeudenmukaisuus) on peräisin Gottfried Leibnizin teoksesta "Théodicée" vuodelta 1710. Teodikea merkitsee jumalan hyvyyden puolustamista pahan olemassaolosta huolimatta.
Anne Conway Hänen ainoa säilynyt tutkielmansa on "Principles of the Most Ancient and Modern Philosophy", joka julkaistiin anonyymisti vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1690. Hänen filosofiansa, muun muassa ajatus monadeista, vaikutti Gottfried Leibniziin.
Mieli–ruumis-ongelma Psykofyysinen parallelismi tai lyhyesti parallelismi on näkemys, jonka mukaan mielellä ja ruumiilla on erillinen ontologinen asema, eivätkä ne vaikuta toisiinsa kausaalisesti. Sen sijaat ne toimivat rinnakkaisilla poluilla samaan tahtiin ja ainoastaan näyttävät vaikuttavan toisiinsa. Tätä näkemystä kannatti erityisesti Gottfried Leibniz. Vaikka Leibniz olikin ontologinen monisti joka uskoi, että oli olemassa vain yhdentyyppisiä substansseja (monadeja) ja että kaikki oli palautettavissa niihin, hän kuitenkin katsoi, että ”henkisen” ja ”fysikaalisen” välillä oli merkittävä ero, mitä tuli kausaatioon. Hän katsoi, että Jumala oli järjestänyt asiat ennalta niin, että mielet ja ruumiit olisivat harmoniassa toistensa kanssa. Tätä kutsutaan ennalta-asetetuksi harmoniaksi.
Philosophiae Naturalis Principia Mathematica Vaikka oletetaan, että Newton johti planeettojen liikettä kuvaavan lain käyttäen hyväkseen kehittämiään fluksioiden ja fluenttien matematiikkaa (joista nykyisin käytetään Gottfried Leibnizin termejä differentiaali- ja integraalilaskenta), perustuvat "Principian" todistukset Almagestin tapaan klassiseen geometriaan. On luultavaa, että Newton ajatteli vallankumouksellisten ajatustensa tulevan paremmin hyväksytyiksi, jos ne esitellään perinteisillä merkintätavoilla uusien matemaattisten notaatioiden sijaan. Toinen oletus on, ettei Newton halunnut uusia matemaattisia menetelmiään julkisiksi (mikä myöhemmin johtikin pitkään kiistaan Leibnizin kanssa siitä, kenelle kunnia uudesta menetelmästä kuului).
Konseptualismi Konseptualismi oli joko eksplisiittisesti tai implisiittisesti osana monien uuden ajan filosofien ajattelua, mukaan lukien René Descartes, John Locke ja Gottfried Leibniz. Konseptualismi esiintyi kuitenkin usein melko yksinkertaistetussa muodossa verrattuna keskiajan yksityiskohtaisiin teorioihin.
Alexander Gottlieb Baumgarten Alexander Gottlieb Baumgarten (17. heinäkuuta 1714 Berliini – 27. toukokuuta 1762 Frankfurt an der Oder) oli saksalainen filosofi. Hän oli Gottfried Leibnizin ja Christian Wolffin seuraaja, ja antoi termille "estetiikka" sen nykyisen merkityksen.
Herakles Herakles oli ylijumala Zeuksen ja kuningatar Alkmenen poika, jonka synty on kreikkalaisen mytologian tyypillinen jumalan ja ihmisen kohtaamistarina: Zeus huijasi Alkmenea valepuvussa, tämän aviomiehen hahmossa. Tyypillistä on myös, että Zeuksen vaimo Hera vainosi mustasukkaisuuttaan Heraklesta. Hera yritti estää Herakleen syntymän ja tämän kasvettua aikuiseksi ajoi hänet hulluuskohtaukseen, jossa Herakles surmasi vaimonsa ja lapsensa. Delfoin oraakkeli langetti Herakleelle rangaistuksen, jonka mukaan tämän täytyi suorittaa kymmenen urotyötä veriviholliselleen kuningas Eurystheukselle. Urotyöt suoritettuaan Herakles tulisi kuninkaaksi ja saisi kuolemattomuuden. Eurystheus hylkäsi urotöistä kaksi - Lernan Hydran ja Augeiaan tallit - joten määräksi tuli 12.
Amfitryon Amfitryon oli kenraali, ja hän surmasi vahingossa setänsä Elektryonin ja joutui pakenemaan kihlattunsa Alkmenen, Elektryonin tyttären kanssa Thebaan enonsa Kreonin, Theban kuninkaan suojiin. Alkmene kieltäytyi menemästä naimisiin Amfitryonin kanssa, ennen kuin tämä oli kostanut hänen kaikkien veljiensä surmaajille. Amfitryonin poissa ollessa Zeus vieraili Alkmenen luona tämän aviomieheksi naamioituneena, ja Alkmene synnytti kaksoset: Ifikles oli Amfitryonin poika, Herakles Zeuksen poika.
Ifikles Ifikles oli Amfitryonin ja Alkmenen poika ja nuorempi kaksosveljeksistä, joista toinen oli Zeuksen siittämä Herakles. Ifikleellä ja hänen vaimollaan Automedusalla oli poika Iolaos, joka avusti setäänsä Heraklesta useissa tämän urotöissä.