mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Chillagoe Chillagoen taustalla oli Kurikan idea teosofis-sosialistisesta ihanneyhteisöstä jossakin Suomen ulkopuolella, ja Chillagoe oli hänen ensimmäinen edes jotenkin toteutunut hankkeensa ennen Sointulaa ja Sammon Takojia. Kurikka sai ajatuksen perustaa ihanneyhteisönsä Queenslandin osavaltioon, joka tuohon aikaan värväsi aktiivisesti siirtolaisia maksamalla heidän laivamatkansa Lontoosta Australiaan. Kurikka sai houkutelluksi Suomesta mukaansa viisi poikamiestä ja yhden perheellisen miehen, tämän vaimon ja heidän kolme lastaan. Lokakuussa 1899 he saapuivat perille, ja Matti Kurikka otettiin vastaan tärkeänä henkilönä, jota haastateltiin sikäläisiin lehtiin. Queenslandiin saapui nopeasti yhteensä 175 suomalaista, joista 78 luetaan Kurikan kannattajiksi. Tulijat kuitenkin pettyivät pian paikallisiin olosuhteisiin, ja australialaiset puolestaan pitivät suomalaisia laiskoina, kielitaidottomina ja liian työväenhenkisinä niin, että lopettivat heidän värväyksensä.
Kurikan vaakuna Kurikan kaupunginvaltuusto hyväksyi 31. joulukuuta 2008 pidetyssä juhlaistunnossaan parhaimmaksi asetetun, nimimerkin ”Lohenpyrstöliitosta veistellen”, vaakunan Kurikan uudeksi vaakunaksi. Samassa istunnossa paljastettiin myös, että vaakunan oli suunnitellut kuva-artesaani Kirsi-Maaria Markus Jurvasta. Mirja Koivisto ja Kati Alho olivat toiseksi ja kolmanneksi parhaiden ehdotusten tekijät. Voittajatyön suunnittelija sai 1 200 euron palkinnon. Istunnossa vaakunasta vastannut toimikunta sai moitteita vaakunavalinnan huonosta hoidosta. Kaupunginvaltuutetuilla ei valtuutettu Lasse Mukkalan mukaan ollut aikaa tutustua eri vaakunavaihtoehtoihin kuin lyhyen ajan. Siitä huolimatta valtuusto hyväksyi vaakunan yksimielisesti. Kurikan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Pekka Heikkilä toivoi uuden vaakunan muodostavan yhteishenkeä uuden kaupungin asukkaiden välille. Kurikan ja Jurvan kuntaliitos tuli voimaan vuoden 2009 alussa.
Niinistönjärvi Niinistönjärvi on pieni, soistunut ja matala järvi Kurikan keskiosassa. Järven mataluus ja soisuus johtuu järven kuivattamisesta 1900-luvulla. Pinta-alaa Niinistönjärvellä on noin 0,5 neliökilometriä. Kuivattamisesta huolimatta järvellä on jonkin verran avovettäkin jäljellä. Niinistönjärven kiertää luontopolku ja luoteisrannalla sijaitsee nuotiopaikka.
Korvajärvi (Jalasjärvi) Korvajärvi on pieni järvi Kurikan kunnassa, entisen Jalasjärven kunnan länsiosan Korvajärvenkylässä. Pinta-alaa järvellä on 0,73531 neliökilometriä, ja se on Kyrönjoen valuma-alueen 18. suurin järvi. Järven eteläosassa sijaitsee uimaranta. Korvajärven rannalla on viisi loma-asuntoa (vuonna 2005).
Koskimäki (Kurikka) Koskimäestä on matkaa Jurvan keskustaan noin kolme kilometriä, Vaasaan noin 54 kilometriä ja Seinäjoelle noin 53 kilometriä. Linnuntietä Jurvan Niemenkylään on matkaa 3,9 kilometriä. Kantoloukon, Pyörnin ja Koivuportaankylän läheisyydessä sijaitsee Kivi- ja Levalammen tekojärvi. Edellämainitut alueet kuuluvat Koskimäen kyläyhteisöön läheisesti.
Rinta-Kurikan talonpoikaiskartano Isovihan aikana sai kartano taas korkea-arvoisen vieraan, kun 15. päivänä helmikuuta 1714 mainitaan Tsaari Pietari Suuren käskystä Suomen miehittänyttä Venäjän armeijaa komentaneen ruhtinas Mihail Golitsyn tulleen joukkoineen n. 11 000 miestä idästä Kurikkaan pitkin Kyrönkankaan talvitietä, joka johti Vähä-Kurikan kartanolle. Joukot marssivat talon pihan läpi vievää talvitietä ja ylittivät Kyrönjoen talon vierestä, Kurikanlahden eteläpuolelta. Tässä nähtiin kuulua Napuen taistelua edeltävä ensimmäinen yhteenotto, kun Kurikan kirkon puolella vastarannalla oli ruotsalaisen kenraali Carl Gustaf Armfeltin n. 100 miehen etuvartio käsittäen ainakin 30 miehen vahvuisen Ratsuväkijoukon , 20 miehen vahvuisen jalkaväen ja joukon talonpoikia. Kahakan jälkeen Etuvartion rippeet pakenivat kohti Isoakyröä ja Golitsyn joukkoineen jäi Kurikan keskustan paikkeille tai ehkä meijerinlahden jäälle lepäämään,kuten Klaus Flemingin joukot tekivät juuri ennen nuijasodan taistelua reilu vuosisata aiemmin vuonna 1597. Kartanon isäntähän oli tuolloin myös kirkonisäntä Yrjö Matinpoika Wähä-Kurikka, joka on saattanut auttaa asiaa, sillä ruhtinas Golitsyn panetti peitsimiehet vahtiin Kurikan kirkon ovelle ryöstelyn estämiseksi. Tämä oli erikoista sillä Tsaari oli määrännyt Golitsynin käyttämään poltetun maan taktiikkaa Pohjanmaalla. Katso myös oikealla oleva kartta v. 1756, joka on suurin piirtein näiltä ajoilta.
Pertti Kurikan Nimipäivät Pertti Kurikan Nimipäivät sai alkunsa vuonna 2009 Helsingin Konalassa kehitysvammaisille palveluja tarjoavan Lyhty-yhdistyksen taidetyöpajalla, kun elokuvaohjaaja Pekka Karjalainen halusi elokuvaansa "Vähän kunnioitusta" esiintymään kehitysvammaisista kootun bändin. Yhdistyksessä toimi useita yhtyeitä, mutta elokuvaa varten päätettiin perustaa kokonaan uusi, joka muodostettiin vahvan punk-taustan omaavan kitaristi Pertti Kurikan ympärille. Kurikka sävelsi kesällä 2010 ensi-iltaan tullutta elokuvaa varten kappaleen ”Kallioon”, jonka yhtyeen laulaja Kari Aalto sanoitti.
Matti Kurikka Kurikka asettui asumaan maatilalle Penkereen kylään Connecticutissa. Hän eli viimeiset vuotensa kasvattamalla kanoja ja kirjoittelemalla amerikansuomalaisiin lehtiin. Kurikka myös suunnitteli uusien siirtokuntien perustamista suunnitelmien jäädessä kuitenkin ajatuksen asteelle. Lokakuussa 1915 hän kuoli Westerlyssä, Rhode Islandilla, sydänhalvaukseen.
Hirvijärvi (järvi Jalasjärvellä) Hirvijärvi on matala, runsaskasvustoinen ja peltojen ympäröimä järvi Kurikan kunnassa, entisen Jalasjärven kunnan Hirvijärven kylässä. Pinta-alaa järvellä on 0,75 neliökilometriä, ja se kuuluu Kyrönjoen valuma-alueeseen. Järven pohjoispäässä, paikassa, jossa Hirvijoki ja Hirviluoma laskevat järveen, sijaitsee lintutorni. Myös järven kaakkoispuolella, keskellä järveä sijaitsee lintutorni. Hirvijärven laskujoki on Leväjoki. Vuoden 2011 aikana Hirvijärvi ruopattiin kauttaaltaan ja keväällä 2012 sen vedenpintaa nostettiin noin metrillä. Myös laskujoki Leväjokea uudistettiin.
Kurikan vaakuna Vaakunan heraldinen selitys on ”hopea-sinikatkoisen kilven yläkentässä sininen hirvenpää, jonka kieli ja hampaat punaiset; alakentässä kaksi hopeista piikkinuijaa ristikkäin”. Kurikan vanhassa vaakunassa on havaittavissa suuntaus, jossa kunnanvaakunoihin haettiin jokin kansatieteellinen esine. Useasti esine viittaa vielä kunnan historiaan, elinkeinoon tai nimeen. Kurikan vaakunan piikkinuijat viittaavat kunnan nimeen ja Santavuoren taisteluun. Kuvioiltaan vaakuna on suomalaiselle kunnalle tyypillinen: Suomen kunnanvaakunoiden kuva-aiheina on monesti eläin ja hirvi on Kurikan vanhan vaakunan lisäksi kuvattuna esimerkiksi tietenkin Hirvensalmen, myös Hollolan ja Mäntsälän vaakunassa.
Sointula Vuonna 1904 yhteisön ja epäkäytännöllisen Kurikan välit tulehtuivat, ja Kurikka jätti Sointulan vieden mukanaan puolet yhteisöstä. Huonon taloudenhoidon lisäksi yksi riidan aiheista oli Kurikan radikaalit ajatukset vapaasta rakkaudesta, joita hän kirjoitteli "Aika"-lehteen. Saarella ei harrastettu vapaata rakkautta, mutta Kurikan kirjoittelut saivat aikaan villejä huhuja mantereen puolella. Jäljelle jääneet yrittivät selvitä veloista, mutta tehtävä osoittautui ylivoimaiseksi, ja vuonna 1905 Kalevan Kansa joutui vararikkoon. Suurin osa saarta palasi Kanadan valtion omistukseen. Yhteisön jäsenet saivat kuitenkin pitää omat palstansa ja talonsa.
Janne Kurikka Kurikka lopetti uransa keväällä 2008.
Pauli Kurikka Kurikka valmistui lentoupseeriksi 1950 ja oli Pilvenveikkojen jäsen.
Tuiskula (Kurikka) Tuiskula on kylä Kurikassa. Kylässä on noin neljäsataa asukasta.
Pertti Kurikan Nimipäivät Pertti Kurikka ilmoitti lopettavansa rockin soiton täytettyään 60 vuotta ja yhtye lopetti toimintansa Kurikan syntymäpäivänä 26. joulukuuta 2016. On the Rocks -klubilla Helsingissä pidetyn keikan liput maksoivat 60 senttiä. Helsingin Sanomien Otto Talvio kuvailee yhtyeen viimeistä keikkaa hikiseksi, ahtaaksi ja tunteikkaaksi.
Jokipii Jokipii on kylä Kurikassa Etelä-Pohjanmaalla entisen Jalasjärven kunnan alueella. Se sijaitsee Jalasjärven pohjoisrannalla järvestä kohti Kyrönjokea lähtevän Jalasjoen itäpuolella ja Helsingistä Vaasaan vievän valtatie 3:n varrella. Länsi-itäsuunnassa Jokipiin läpi kulkee Tokerotie eli seututie 672 Kauhajoelta Alavudelle.
Ylivallin rautatieasema Ylivallin rautatieasema (, ratakm 301,8) on rautatieliikennepaikka rataosalla . Liikennepaikka sijaitsee Kurikan kunnan Ylivallin kylässä entisen Jalasjärven kunnan alueella, noin 115 kilometrin päässä Tampereen asemalta ja noin 45 kilometrin päässä Seinäjoen asemalta. Sitä hyödyntää muun muassa turvetuotanto. Liikennepaikkaa on käytetty myös puutavaran lastaukseen.
Matti Kurikka Sointulasta lähteneiden 24 poikamiehen kanssa Kurikka perusti Sammon Takojat -siirtokunnan, joka sijaitsi 50 kilometrin päässä Vancouverista. Siirtokunta eli enemmän tai vähemmän kituuttaen vuosina 1905–1912, mutta Kurikka lähti jo keväällä 1905 luentomatkalle ja palasi syyskuussa Suomeen. Suomessa hän aktivoitui politiikassa ja oli aloitteentekijänä työväen yhtymisessä suurlakkoon. Elokuussa 1906 hän kuitenkin erosi SDP:stä Oulussa järjestetyssä puoluekokouksessa, kun häntä oltiin näkemyserojen vuoksi erottamassa puolueesta. Nyt Kurikka liittoutui avoimesti teosofien kanssa kirjoitellen perustamassaan "Elämä"-lehdessä aatteistaan. Hän toimi myös New Yorkissa ilmestyvän suomenkielisen sanomalehden "New Yorkin Uutiset" toimittajana ja päätoimittajana vuodesta 1908 alkaen. Häneltä ilmestyi myös useita kirjoja. Marxilaista ja materialistista historiankäsitystä jyrkästi vastustanut Kurikka palasi joulukuussa 1908 Yhdysvaltoihin. Hän oli Suomessa avioitunut toisen kerran Hanna Räihän kanssa, mutta mukana seuranneet vaimo ja pariskunnan tytär palasivat pian Suomeen. Ensimmäinen avioliitto oli päättynyt vuonna 1898.
Sointula Sointula sai alkunsa Brittiläisessä Kolumbiassa Nanaimon kaivosalueella asuneiden suomalaissiirtolaisten unelmasta elää omavaraisesti ja itsenäisesti. Siirtolaisten ryhmä otti yhteyttä inkeriläiseen Matti Kurikkaan, teosofis-sosialistiseen kirjailijaan ja sanomalehtimieheen ("Työmies"-lehti), joka saapui Nanaimoon vuonna 1900. Kurikan johdolla perustettiin vuonna 1901 osuuskunta "Kalevan Kansa Colonization Company" ja lehti "Aika". Siirtolaisten ryhmä aloitti myös neuvottelut Brittiläisen Kolumbian paikallishallinnon kanssa maan ostamisesta. Kurikan ystävä A. B. Mäkelä saapui Suomesta auttamaan hankkeessa. Ennen Sointulaa Kurikka oli yrittänyt perustaa Chillagoen ihanneyhdyskuntaa Australiaan, mutta siellä hanke oli kariutunut riitoihin ja ankariin trooppisiin olosuhteisiin.
Jalasjärvi Jalasjärvi liitettiin Kurikkaan vuoden 2016 alussa Jalasjärven ja Kurikan yhteisestä esityksestä.
Kurikka Vuoden 2018 aluejaon mukaan Kurikassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Kurikka Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Kurikan alueella toimii Vaasan ortodoksinen seurakunta.
Viaporin kapina Viaporin kapina oli heinä-elokuun vaihteessa 1906 tapahtunut kapina Suomenlinnan eli silloisen Viaporin merilinnoituksessa Helsingissä. Se liittyi Venäjän–Japanin sodan aiheuttamaan laajempaan kapinaliikehdintään Venäjän keisarikunnan sisällä. Viaporin kapinan oli tarkoitus olla lähtölaukaus koko maan laajuiselle vallankumoukselle, mutta se kuitenkin epäonnistui tapahtumien käynnistyttyä yli viikkoa suunniteltua aikaisemmin.
Hakaniemen mellakka Viaporin kapina alkoi 30. heinäkuuta 1906. Kapinalliset odottivat suomalaisten punakaartien tukevan kapinaa, mutta kaartien vaikutus kapinaan oli lopulta vähäinen. Punakaartin johtaja Johan Kock julisti suurlakon alkaneeksi, mutta julistus oli tehoton ja jäi Helsingissäkin vajavaiseksi. Suomen porvarilliset puolueet eivät kuitenkaan hyväksyneet sitä. Tuolloin vielä heikosti järjestäytyneen Suomen Sosialidemokraattinen Puolueen johto ei myöskään yhtynyt lakkojulistukseen, mutta ei myöskään sitä kieltänyt. Puoluejohto ei nimittäin katsonut järkeväksi ryhtyä taisteluun koko maan työväenliikkeen voimin, kun juuri oli saavutettu eduskuntauudistus, jolta odotettiin paljon, ja toisaalta Viaporin kapina katsottiin paikalliseksi yksittäistapaukseksi, joka oli tuomittu häviöön.
Viaporin kapina Kapina alkoi 30. heinäkuuta, kun osa linnoituksen venäläisestä sotaväestä nousi upseeristoa vastaan kapteeni Sergei Tsionin sekä kahden nuoren luutnantin johdolla. Suunnitelman olivat laatineet venäjän vallankumoukselliset bolševikit ja eserit. Kapinalliset uskoivat saavansa tukea toisilta Helsinkiin sijoitetuilta joukko-osastoilta sekä Johan Kockin johtamalta Suomen punakaartilta, mutta niin ei kuitenkaan käynyt, vaan kapina kukistettiin jo vajaan kolmen vuorokauden kuluttua. Tapaukseen liittyi myös muita levottomuuksia Helsingissä ja lähiympäristössä. Niistä tunnetuin on niin sanottu Hakaniemen mellakka, joka oli ensimmäinen Suomen punakaartien ja suojeluskuntien välinen yhteenotto.
Viaporin kapina Mechelinin senaatti tuki sikäli tsaarin hallitusta, että se luovutti Suomesta turvapaikan ottaneita Viaporin kapinallisia Venäjälle.
Eero Haapalainen Samana vuonna Haapalainen osallistui Viaporin kapinaan toimien sosiaalidemokraattisen puolueen edustajana Viaporin kapinaa valmistavassa maanalaisessa komiteassa.
Suomenlinna Vuonna 1906 linnoituksessa puhkesi Viaporin kapina. Viapori toimi ensimmäisen maailmansodan aikana Krepost Sveaborgin keskuslinnakkeena. Linnoitukseen kuuluivat Helsinkiä kiertäneen maarintaman lisäksi myös meririntaman linnoitukset, kuten Miessaari, Rysäkari ja Kuivasaari.
Viaporin kapina Suomen punakaartin johtaja Johan Kock julisti suurlakon kapinallisten tueksi Helsingissä. Venäjän Itämeren laivasto tulitti 1. elokuuta Viaporia ja punakaartilaiset auttoivat kapinallisia pakenemaan Viaporista. Mäkkylässä punakaartilaiset ja suojeluskuntalaiset ottavat yhteen. Helsingin punakaarti järjesti suurlakon, mutta sosiaalidemokraatit ja porvarilliset ryhmät vastustivat kapinaa voimakkaasti. Venäjän armeijan tuloa Viaporiin kapinaa tukahduttamaan pyrittiin estämään lähettämällä 80 punakaartilaista rikkomaan rataa Riihimäen kohdalla. Pohjoinen Haapahuhdan rautatiesilta räjäytettiin 1. elokuuta 
1906. Haapahuhdan sillan räjäyttämisestä seurannut tarve varmistaa rautatieliikenne synnytti päätöksen Riihimäen ratsuväkivaruskunnan perustamiseen 1910-1913 ratsain liikkuvaksi nopean toiminnan joukoksi.
Ensimmäinen sortokausi Venäläiset sotilaat nousivat 30. heinäkuuta 1906 kapinaan Viaporin linnoituksessa ja saivat haltuunsa panssarilaiva Pamjat Asovan. Heidän aikomuksena oli julistaa Venäjä tasavallaksi ja hyökätä Kronstadtin kautta Pietariin. Kapina epäonnistui, vain pieni osa sotilaista lähti mukaan kapinaan, muiden pysyessä uskollisina hallitsijalle. Punakaarti julisti Helsingissä yleislakon. Senaatti kielsi punakaartin toiminnan 4. joulukuuta 1907.
Viaporin kapina Vallankumouksellinen toiminta oli Suomen suuriruhtinaskunnan alueella paljon helpompaa kuin Venäjällä, jonka poliisilla ei ollut toimivaltuuksia Suomessa. bolševikit perustivat Suomessa sijainneiden Venäjän armeijan yksiköiden keskuuteen oman sotilasorganisaation, joka oli suoraan sosiaalidemokraattisen puolueen keskuskomitean alainen. Toiminnan keskuspaikka oli Viaporin linnoitus, missä heillä oli kaikkein suurin kannatus. Kolmelletoista Helsingin edustan saarelle levittäytyneessä Viaporin linnoituksessa oli yhteensä noin 6 000 sotilasta. Lisäksi kaupungissa oli yksi jalkaväkipataljoona sekä yksi laivaston joukko-osasto, joka oli sijoitettu Katajanokan Merikasarmiin. Lokakuun 1905 suurlakon aikana perustettuun Suomen punakaartiin kuului yli 20 000 miestä, joista katsottiin myös olevan apua kapinan yhteydessä.
Santahamina 1906 puhkesi myöhemmässä Suomenlinnassa Viaporin kapina, mikä aiheutti Suomessa suojeluskuntien ja työväen järjestyskaartien muodostumisen ja mikä vaikutti myös Santahaminaan.
Kustaa III:n vallankaappaus Kapina Kristianstadissa alkoi 12. elokuuta, ja säädyt saivat siitä tiedon 17. elokuuta. Sprengtporten valtasi Viaporin 16. elokuuta ja pian hänen velipuolensa velipuolensa Georg Magnus Sprengtporten tuli pääkaupunkiin ilmoittamaan kaappausta suunnitelleille, että suunnitelma etenee Suomessa. Säätyvaltaa ylläpitänyt valtaneuvosto hahmotteli vastatoimia, mutta ei aloittanut niitä, koska kuningas vaikutti tietämättömältä. Etelä-Ruotsin kapinalliset saapuivat pääkaupunkiin 19. elokuuta. Samaan aikaan kuningas puhutteli Tukholmassa olevien asevoimien johtajia kehottamalla heitä nousemaan “aristokraattista monivaltaa” vastaan. Valtiopäivien salainen valiokunta kokoontui pohtimaan vastatoimia, mutta ei kyennyt tekemään niitä – eikä salainen valiokunta enää tämän jälkeen koskaan kokoontunut. Kaappaus onnistui, vaikka Sprengtporten myöhästyi. Hän sai asiasta tiedon Viaporiin 25. elokuuta ja saapui pääkaupungin liepeille noin 800 miehen voimin 4. syyskuuta. Kuningas palkitsi operaation toteuttaneet upseerit ylennyksin ja kunniamerkein. Useita myssypoliitikkoja vangittiin.
Venäjän vuoden 1905 vallankumous Venäjän levottomuuksista seurasi heinä-elokuussa 1906 Helsingissä tapahtunut venäläisten matruusien järjestämä Viaporin kapina, jolle Helsingin punakaartin päällikkö Johan Kock oli luvannut tukensa. Helsingin punakaarti järjesti kapinallisten tueksi lakon, jonka tulos jäi laihaksi, koska muut suomalaiset ryhmät eivät kannattaneet sitä. Kapina kukistettiin muutamassa päivässä.
Kauhajoen kapina Kun Suomen sota alkoi helmikuussa 1808, Ruotsin armeija vastusti kansannousuja. Kesän tultua alkoi armeijankin riveissä viritä kapinamieltä, ja Närpiössä suunnitteilla ollut kapina sai vähitellen kannatusta. Kenraalimajuri Johan Fredrik Aminoff korosti kansannousun merkitystä, koska hän ei luottanut armeijan taistelukykyyn. Hän laati suunnitelman, jonka mukaan Ilmajoella Hannukselan kylässä oleva, pääasiassa kuivaa leipää sisältävä muonavarasto tuli tuhota. Venäläiset olivat saaneet muonavarat haltuunsa pari kuukautta sitten Viaporin antautuessa. Aminoff halusi ryöstöä varten sotilaita, jotka toimisivat yhdessä talonpoikien kanssa. Hänen mukaansa ryöstö saisi venäläiset perääntymään. Mikäli ryöstö epäonnistuisi, sotilaat ja talonpojat hävittäisivät Ilmajoelta Lapväärttiin ja Lapualta Tampereelle johtavat maantiet. Koska venäläiset vetäytyivät etelään, heidän oletettiin siirtävän muonavaraston. Venäjän armeijan marssisuunnasta saattoi päätellä, että se siirrettäisiin Pohjanlahden rannikolle Lapväärttiin Kurikan ja Kauhajoen kautta. Suomalaisten talonpoikien ja Ruotsin armeijan oli tuhottava muonavarasto kuljetuksen aikana. Majuri Carl von Otterin johtama Ruotsin armeijan osasto oli Isossakyrössä, josta se voisi antaa ryöstölle tukea.
Viaporin kapina Kapinan johtohahmoiksi nousivat kapteeni Sergei Tsionin lisäksi luutnantit Jemeljanov ja Kohanski. Heistä Tsion oli toimittanut Viaporissa ilmestynyttä "Vestnik Kasarmi" (Kasarmin sanansaattaja) -lehteä, Jemeljanov puolestaan oli salanimeä "Filip" käyttänyt linnoituksen vallankumouksellisen sotilaskomitean johtaja ja Kohanski hänen apulaispäällikkönsä. Jemeljanov ja Kohanski olivat bolševikkejä, mutta Tsion oli jossakin vaiheessa vaihtanut sosialistivallakumouksellisten esereiden riveihin. Sotilaskomiteaan kuului lisäksi viisi tykkimiestä sekä yksi jalkaväen sotilas. Katajanokan merisotilaiden kapinajohtajana puolestaan toimi bolševikki Jegor Mikejev.
Viaporin kapina Elokuun 1. päivänä kaupunkiin saapui lopulta hallituksen lisäjoukkoja. Niitä ei kuitenkaan saatu kuljetettua Viaporiin asti, koska kaikki veneet olivat kapinallisten hallussa. He päättivät vihdoin yrittää myös Iso-Mustasaaren valtausta, joka olikin jo valmistautumassa antautumiseen kovan tykistötulen paineessa. Tilanteen muutti kuitenkin onnekas sattuma, kun Kuninkaansaareen ammuttu kranaatti osui suoraan ruutikellariin. Seurannut räjähdys surmasi lähes 60 miestä ja sai kapinallisten rivit sekaisin. Loukkaantuneiden joukossa oli muun muassa kapinajohtaja Arkadi Jemeljanov.
Viaporin kapina Kapinassa vangittiin kapinoivien sotilaiden ohessa myös noin satakunta heitä tukenutta punakaartin jäsentä. Viaporissa kuolleiden venäläisten sotilaiden ja suomalaisten punakaartilaisten määrästä ei ole tarkkaa tietoa, mutta suomalaisia arvioidaan kuolleen noin 150 kaatuneina ja teloitettuina. Mantereella pidätetyt kapinalliset joutuivat suomalaisten viranomaisten käsiin, ja heidät tuomittiin vankeusrangaistuksiin. 
Yhteensä 77 punakaartilaista tuomittiin kuritushuoneeseen. Tavanomaisin vankeusrangaistuksen pituus oli neljä vuotta. Punakaartin päällikön Johan Kockin onnistui paeta kapinan kukistuttua maasta aktivistien avulla Ruotsiin ja sieltä edelleen Englantiin ja Yhdysvaltoihin.
Viaporin kapina Vuoden 1905 vallankumouksen aikana Viaporin sotilaat olivat marraskuussa 1905 esittäneet nuorten luutnanttien Arkadi Jemeljanovin ja Jevgeni Kohanskin johdolla 20-kohtaisen listan vaatimistaan parannuksista ja menneet lakkoon. Linnoituksen komentaja, kenraaliluutnantti Nestor Kaigorodov oli osin taipunut vaatimuksiin vastatessaan omalla 33-kohtaisella parannuslistallaan ja luvannut olla rankaisematta ketään. Tämän seurauksena hänet kuitenkin erotettiin ja haastettiin sotaoikeuteen. Kaigorodovin seuraajaksi nimitetty kenraalimajuri Vladimir Laiming ilmoitti seuraavana keväänä peruvansa kaikki Kaigorodovin lupaamat parannukset, mikä tuskastutti sotilaita.
Xianfeng Vuonna 1850 alkoi sarja kansannousuja, jotka olivat vähällä tuhota dynastian. Taiping-kapina alkoi joulukuussa 1850, jolloin Hung Hsiu-tšuan, hakkalainen synkretistisen kristillisen lahkon johtaja, voitti paikalliset sotavoimat, jotka oli lähetetty hajottamaan hänen seuraajansa. Hong julisti perustetuksi Taipingin taivaallisen kuningas­kunnan, ja kapina levisi hyvin nopeasti moniin maakuntiin. Seuraavana vuonna Pohjois-Kiinassa alkoi Nien-kapina. Toisin kuin kristityillä Taipingeilla, Nien-kapinallisilla ei ollut selvää poliittista ohjelmaa, mutta ratsuväkeen perustuvien sotajoukkojensa suuren liikkuvuuden vuoksi heistä tuli vakava uhka Pekingille. Jouduttuaan kahden voimakkaan kapinallis­ryhmän väliin Qing-dynastia kärsi toistuvia tappioita. Myös miaot nousivat vuonna 1854 kapinaan kiinalais­valtaa vastaan ja saivat asuin­seuduillaan aikaan hävitystä, kunnes heidän kapinansa vuonna 1873 lopullisesti kukistettiin. Vuonna 1856 Qing-dynastian yritys vallata Nanking takaisin epäonnistui, ja Yunnanissa alkoi Panthay-kapina.
Viaporin kapina Heinäkuun 21. päivänä keisari Nikolai II hajotti toukokuussa valitun duuman, mikä aiheutti Pietarissa mellakointia. Hajotetun duuman jäseniä kokoontui vuorokautta myöhemmin Viipuriin, jossa he antoivat niin sanotun Viipurin manifestin, kehottaen kansalaisia muun muassa yleiseen kansalaistottelemattomuuteen. Joitakin duuman jäseniä, kuten vallankumouksellinen Mitrofan Mihailitšenko, saapui myös Helsinkiin, mikä osaltaan kasvatti kapinaa suunnitelleiden maanalaisten sotilaskomiteoiden suosiota. Duuman 
hajottamisen johdosta Hesperian puistossa nähtiin punakaartin organisoima 20 000 hengen mielenosoitus, johon osallistui myös 400 venäläistä sotilasta sekä muun muassa tuolloin Helsingissä oleskellut vallankumouksellinen kirjailija Leonid Andrejev. Viaporin kapinan jälkeen hän pakeni Suomesta, pelätessään joutuvansa maineensa vuoksi pidätetyksi, vaikka ei siihen osallistunutkaan.
Viaporin kapina Heinäkuun 30. päivänä puoli yhdentoista aikaan illalla Kuninkaansaaresta ammuttiin kolme tykinlaukausta merkiksi kapinan aloittamisesta ja samalla myös Vallisaari, Susisaari sekä Kustaanmiekka otettiin kapinallisten haltuun. Viaporin saarista Iso- ja Pikku Mustasaari sekä Santahamina jäivät hallitukselle uskollisten joukkojen haltuun ja Harakka sekä Länsi-Mustasaari puolestaan pysyivät puolueettomina. Kapinan aloittamisesta lähetettiin välittömästi viesti Merikasarmin lisäksi myös Eteläsatamassa olleille miinalaivoille sekä Viipurin, Tuusulan ja Perkjärven varuskuntiin. Kapinan alkaessa kapteeni Tsion oli vielä kaupungissa, josta hän yritti yöllä soutaa Kuninkaansaareen suomalaisen aktivistin Filemon Tidermanin ja kahden eserin avustamana. Miehet harhautuivat huonon näkyvyyden vuoksi Isoon-Mustasaareen ja olivat joutua pidätetyiksi. He onnistuivat kuitenkin pelastautumaan väittämällä olevansa lehtimiehiä.
Viaporin kapina Laivoilta avattiin nopeasti raskas tykistötuli kohti kapinallisten hallussa olleita saaria, jolloin he joutuivat ristituleen. Samaan aikaan hallituksen Pietarista lähettämät vahvistukset pääsivät viimeinkin aloittamaan oman hyökkäyksensä kaupungin suunnasta. Tilanne muuttui nopeasti niin toivottomaksi, että varhain seuraavana aamuna kapinalliset antautuivat, noin 60 tuntia kapinan käynnistäneiden tykinlaukausten ampumisen jälkeen.
Viaporin kapina Kapinan jälkeen pidätettiin noin 900 siihen osallistunutta sotilasta. Heistä 43 teloitettiin, 127 tuomittiin pakkotyölaitokseen ja loput 735 joutuivat vankilaan tai kurikomppaniaan. 11. elokuuta teloitettiin ensimmäisenä kapinan johtajiin kuuluneet Arkadi Jemeljanov ja Jevgeni Kohenski sekä viisi kapinajohtoon luettua tykkimiestä. Sergei Tsion ja Johan Kock sen sijaan onnistuivat molemmat suomalaisten aktivistien avustamana pakenemaan Ruotsin kautta Englantiin.
Viaporin pommitus Viaporin tykkien kantama ei riittänyt ulottumaan brittiläis-ranskalaiseen laivasto-osastoon. Osaston järeimmät alukset, linjalaivat, eivät ampuneet Viaporiin tulituksen aikana, koska nekin olivat tykinkantamaltaan Viaporin ulkopuolella. Toisaalta linjalaivoja ei haluttu ajaa lähemmäs Viaporia tulittamisen mahdollistamiseksi, koska Viaporista olisi voitu ampua linjalaivoja ja suuren syväyksen aluksina niiden pelättiin juuttuvan karilla lähempänä Viaporia. Toisen vuorokauden iltana ampuminen heikkeni, mutta sitä jatkui joissain muodoissaan 11. elokuuta 1855 kello 5:een saakka.
Otto Albrecht Uransa aikana Albrecht hoiti lukuisia aikakauden merkittäviä oikeustapauksia. Hän oli syyttäjänä muun muassa syksyllä 1906 Viaporin kapinaan osallistuneiden Helsingin punakaartilaisten oikeudenkäynnissä. Erikoinen yhteensattuma oli, että tuomitut punakaartilaiset vapautuivat viiden vuoden kuritushuonerangaistuksistaan vajaat kaksi vuorokautta ennen Albrechtin kuolemaa ja heidän puolustusasianajanaan toiminut Valde Hirvikanta murhattiin vapautumista edeltäneenä päivänä. Tapauksilla ei tiettävästi kuitenkaan ollut yhteyttä toisiinsa.
Eurekan kapina Eurekan kapina () oli kullankaivajien kapina Australian Ballaratissa. Kapinan syyt liittyivät kullankaivajien työn vaikeutumiseen ja paikallishallinnon kyvyttömyyteen tarttua ilmenneisiin ongelmiin. Kapina alkoi kansanliikkeenä ja kulminoitui kullankaivajien ja armeijan yhteenottoon 3. joulukuuta 1854. Kapina vaikutti myöhempään Australian politiikkaan merkittävästi, ja sitä on pidetty jopa Australian demokratian syntyhetkenä.
Viapori Jazz Viapori Jazz on vuosittain Helsingissä Suomenlinnassa järjestettävä jazztapahtuma. Viapori Jazz on osa Helsingin juhlaviikkojen ohjelmistoa ja sen järjestää Viapori Jazz ry.
Hakaniemen mellakka Hakaniemen mellakka oli 2. elokuuta 1906 Helsingissä Hakaniemen torilla tapahtunut aseellinen välikohtaus. Viaporin kapinaan liittyneen yhteenoton osapuolina olivat ylioppilaiden suojeluskaarti vastapuolenaan punakaarti ja kapinallisia Venäjän laivaston matruuseja. Välikohtaus sai alkunsa, kun punakaartilaiset yrittivät pysäyttää Hakaniemessä raitiovaunun kulun. Selkkaus vaati yhteensä yhdeksän kuollutta, joista seitsemän kuului suojeluskaartiin ja kaksi punakaartiin eli työväen järjestyskaartiin. Lisäksi mellakassa loukkaantui kymmeniä.
Suojeluskunta Viaporin kapinan ja epäonnistuneen uuden yleislakon jälkeen punakaarti ja sen apuna olleet venäläiset matruusit ottivat yhteen kunnallisen suojelusvartion kanssa Hakaniemen torilla 2.8.1906. Tässä kahakassa 7 suojelusvartion jäsentä kuoli. Tämän jälkeen valkokaartin ja punakaartin välillä vallitsi epäluulo. Tämän jälkeen Helsingin kunnallinen suojelusvartio luovutti aseensa ja lopetti toimintansa, myös monet muut, muiden paikkakuntien suojeluskaartit lopettivat toimintansa. Senaatti hajotti punakaartit kapinaan osallistumisen perusteella, mutta ne jatkoivat toimintaansa maanalaisena.
Norodom I Uuden protektoraattisopimuksen myötä Ranska alkoi suunnitella Kambodžan muuttamista protektoraatista siirtomaaksi, koska siirtomaan hallinta olisi yksinkertaisempaa. Tammikuussa 1885 alkoi kuitenkin uusi kapina, jota johti Norodomin velipuoli Si Votha. Si Vothan kapina oli ennen kaikkea sissisotaa. Ranskan armeija ei pystynyt kukistamaan sissiliikettä ja joutui neuvotteluyritysten kariuduttua turvautumaan kostotoimiin. Kapina päättyi vasta, kun Norodom lähti kiertämään maaseutua ja suostutteli kapinalliset lopettamaan sissisotansa. Si Vothaa ei saatu koskaan kiinni, ja hän kuoli viidakossa vuonna 1890.
Viaporin kapina Kuuden aikaan iltapäivällä Helsingin edustalle saapuivat Itämeren laivaston taistelulaiva "Tsesarevitš" ja panssarikansiristeilijä "Bogatyr". Kapinalliset luulivat niiden olevan heidän hallussaan, koska eserit olivat luvanneet myös laivaston tuen. Ilmiantajien ansiosta tsaarin salainen poliisi oli kuitenkin saanut vihiä kapinasuunnitelmasta, jolloin Suomenlahdelle sijoitettuja aluksia oli määrätty purjehtimaan Riianlahdelle. Lisäksi miehistön keskuudessa vaikuttaneita agitaattoreita oli pidätetty, osa oli myös siirretty maihin ja korvattu merikadeteilla tai upseereilla. Kapinajohtajiin kuulunut Jevgeni Kohanski lähti erehdyksessä tervehtimään aluksia, mutta joutuikin pidätetyksi.
Santahaminan varuskunta Ilmavalvontatoiminta alkoi 1910, kun saareen tukeutui Viaporin 3. Ilmapurjehduskomppania. Jo maailmansodan toisena vuotena 1915 saarelle tuli eversti Buchin komentaman 428. Stariskin jalkaväkirykmentin kaksi pataljoonaa.
Kapina tehtailla Aalto alkoi kirjoittaa "Kapina tehtailla" -kirjaa vuonna 2016. Teoksen julkaisi vuonna 2018 kustannusyhtiö Siltala.
Suomen sota Toukokuun 1808 alussa Viaporin piiritetty linnoitus antautui venäläisille juuri Suomenlahden vapautuessa jäistä. Syitä linnoituksen antautumiseen on pohdittu pitkään. Viaporin komentajaa Carl Olof Cronstedtia syytettiin tietyissä piireissä jopa maanpetturuudesta (väitettiin myyneen Viaporin venäläisille – väite, jolle historiantutkijat eivät ole löytäneet todisteita). Varmaa on, että linnoituksen antautuminen romutti Ruotsin taistelusuunnitelman. Rauhanaikaisten suunnitelmien mukaan Viaporin linnoitus ottaisi vastaan Ruotsista saapuvat apujoukot, jotka linnoituksessa talvehtineen rannikkolaivaston tukemana olisivat sitten edenneet Suomenlahden rantaa pitkin katkaisemaan vihollisen huoltotiet. Nyt Ruotsista lähetetyt apujoukot tekivät ainoastaan muutamia lähinnä epäonnistuneita maihinnousuyrityksiä Pohjanlahden rannikolle ja Ahvenanmaalle joutumatta kertaakaan merkittäviin taisteluihin. Viaporissa antautuneet sotilaat riisuttiin aseista ja heiltä otettiin kunniasana, jonka mukaan he eivät osallistuisi taisteluihin venäläisiä vastaan. Tästä huolimatta osa Viaporin miehistöstä etsiytyi pääarmeijaan tai Hämeessä vaikuttaneisiin talonpoikaisjoukkoihin.
Krajinan kapina Kroatian serbien kapina alkoi Kninin ympäristössä joka julistautui itsehallintoalueeksi serbien järjestämässä kansanäänestyksessä. Tämä alue oli Pohjois-Dalmatiassa ja itäisessä Likassa. Siihen kuului 6 kuntaa, 8,8 % Kroatian alueesta ja 2,4 % väestöstä. Kapinaan liittyivät myös Banija sekä Kordun (5 kuntaa, 3,7 % Kroatian alueesta ja 1,6 % sen väestöstä).
Viaporin pommitus Viaporin pommitus oli englantilais-ranskalaisen laivaston Krimin sodan aikana suorittama Viaporin linnoituksen (nyk. Suomenlinna) 46 tuntia kestänyt pommitus vuonna 1855. Pommituksen tarkoituksena oli tuhota linnoituksen laivastotarvikkeet.
Helmikuun manifesti (elokuva) Jaakko joutuu suurta mielenosoitusta hajottaneiden kasakoiden hyökkäyksen kohteeksi, mutta hänet pelastaa isänmaallinen työmies Sihvola (Eino Kaipainen). Heistä tulee toverit, ja Jaakko tutustuu myös Sihvolan nuorempaan sisareen Ainoon (Regina Linnanheimo), joka vaikuttaa olevan ihastunut Jaakkoon. Jaakko ja Sihvola alkavat molemmat suuntautua aseelliseen aktivismiin. Eugen Schauman (Runar Schauman) ampuu Bobrikoffin. Myöhemmin sorto hellittää tilapäisesti, ja tuomari Kotka pääsee palaamaan kotiin. Viaporin kapinaan osallistunut Sihvola joutuu vuorostaan pakenemaan ulkomaille, ja Jaakko lupaa huolehtia Ainosta, joka otetaan Kotkien perheeseen sisäköksi.
Viaporin piiritys Viaporin piiritys tapahtui Suomen sodan aikana 2. maaliskuuta – 3. toukokuuta 1808, jolloin venäläiset piirittivät ruotsalaisten hallussa ollutta Viaporin linnoitusta Helsingin edustalla. Piiritys päättyi linnoituksen antautumiseen venäläisille 3. toukokuuta 1808.
Helmikuun vallankumouksen upseerisurmat Helsingissä Kapina alkoi 16. maaliskuuta kello 19 jälkeen illalla linjalaiva "Andrei Pervozvannyilla", jossa miehistö ampui vahtiupseerin tämän yritettyä estää heitä viestimästä lipuin muiden alusten miehistöjen kanssa. Aluksessa toisensa jälkeen matruusit nostivat mastoihin punaiset lyhdyt vallankumouksen merkiksi ja alkoivat pian vangita sekä joissain tapauksissa ampua laivoissa omia upseereitaan. "Andrei Pervozvannyin" miehistö ampui muun muassa 2. linjalaivaprikaatin komentajan, kontra-amiraali Arkadi Nebolsinin tämän ollessa lähdössä alukselta tai saapumassa sinne. Eräitä upseereja kerrottiin myös nuijitun kuoliaiksi muokareilla tai upotetun elävinä avantoihin painot jaloissa. Muistelmateoksissa on kuvailtu vielä julmempiakin teloitustapoja. Kapinointi levisi nopeasti Viaporin varuskuntaan ja Helsingin alueelle sijoitettuihin maavoimien yksiköihin. Upseereita saatettiin ampua sattumanvaraisesti kadulla, jos he eivät suostuneet kiinnittämään rintaansa vallankumouksen tunnuksena käytettyä punaista nauhaa. Kaupungilla kierrelleet sotilaat ampuivat myös pari kenraalikuvernöörinkanslian venäläistä virkamiestä. Helsingin poliisimestari Walmqvist haavoittui yhdessä ammuskelussa lievästi. Varmistaakseen oman turvallisuutensa monet helsinkiläiset alkoivat pitää punaista nauhaa esillä kaupungilla liikkuessaan.
Kazakstanin kapina 1916 Ensimmäisinä vastarintaa alkoivat järjestää turkestanilaiset. Kapina alkoi Samarkandista leviten Taškentiin ja Ferganaan. Elokuun 1916 alkuun mennessä kapina oli levinnyt läpi Surdrjanin alueen ja noin viidentuhannesta kahdeksaantuhanteen sotilaaseen vahvat kazakkien, kirgiisien ja uzbekkien osastot hyökkäsivät venäläisiä joukkoja vastaan pitkin Taškentin-Orenburgin rautatietä. Jeni-Su:ssa venäläiset joukot taistelivat kapinallisia vastaan syyskuussa.
Santahamina Suomen sodassa maaliskuussa 1808 kaksi venäläiskomppaniaa miehitti Santahaminan saartaen Viaporin maitse. Santahaminan länsikärkeen rakennettiin 8-tykkinen mörssäri- ja kanuunapatteri. Muun muassa täältä tulitettiin Viaporia. Santahamina jäi venäläisen varusväen käyttöön, erityisesti Viaporin tykistö- ja jalkaväkijoukkojen harjoitusalueeksi.
Toinen sortokausi Stolypin ja hänen ystävänsä olettivat kyseessä olevan vaarallisen kapinahankkeen, jonka johdosta Pietarissa oli pidetty sotilaallinen neuvottelu, jossa läsnä olivat Helsingin ja Viaporin korkeimmat sotapäälliköt, joita valmisteltiin sotatoimia varten. Viaporista Helsinkiin suunnattua järeätä tykistöä piti lisätä ja Helsingin pommittamista suunnitella. Samaten korkea-arvoisia venäläisiä suunniteltiin evakuoitavaksi Viaporiin.
Viapori (lyhytelokuva) Viapori - Suomenlinna on lyhyt dokumentti Suomenlinnasta vuodelta 1972.
Viaporin kapina Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen bolševikit ottivat aseellisen vallankumouksen tavoitteekseen keväällä 1905 Lontoossa järjestetyssä kolmannessa puoluekokouksessaan. Tärkeä rooli sen toteuttamisessa annettiin Venäjän Itämeren laivastolle. Vuoteen 1906 mennessä oli bolševikit ja sosialistivallankumouksellisen puolueen eserit olivat perustaneet jo 60 salaista taisteluryhmää, jotka toimivat laivaston ja keisarillisen armeijan sisällä. Pääpaino oli laivastoyksiköissä, koska niiden miehistöt koostuivat suurimmaksi osaksi kaupunkien teollisuustyöläisistä. Jalkaväen yksiköt taas oli muodostettu maaseudun väestöstä, joka ei ollut yhtä tietoinen työväenaatteesta. Taisteluorganisaatiot levittivät joukko-osastoissa puolueen julkaisemia laittomia lehtiä ja kirjoja. Bolševikkien lisäksi myös puolueen maltillisella siivellä eli menševikeillä sekä esereillä oli omat julkaisunsa.
Pjotr Stolypin Stolypin kiinnitti jo pääministerikautensa alussa huomionsa Suomen suuriruhtinaskuntaan, koska monet Pietarin seudulla toimineet vallankumoukselliset terroristit piilottelivat siellä Venäjän viranomaisten ulottumattomissa. Viipurin manifesti ja elokuun 1906 Viaporin kapina vahvistivat kielteistä kuvaa Suomesta. Myös Stolypiniä vastaan elokuussa 1906 tehdyn pommiattentaatin suunnittelijat olivat turvassa Suomessa. Stolypin vaati Suomen viranomaisilta asian suhteen tehokkaita toimia, joihin Suomea hallinnut Mechelinin senaatti ei kuitenkaan ryhtynyt. Marraskuussa 1907 Stolypin uhkasi järjestää Viipurin läänin julistetuksi sotatilaan, mutta tältä vältyttiin, kun salaisen poliisin Ohranan paikantama aktiivisin terroristiryhmä saatiin joulukuussa vangittua Suomen alueelta Venäjän poliisin ratsiassa.
Helsingin historia Helsingistä tuli itsenäisen Suomen pääkaupunki heti itsenäisyysjulistuksen myötä 6. joulukuuta 1917. Suomen sisällissota kuitenkin alkoi jo seuraavassa kuussa, 27. tammikuuta 1918, kun Hakaniemessä Helsingin työväentalon torniin sytytettiin punainen lyhty vallankumouksen alkamisen merkiksi. Punakaarti otti pian Helsingin haltuunsa, ja senaatti joutui lähtemään evakkoon Vaasaan. Korkeinta kunnallista valtaa kaupungissa käytti sodan aikana Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta. Suomen kansanvaltuuskunta ja muu punaisten johto pakeni 8. huhtikuuta Viipuriin, jonka jälkeen saksalaiset joukot kenraali Rüdiger von der Goltzin johdolla valtasivat kaupungin 12.–13. huhtikuuta, ja Mannerheimin johtama valkoinen armeija saapui Helsinkiin 16. toukokuuta. Sisällissodan jälkeen Viaporin linnoituksessa toimi Suomenlinnan vankileiri. Vuonna 1918 Viaporin linnoituksen nimeksi vaihdettiin Suomenlinna.
Viaporin pommitus Helsinkiläiset kokoontuivat katsomaan Viaporin pommitusta Ulrikaporin vuorelle (nykyisin Tähtitorninmäki), josta on olemassa taiteellisia kuvateoksiakin.
Haile Selassie 1970-luvulla alkoi paha nälänhätä vuosina 1973–1974 Wallon maakunnassa. Myös inflaatio kiusasi maan taloutta. Keisari ei ottanut aluksi ulkomaista apua vastaan, mutta kun asia luisui käsistä oli pakko pyytää apua YK:lta. Helmikuussa 1974 alkoi armeijan kapina. Kapina levisi ja 12. syyskuuta armeijan marxilais-leninistinen ryhmä kaappasi vallan kenraali Mengistu Haile Mariamin johdolla ja hallitsija syrjäytettiin. Maahan perustettiin järjestystä ja valtaa pitämään vallankumouksellinen asevoimien, poliisin ja alueellisen armeijan koordinointineuvosto (Derg).
Santahaminan varuskunta Ennen ensimmäistä maailmansotaa Santahaminan varuskunnassa oli vuonna 1907 kahdeksan linnoitustykistöpatteria, joilla oli yhteensä 52 tykkiä – noin neljäsosa Viaporin tykistön tykeistä. Varuskunnan ortodoksinen kirkko valmistui 1908. Alueelle rakennettiin paljon kasarmeja 1905–1916. Santahaminan varuskunnassa oli useita yksiköitä: kenraalimajuri Töpferin komentama Lesnoin 197. jalkaväkirykmentti, eversti Svjaskinin komentama Viaporin linnoitustykistön 2. pataljoona ja everstiluutnantti Serebrjakovin johtama Viaporin miinakomppania.
Didrik von Essen Von Essen kävi Haminan kadettikoulun vuosina 1877–1886. Hän palveli upseerina Suomen sotaväkeen kuuluneessa Turun 2. tarkk’ampujapataljoonassa sekä myöhemmin Suomen rakuunarykmentissä aina siihen asti, kunnes kyseinen joukko-osasto lakkautettiin vuonna 1901. Sen jälkeen hänet siirrettiin Venäjän ratsuväen reserviin. Von Essen oli Helsingin paikallisen suojeluskaartin päällikkönä vuosina 1905–1906, jolloin tapahtuivat muun muassa vuoden 1905 suurlakko sekä vuoden 1906 Viaporin kapina ja siihen liittynyt Hakaniemen mellakka. Suomen sisällissotaan von Essen osallistui sodan loppuvaiheessa toimimalla huhti–toukokuussa 1918 Helsingin 1. rykmentin komentajana. Hänet liitettiin toukokuussa 1918 Suomen armeijan upseeriluetteloon everstiluutnanttina.
Viaporin kapina Kapinallisten riveihin liittyi kaikkiaan seitsemän tykistökomppaniaa kymmenestä, eli noin 1 500 miestä. Yhteensä kapinallisia oli noin 2 000. Komentaja Laiming onnistui lopulta nostamaan joukkojensa määrän 2 800 mieheen, kun kapinalliset eivät saaneet estettyä meritse tehtyjä täydennyksiä. Itämeren laivaston saapumiseen saakka heillä oli kuitenkin enemmän tulivoimaa. Varsinaiset taistelut alkoivat varhain heinäkuun 31. päivän aamuna. Kapinalliset alkoivat ensimmäiseksi pommittamaan Iso-Mustasaaressa sijainnutta komendanttia, jonne suuntautui ankaraa tykistötulta sekä Kuninkaansaaresta että Kustaanmiekasta. Komentaja Laimingin kerrotaan paenneen kranaatteja Suomenlinnan kirkon kellariin. Kapinallisilla oli mahdollisuus vallata sekasortoon joutunut päämaja, mutta he päättivät kuitenkin odottaa esereiden lupaaman laivaston saapumista.
Baijerin kansannousu 1705–1706 Vuosien 1705 ja 1706 Baijerin kansannousu oli kapina itävaltalaista Habsburgin monarkiaa vastaan, joka valtasi Baijerin Espanjan perimyssodan aikana. Kapina alkoi marraskuussa 1705 ja loppui 18. maaliskuuta 1706. Henric L. Wuermeling kutsuu kapinaa modernin historian ensimmäiseksi vallankumoukseksi.
Teotihuacán Tutkija Linda Manzanillanin mukaan kaupunki romahti alemman eliitin kapinaan. Kauppiaat ja käsityöläiset olivat alempaa eliittiä. He olivat rikastuneet, mutta ylimystö ohjasi kaupungin raaka-aineiden saantia. Kauppiaat saivat työläiset mukaan kapinaan. Niinpä yläluokka ei kyennyt kapinaa kukistamaan. Kun kaupunki alkoi tyhjetä, sitä tulivat ryöstelemään myös ulkopuoliset.
Kazakstanin kapina 1916 Kazakstanin kapina 1916 Venäjän keisarikuntaa vastaan alkoi siksi, että taloudellisten olosuhteiden heikennyttyä Venäjän köyhdyttyä ensimmäisessä maailmansodassa se oli alkanut verottaa ankarammin. Sodan alkuvuosina 1914–1915 oli pyydetty lahjoittamaan lihaa ja viety korvauksetta noin 260 000 eläintä. Lopulta Venäjän keisarikunta lakkautti muslimien vapautuksen asepalveluksesta ja alkoi vaatia sotaväenottoa. Heinäkuuhun 1916 mennessä työpataljooniin oli määrätty palvelukseen astuviksi 87 000 Jeti-Sun alueelta, 60 000 Syrjardjasta, 50 000 Uralskista, 40 000 Akmolinskista, 60 000 Turgaista ja 8 500 Semipalatinskista.
Jussi Tuominen (työväenliikkeen vaikuttaja) Helsingissä Tuominen liittyi tuolloin vielä porvarilliseen Raittiusyhdistys Koittoon ja aloitti yhteiskunnallisen vaikuttamisensa vuonna 1899, jolloin hän keräsi nimiä keisari Nikolai II:n venäläistämistoimia vastustaneeseen "Suureen adressiin". Myöhemmin sortovuosien aikana Tuominen toimi aktivistiliikkeessä muun muassa levittämällä kutsuntalakkoihin kehottavia lentolehtisiä. Vuoden 1905 suurlakon aikana hänet valittiin Helsingin työväen edustajiston puheenjohtajaksi ja Tuominen oli myös lakon aikaisen kauppa- ja teollisuustoimikunnan jäsen. Lakon päätyttyä hän toimi Helsingin punakaartin johtavan toimikunnan sihteerinä. Helmikuussa 1906 Tuominen osallistui punakaartin edustajana Terijoella pidettyyn venäläisten vallankumouksellisten kokoukseen, sekä heinä–elokuun vaihteessa Viaporin kapinaan. Johan Kock johti tuolloin omavaltaisesti Helsingin punakaartia, eikä Tuominen oman kertomansa mukaan ollut etukäteen täysin tietoinen salaisista kapinasuunnitelmista. Viaporin kapinan yhteydessä sattuneen Hakaniemen mellakan johdosta senaatti lakkautti punakaartit sekä ylioppilaiden suojeluskaartit. Elokuun lopussa Oulussa järjestetyssä puoluekokouksessa SDP päätti myös itse lopettaa niiden toiminnan. Tuominen oli kokouksessa punakaartien edustajana ja kannatti lakkauttamiesta. Käyttämässään puheenvuorossa hän kuitenkin vaati, että puolue myöntää kaartien tehneen suuren palveluksen työväenasialle. Samassa kokouksessa Tuominen laati yhdessä Severi Alanteen, Otto Wille Kuusisen ja Mikko Uotisen kanssa mietinnön, jonka pohjalta senaattori J. K. Kari erotettiin puolueesta.
Tahiti Vuonna 1789 HMS Bountyn kapina alkoi Tahitilta.
Suomenlinna Vuonna 1756 Viaporiin perustettiin maavoimille alisteinen saaristolaivasto, Armeijan laivasto. aikana Viapori toimi saaristolaivaston korjaustelakkana ja osaltaan mahdollisti Ruotsinsalmen meritaistelun voiton 1790.
Fredrik Adolf Jägerhorn Suomen sodan alkaessa oli puolet Jägerhornin rykmentistä sijoitettuna Svartholmaan. Jägerhorn otti itse komennon rykmentin toisesta puoliskosta, joka sijoitettiin Viaporiin. Jägerhorn toimi Viaporiin alikomendanttina.
Rastilan kartano Vuonna 1748 ryhdyttiin rakentamaan Viaporin merilinnoitusta ja rakennustarvikkeiden kysyntä nousi Helsingin ympäristössä huippuunsa. Viaporin upseeri Jean Elfving perusti tuolloin tiiliruukin Rastilan maille.
Porto Alegre Porto Alegresta tuli osavaltionsa pääkaupunki 23. heinäkuuta 1773. Brasilian itsenäistymisen jälkeen Porto Alegressa alkoi 20. syyskuuta 1835 Farroupilha-kapina. Vaikka se kapina kukistettiin, sen jälkeen gauchokulttuuri päätyi muun muassa useisiin lauluihin. Kaupungin merkitys kasvoi Paraguayta vastaan 1864–1870 käydyn Kolmoisliiton sodan seurauksena, sillä kaupunki oli lähellä sotakenttiä.
Aleksanteri Nevski Suomenlinnaan, silloiseen Viaporiin, rakennettiin oma kirkko vuosina 1850–1854. Kirkko oli alun perin ortodoksinen Viaporin venäläisen varuskunnan kirkko, Pyhän Aleksanteri Nevalaisen muistolle pyhitetty.
Konstantin Kovanko Kovanko valmistui aliluutnantiksi Moskovan kadettikoulusta vuonna 1891 ja yleni vuoteen 1904 mennessä kapteeniksi. Hän osallistui vuoden 1906 Viaporin kapinan kukistamiseen. Everstiluutnantiksi ja Viaporin 1. tykistörykmentin komentajaksi ylennyt Kovanko nimitettiin lokakuussa 1917 koko Viaporin linnoituksen komendatiksi. Suomen sisällissodan aikana hän johti komissiota, jonka tuli huolehtia linnoituksen luovuttamisesta Suomen punaisille ja tarvikkeiden evakuoimisesta Venäjälle. Saksan Itämeren-divisioonan kanssa tehdyn Hangon sopimuksen nojalla hän määräsi kuitenkin varuskunnan antautumaan ja sen tykkien lukot purettaviksi saksalaisten saapuessa Helsinkiin.
Oskar Rantala Rantala oli ammatiltaan kirvesmies. Hän suoritti asepalveluksensa vanhan asevelvollisuuden aikana ja palveli sotilaana Suomen kaartissa. Hänen on mainittu saavuttaneen siellä jonkin aliupseerinarvon, jonka hän myöhemmin menetti. Hän oli vuonna 1905 perustetussa Helsingin ensimmäisessä punakaartissa rykmentinkomentajana ja keskustoimikunnan jäsenenä. Hän osallistui vuoden 1906 Viaporin kapinaan, jonka aikana hän haavoittui käsivarteen ja vatsaan. Rantala tuomittiin elokuussa 1907 kapinasta neljäksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Vapauduttuaan hän vaikutti Helsingin Työväenyhdistyksessä. Hän oli todennäköisesti mukana avainhenkilönä, kun Helsinkiin perustettiin toukokuussa 1917 uusi työväen järjestyskaarti, mutta häntä ei vielä tuolloin valittu sen puheenjohtajaksi, sillä SDP:n johto halusi paikalle maltillisemman henkilön. Rantala oli marraskuussa 1917 parin viikon ajan Helsingin järjestyskaartin päällikkönä, mutta hänet korvattiin yleislakon aikana Ilmari Mannisella, jota seurasi pian Kustaa Salminen.
Viaporin kapina Suomenlinnan tykkimiesten saatua tiedon miinoittajien vangitsemisesta, päättivät he seuraavana päivänä pitää kokouksen. Upseeristo puolestaan aikoi vastata tähän pidättämällä myös tykkimiehet, mutta nämä ehtivät kuitenkin tekemään oman vastaiskunsa heinäkuun 30. päivän iltana. 6. 8. ja 9. komppanian miehet yrittivät aluksi vapauttaa miinoittajat, siinä kuitenkaan onnistumatta. Tämän jälkeen he yrittivät vielä vallata linnoituksen komendantin Iso-Mustasaaressa, mutta joutuivat lopulta vetäytymään Santahaminan kautta Kuninkaansaareen, jossa sijaitsivat linnoituksen raskaimmat tykit. Kapinalliset perustivat saarelle oman päämajansa ja ottivat mukaansa kaikki löytämänsä veneet, sekä runsaasti aseistusta, kuten kiväärejä ja konekiväärejä. Sergei Tsion yritti vedota tykkimiehiin, jotta he eivät aloittaisi kapinaa, ennen kuin Kronstadtin linnoituksesta saataisiin lisätietoa, mutta tapahtumat olivat jo edenneet liian pitkälle.
Kiinan historia Kun tasavaltalainen vallankumous lopulta alkoi, Sun Yat-sen oli varainkeruumatkalla Yhdysvalloissa, eikä Tongmenghui -järjestöllä ollut aluksi osaa vallankumouksessa. Vallankumous alkoi Wuhanin kaupungista, missä kapinalllisten ruutivaraston räjähdettyä paikallispoliisi sai käsiinsä kapinallisjärjestön jäsenluettelot. Paljastuneita uhkasi kuolemantuomio, minkä johdosta he ryhtyivät kapinaan heti. Kapina levisi nopeasti muihin kaupunkeihin, missä se sai tukea myös aiemmin rauhallisina pysyneiltä ylemmiltä yhteiskuntaluokilta. Tilanne oli pian karannut Qing-dynastian hallinnasta ja 15 maakuntaa ilmoitti itsenäistyneensä Qing-vallan alaisuudesta puolentoista kuukauden sisällä. Sun Yat-Sen palasi joulukuussa 1911 Kiinaan ja hänet valittiin Kiinan tasavallan ensimmäiseksi väliaikaiseksi presidentiksi.