mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Helsingin ilmatorjunta Ensimmäinen ilmahälytys annettiin noin kello 17 iltapäivällä. Vartin kuluttua ilmantorjunta näki tiedustelu-/maalinmerkintäkoneet. Sulkua ei vielä ammuttu vaan koneet karkoitettiin seuranta-ammunnalla, yhden koneen pudotessa. Kuudelta pommituskoneparvia vastaan alettiin ampua sulkutulta. Aluksi sulut tehosivat hyvin. Neuvostoliittolaiset pudottavat pomminsa päästäkseen suluista pakoon. Seitsemän jälkeen pieniä parvia pommikoneita pääseen pujahtamaan sulkujen ohi pommittamaan Helsinkiä. Nyt oli jo selvää että neuvostoliittolaiset ovat tekemässä suurpommitusta tuhotakseen Helsingin. Kello yhdeksän aikoihin illalla havaittiin että pommituksen ensimmäinen aalto oli lakannut ja että pommikoneet suuntasivat kotikentilleen. Pommitusten tuhoja alettiin heti kartoittamaan ja kävi ilmi että vain 3–4 konetta oli onnistunut pommittamaan kantakaupunkia. Kello kymmeneltä illalla havaittiin itärajan takaa nousevan uusia pommikonemuodostelmia. Toinen pommitusaalto oli saanut koneensa tankatuiksi ja varustettu uusilla pommeilla. Konemuodostelmat koukkasivat nyt Porvoon ylitse Tuusulaan ja lähestyivät sieltä Helsinkiä pohjoisesta. Myös etelästä saapui pommikoneyksikköjä joten ilmantorjuntaa piti nyt suunnata ensimmäistä torjuntaa laajemmalle alalle. Sulkuja johdettiin nyt vain kaakkoon ja pohjoiset ilmantorjuntapatterit saivat käskyn toimia itsenäisesti. Pohjoisesta lähestyvät muodostelmat eivät kuitenkaan uskaltautuneet Helsingin ylle vaan pommit pudotettiin jo Malmille ja Helsingistä itään. It-tykistöllä ammuttiin niin paljon laukauksia että tykkien käsittely oli jo vaikeaa niiden kuumenemisen myötä ja osalla ei voitu enää ampua koska pelättiin kuumenemisen aiheuttavan putkiräjähdyksiä. Hyökkäys laimeni vasta kello kolme aamulla. Koko hyökkäyksessä arvellaan tehdyn pommituslentoja noin 300 koneella. Radiopeilauksella paljastui Käpylään piiloutunut desantti, joka oli radiolla yrittänyt ohjata pommittajia kohteisiinsa. Mies löydettiin ja vangittiin radiopeilauksen paljastettua talon, jossa desantti piti radioasemaansa.
Vilho Pentikäinen Talvisodan aikaan talvella 1939–1940 Pentikäinen toimi Suomen kansanarmeijassa ja suomalaisten sotavankien kuulustelijana. Sen jälkeen vuosina 1940–1941 hän toimi Virossa neuvostomiehityksen aikaan. Jatkosodan alkuvaiheessa syksyllä Pentikäinen koulutti Leningradissa ja Moskovassa Suomeen lähetettäviä desantteja. Hänet kerrotaan nähdyn jatkosodan jälkeen Helsingissä Stockmannin tavaratalon luona, jolloin hän olisi kuulunut everstiluutnanttina Valvontakomission delegaatioon nauttien näin diplomaattista koskemattomuutta. 1940-luvun lopulla Pentikäinen on väitetty toimineen Neuvostoliiton sotilastiedustelun GRU:n vakoilujohtajana Espanjan ja Ranskan alueella. Hänen kerrotaan asuneen Ranskassa lähellä Sveitsin rajaa.
Siinä näkijä missä tekijä Kirjan luvut on kirjoitettu eri henkilöhahmojen näkökulmasta eivätkä ne etene tapahtumien mukaisessa aikajärjestyksessä. Luvut on ryhmitelty neljäksi pääluvuksi ilman otsikoita. Päähenkilöt ovat Tampereella asuva sähköasentaja Santtu Salminen ja hänen vaimonsa Maija, jotka toimivat jatkosodan aikana kommunistien salaisessa vastarintaryhmässä. Muita keskeisiä henkilöitä ovat vastarintaryhmän alkuperäinen johtaja Jaska Lonkanen, veljekset Reino (Reska) ja Taisto Tammelund sekä heidän äitinsä Selma, desantti Aulis Ahteinen, miesten yhteinen rakastettu Pirkko Mäkinen, ryhmän muut jäsenet Nurmi ("Nurmen poika"), Toivola ja Kokko, Maijan sukulaiset sekä Santun ja Maijan lapsi Harri, joka kohoaa keskeiseksi henkilöksi viimeisessä pääluvussa.
14. Valonheitinpatteri Lotat kävivät valonheitinkurssin menestyksellisesti loppuun. Varsinaiseen valonheitinpalveluun lotat jaettiin neljään ryhmään: 25 valonheittimenjohtajaa, 30 kuulosuuntimenkuuntelijaa, 63 valonheitinlottaa ja 29 "konelottaa" aggregaattien käyttöön. Kouluttajina oli kolme vänrikkiä, 30 aliupseeria sekä yhdeksän sotamiestä. Kurssiin kuului myös sotilasaineita aina sulkeisharjoituksia myöten joita ei lottakursseilla ollut opetettu ja aseidenkäytön opettaminen aiheutti pienimuotoisen kriisin Lotta Svärd -järjestölle, jossa aseettomuutta pidettiin tärkeänä periaatteena. Desantti- ja maihinnousuvaaran vuoksi Lotta Svärdin keskusjohtokunta joutui kuitenkin taipumaan. Fanni Luukkonen totesi naisten aseistamisen merkitsevän "naisellisuuden kuolemaa", mutta tilanteen vaativan erikoistoimenpiteitä. Aseena käytettiin Terni-sotilaskivääriä, joka oli myös muiden ilmatorjuntayksiköiden käytössä.
Toivo Antikainen Moskovan rauhansopimuksen myötä Antikainen sekä Adolf Taimi luovutettiin Neuvostoliiton vaatimuksesta maan viranomaisille 3. toukokuuta 1940. Saavuttuaan Antikainen esitti kiusallisia kysymyksiä "kadonneista" tovereista ja – totuuden vähitellen valjettua hänelle – joutui usean kuukauden hermolomalle. Kesällä Antikainen valittiin Korkeimman neuvoston kansallisuuksien neuvostoon Karjalais-suomalaisen neuvostotasavallan edustajana. Syksyllä 1941 Antikaisen tehtävänä oli kuulustella puna-armeijan puolelle loikanneita Pärmin pataljoonan suomalaisia, joista hän valikoi desanteiksi sopivat. Antikainen menehtyi lento-onnettomuudessa lokakuussa 1941 lähellä Arkangelia. Antikainen kritisoi Neuvostoliitossa muun muassa Pravdan linjauksia ja on spekuloitu sillä, oliko Antikaisen kuolema sittenkään onnettomuus. Hänet on haudattu Kegostrovin saarelle.
Martta Koskinen Jatkosodan aikaan Koskinen välitti maanalaisena toimivan SKP:n viestejä. Hän toimi myös rintamakarkurien opastajana ja avustajana. Koskinen oli yhteydessä esimerkiksi Yrjö Leinoon. Joulukuussa 1942 Koskisen tärkein apuri, vakooja ja sotilaskarkuri Olavi Heiman jäi kiinni ja antoi hänet ilmi pelätessään henkensä puolesta. Ilmiannon johdosta Koskisen asunnossa Pihlajatie 21:ssä Helsingissä tehtiin kotietsintä, ja sieltä löytyi salaisia sotilastietoja, kuten tietoja Hollolan salaisesta sotilaslentokentästä. Valtiollinen poliisi kuulusteli Koskista. Oikeudessa häntä syytettiin vakoilutoimintaan osallistumisesta ja jopa vakoilijoiden esimiehenä toimimisesta sekä tietojen välittämisestä edelleen "Turun ja Tukholman kaupungeissa olevien asiamiesten kautta vihollisille". Häntä vastaan todisti samoihin aikoihin vangittu desantti Kerttu Nuorteva.
Jatkosodan vastarinta Vastarinnan toiminta käsitti aluksi lähinnä erilaisten lentolehtisten painattamista ja jakelua, mutta laajeni myöhemmin erilaisiksi tihutöiksi ja sabotaaseiksi, joilla oli tarkoitus vaikeuttaa Saksan ja Suomen sotaponnisteluja. Iskut kohdistuivat armeijan kohteisiin sekä esimerkiksi sähkönjakeluun ja rautateihin. Osaa voidaan pitää pelkästään symbolisina ja niiden tarkoituksena oli osoittaa, etteivät kaikki hyväksyneet sotaa. Vastarintaliike ei kohdistanut toimiaan ihmisiä vastaan, mutta pidätysten yhteydessä käydyissä tulitaisteluissa sai kuitenkin surmansa vastarintaliikkeen jäsenten lisäksi myös viranomaisia. Aktiivisinta toiminta oli Tampereella, jossa vaikutti noin puolentoista vuoden ajan Pellervo Takatalon kesäkuussa 1941 kokoama nuorista muodostunut vastarintaryhmä. Tampereen vastarintaliikkeen toiminnasta kertoo myös Hannu Salaman tunnettu romaani "Siinä näkijä missä tekijä". Vastarintaliike harjoitti myös vakoilua ja teki yhteistyötä Neuvostoliiton lähettämien desanttien kanssa, joista osa oli alun perin suomalaisia kuten Väinö Niilo-Rämä ja Arvo Lamminen.
Rintamaelämää (kirja) Suurin osa valokuvista on jatkosodan ajalta, niitä on lähes kaksi ja puolisataa. Ensimmäinen kuva on Joutsenon Suokumaalta 23. heinäkuuta 1941 ja viimeinen "jatkosodan viimeiseksi muistokuvaksi" merkitty Koirinojalta 4. syyskuuta 1944. Valokuvia teoksessa on paitsi rintamamiehistä tavallisissa toimissaan ja pontikan keitossakin, myös muun muassa sotavangeista, desanteista, lotista, evakoista ja tunnetuista paikoista kuten Ilja Repinin huvilasta ja hautapaikasta Kuokkalassa. Kotirintaman kuvia jatkosodan ajalta teoksessa ei ole juuri lainkaan ja vain muutamassa kuvassa kuten Mäkriällä kesällä 1943 (ss. 85-87) ja keväällä 1944 (ss. 112-113) sekä Vitelessä kesäkuussa 1944 (s. 133) on esillä siviiliväestöä. Myöskään suomalaisten järjestämän siviilihallinnon kuvia ei juuri ole, poikkeuksena Aunuslinnassa itsenäisyyspäivänä 1943 otettu valokuva (s. 106). Unio Hiitonen esiintyy sen sijaan itse varsin monessa kuvassa.
Olli Pellikka Turkulainen Pellikka kävi Kerttulin kansakoulun ja pääsi ylioppilaaksi Turun Normaalilyseosta 1968. Opiskellessaan humanistisia aineita Turun yliopistossa Pellikka toimi Turun ylioppilasteatterissa näyttelijänä, käsikirjoittajana ja ohjaajana. Vuosina 1974–1975 hän opiskeli University College Dublinissa, mistä alkoi hänen innostuksensa irlantilaiseen kulttuuriin. Vuosina 1978–1981 Olli Pellikka toimi Turun ja Porin läänin läänintaiteilijana tehtävänään lasten ja nuorten kulttuurin edistäminen. Hän ohjasi Porin Teatterille muun muassa Henrik Ibsenin "Peer Gyntin" ja John Millington Syngen "Vihreän saaren sankarin". Työväen Näyttämöiden Liiton koulutusohjaajana Pellikka toimi 1981–1988. Vuonna 1990 hän sai sokeain kuunnelmapalkinnon ohjaamastaan, Pekka Lounelan kirjoittamasta kuunnelmasarjasta "Hella Wuolijoki ja Vihdin desantti 1–2". Pellikka teki myös sivuosia muutamassa elokuvassa ja tuotti Kaseva-yhtyeen levyjä. Vuonna 1977 Pellikka suomensi amerikanruotsalaisen Joe Hillin työväenlauluja Turun ylioppilasteatterin lauluryhmän albumille (Eteenpäin! ETLP 325).
Myrskylän ilmavalvonta-asema Aamuyöllä 16. heinäkuuta 1941 Myrskylään hyppäsivät desantit Nikolai Dolekov, Filkin, Kabanov, Vasili Dmitrevitš Ozerov, Aleksander Trofimovitš Paramonov ja Igor Nikolajevitš Ustinov. Filkin ja Ozerov katkaisivat Lapinjärven aseman puhelinyhteyden, mutta he eivät ennättäneet mennä Loviisaaan ja Suursaareen. Igor Nikolajevitš Ustinov otettiin kiinni Haavistosta 3. elokuuta 1941 sekä 5. elokuuta Aleksander Trofimovitš Paramonov ja Vasili Dmitrevitš Ozerov Reitkallista. Ozerov, Paramonov ja Ustinov saivat 28. elokuuta kuolemantuomion ja heidät teloitettiin 14. helmikuuta 1942. Tämän lisäksi Vasili Dmitrevitš Ozerov ja Aleksander Trofimovitš Paramonov oli tuomittu kahden vuoden kuritushuonerangaistukseen neljästä näpistyksestä, kustakin kolmeksi kuukaudeksi - yhteensä vuodeksi - tavalliseen vankeuteen sekä törkeästä ryöstöstä viideksi vuodeksi vankeuteen. Yhteensä tuomiot olivat kummallekin kuolemantuomio, vuoden tavallinen vankeus sekä yhteensä seitsemän vuoden kuritushuonetuomio. Kabanov ja Filkin kaatuivat tulitaistelussa suomalaisia vastaan 5. elokuuta 1941 ja Nikolai Dolekov 8. elokuuta Vehkalahdella samasta syystä.
Siinä näkijä missä tekijä Tarinassa vastarintaryhmän toiminta on aluksi vaatimatonta ja päähuolena on Santulle ja Maijalle annetun kirjoituskoneen piilottelu. Useimmat ryhmän miehistä työskentelevät Suomen Pankin Tampereen konttorin rakennustyömaalla, jossa Santtu on nokkamiehenä. Osa ryhmästä ryhtyy kuitenkin tekemään uhkarohkeita sabotaasi-iskuja Neuvostoliitosta tulleen desantti Ahteisen johdolla, minkä jälkeen viranomaiset aloittavat tehokkaan jahdin vastarintamiehiä kohtaan. Tärkein sabotaasi-isku voimalinjaa vastaan epäonnistuu ja lähes kaikki ryhmän jäsenet jäävät kiinni. Ahteinen, Nurmen poika sekä Ahteisen ryhmään varsinaisesti kuulumaton Taisto Tammelund kuolevat ”ohranan” käsissä. Muut vapautuvat sodan loppuun mennessä. Vielä vuosia jälkeenpäin varsinkin Santtua vaivaa kysymys siitä, kuka oli ryhmän kavaltanut petturi. Totuus tai ainakin osa siitä paljastuu vähitellen, ja syyksi vastoinkäymisiin paljastuvat ryhmän jäsenten inhimilliset heikkoudet. Kirjan viimeinen pääluku kuvaa Harrin varttumista vanhempiensa eron jälkeen sodan jälkeisinä vuosina maaseudulla. Kirjan alussa on teoksen nykyhetkeen sijoittuva osuus, josta ilmenee, että aikuisena Harri on ryhtynyt kirjailijaksi ja aikoo kirjoittaa kirjan vastarintaryhmän toiminnasta.
Betty Peltonen Betty Peltonen liittyi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen jäseneksi, mutta hän oli myös edelleen mukana SKP:n maanalaisessa toiminnassa. Tässä yhteydessä hän tapasi myös tulevan kihlattunsa Onni Kyrölän ja hän muutti asumaan Lahteen Kyrölän luokse joulukuussa 1941. SKP:n piirissä levisi huhu, että Onni Kyrölä olisi ollut Etsivän keskuspoliisin palkkaama provokaattori ja tämä huhu leimasi joidenkin silmissä myös Betty Peltosta. Vuonna 1940 Peltonen liittyi Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuraan. Hän sai neljän kuukauden vankeustuomion oltuaan mukana Cay Sundströmin yksityiskodissa järjestetyssä puhetilaisuudessa, sillä yli 30 hengen kokouksista olisi pitänyt ilmoittaa etukäteen viranomaisille. Jatkosodan aikana Kyrölä ja Peltonen osallistuivat jonkin verran maanalaiseen sodanvastaiseen toimintaan. Vuonna 1943 he majoittivat ja ruokkivat desanttina Suomeen tullutta Matti Långia. Onni Kyrölä joutui sen vuoksi syksyllä 1943 pidätetyksi ja hän kuoli vankilassa kuulustelujen yhteydessä pahoinpitelyn uhrina lokakuussa 1943. Myös Betty Peltonen joutui Långin jutun vuoksi tutkintavankeuteen, mutta hänet vapautettiin hovioikeuden päätöksellä helmikuussa 1944.
Nuorsuomalainen Puolue Nuorsuomalaisuus muotoutui aluksi vuonna 1894 Suomalaisen puolueen sisäiseksi suuntaukseksi, jolla oli erillinen ohjelma. Itsenäiseksi puolueeksi nuorsuomalaiset ryhmittyivät vuonna 1905, jolloin puoluetta johtivat Eero Erkko ja K. J. Ståhlberg. Juuret ovat 1880-luvun taiteilijapiireissä (Ahot, Järnefeltit, Kasimir Leino).
Liberaalinen puolue Seuraavan liberaalipuolueen, vuonna 1894 Snellmanin ja Yrjö-Koskisen Suomalaisesta puolueesta irronneen Nuorsuomalaisen puolueen side Liberaaliseen puolueeseen jäi pääosin aatteelliseksi. Lisäksi nuorsuomalaiset liittoutuivat ensimmäisen sortokauden aikana perustuslaillisuuden nimissä ruotsinkielisten entisten liberaalien kanssa.
Nuorsuomalaiset Nuorsuomalaiset oli suomalainen 1990-luvun jälkipuoliskon toiminut liberaali ja porvarillinen puolue, jolla oli parhaimmillaan kaksi kansanedustajaa. Vuosina 1994–1997 järjestön nimi oli Nuorsuomalainen Puolue samannimisen 1894–1918 toimineen puolueen mukaan.
Nuorsuomalaiset Nuorsuomalaiset ry:n perustivat syksyllä 1965 eräät Vapaamielisten Liiton puoluekanslian toimihenkilöt. Vuonna 1994 näistä jäljellä olevat valitsivat yhdistyksen puheenjohtajaksi Risto E. J. Penttilän. Yhdistys hakeutui puoluerekisteriin pitkällisten keskustelujen jälkeen ja Risto E.J. Penttilä valittiin puolueen puheenjohtajaksi lähes yksimielisesti. Ainoan vastustavan äänen antoi Penttilä itse. Nuorsuomalaiset muodostivat jälleen puolueen.
Mally Burjam-Borga Mally Burjam-Borgan isoisä oli Lyypekissä oopperanjohtajana toiminut Johann Burjam (1804–1879) ja isä Suomeen muuttanut kauppaneuvos Wilhelm Burjam. Hän avioitui vuonna 1915 nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajan Johannes Lundsonin kanssa, joka Suomen itsenäistyttyä joulukuussa 1917 toimi eduskunnan puhemiehenä ja oli näin muodollisesti myös itsenäisen Suomen ensimmäinen valtionpäämies.
Nuorsuomalaiset Puolueen perustaminen herätti huomiota, ja se sai heti osakseen voimakasta arvostelua. Nuorsuomalaisia kutsuttiin ”nuoriksi silkkisolmiojupeiksi”, ”koviksi uusliberalisteiksi” ja ”sosiaalidarwinisteiksi”. Nuorsuomalaisten itsensä mielestä arvostelu oli epäoikeudenmukaista ja harhaanjohtavaa. Puolue itse määritteli itsensä keskustaliberaaliksi.
Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto (EPNM) oli vuosina 1906–1908 Vaasan läänin alueella toiminut puolue, jota johti Santeri Alkio. Puolueen perustajat tulivat Nuorsuomalaisesta puolueesta, ja EPNM toimi osin nuorsuomalaisten sisällä, kunnes se loppuvuonna 1907 päätti yhdistyä Suomen Maalaisväestön Liittoon eli Maalaisliittoon. EPNM:n ohjelma oli sekä Maalaisliittoa että nuorsuomalaisia radikaalimpi ja puolue sijoittui niistä vasemmalle.
Kustavi Grotenfelt Grotenfelt oli mukana säätyvaltiopäivillä aateliston edustajana vuosina 1888–1900 sekä papiston edustajana 1904–1906. Hän oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1908–1909 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä ja oli jäsenenä Nuorsuomalaisen puolueen keskustoimikunnassa 1906–1913 sekä Helsingin kaupunginvaltuustossa 1903–1905.
Santeri Alkio Santeri Alkio aloitti toimintansa Nuorsuomalaisessa Puolueessa mutta erosi puolueesta. Myöhemmin välttääkseen maalaisväestön joutumisen sosialismin pauloihin hän perusti vuonna 1906 Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalaisen Maalaisliiton, joka vuonna 1908 yhdistyi vähemmän aatteelliseen Suomen maalaisväestön liittoon. Hänestä tuli Maalaisliiton nykyisen Keskustan pääideologi, ja häntä pidetään yhä Keskustan henkisenä isänä, minkä vuoksi puolueen piirissä edelleen puhutaan alkiolaisuudesta.
Nuorsuomalaiset Vuonna 1994 julkaistussa puolueohjelmassa "Kannustava hyvinvointiyhteiskunta 2005" korostuivat perustulo, palvelusetelit ja valinnanvapaus. Puolue kannatti tuloveron alentamista karsimalla byrokratiaa ja muun muassa korottamalla pääomaveroja. Nuorsuomalaiset korostivat uskovansa puolueen ohjelman parantavan eniten köyhien asemaa ja johtavan täystyöllisyyteen kansalaispalkan eli ”negatiivisen tuloveron” kautta.
Nuorsuomalaiset Nuorsuomalainen Puolue osallistui ensimmäisen kerran maaliskuun 1995 eduskuntavaaleihin. Vaaleissa nuorsuomalaiset saivat kaksi kansanedustajaa, jotka olivat Risto E. J. Penttilä ja Jukka Tarkka. Vaalikauden aikana SDP:n listoilta eduskuntaan valittu ammattiyhdistysjohtaja Risto Kuisma loikkasi ryhmän jäseneksi. Kuisma perusti myöhemmin oman puolueen, Remonttiryhmän, ennen paluutaan sosiaalidemokraatteihin.
Luettelo vaalikauden 1907–1908 kansanedustajista Edustajat jakaantuivat puolueittain seuraavasti: Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP) 80 (miesten ja naisten osuus 71–9, naisia 11,25 %), Suomalainen puolue (Suom.) 59 (53–6, 10,17 %), Nuorsuomalainen Puolue (Nuor.) 26 (24–2, 7,69 %), Ruotsalainen kansanpuolue (RKP) 24 (23–1, 4,17 %), Suomen Maalaisväestön Liitto (SML, myöhemmin Maalaisliitto ja Keskusta) 9 (8–1, 11,11 %) ja Suomen Kristillisen Työväen Liitto (KTL) 2 (2–0, 0 %). Voimasuhteet vaihtuivat hieman, kun nuorsuomalaisten kanssa vaaliliitossa olleen itsenäisen Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalaisen Maalaisliiton Santeri Alkio siirtyi syyskuussa 1907 nuorsuomalaisten eduskuntaryhmästä Maalaisväestön Liittoon. Edustajista 19 oli naisia, jotka valittiin 62 naisehdokkaasta.
Nuorsuomalaiset Marraskuussa 1998 perustettiin Olavi Borgin johtama Liberaalisen Kansanpuolueen ja Nuorsuomalaisten neuvottelukunta, jonka tehtävänä oli puolueiden yhteistyön selvittäminen. Tammikuussa 1999 LKP sopi yhdistymisestä Nuorsuomalaisten kanssa. Puolueiden jäsenille tehdyssä tiedustelussa hanketta tuki lähes 90 prosenttia vastanneista. Esisopimuksista huolimatta hanke ei lopulta toteutunut. Maaliskuun 1999 eduskuntavaaleissa sekä Nuorsuomalaiset että LKP jäivät ilman paikkoja ja Nuorsuomalaisten kannatus jäi runsaaseen prosenttiin. Puoluejohdon ajamana Nuorsuomalaisten enemmistö päätti, että puolue lopettaa poliittisen toiminnan ja hakee poistamista puoluerekisteristä.
Risto E. J. Penttilä Vuonna 1994 Penttilä julkaisi Jaakko Tapanisen ja Janne Jutilan kanssa kirjan, jossa he esittelivät liberaalia yhteiskuntanäkemystä ja visioivat Suomen mahdollisuuksia. Pian kirjan julkistamisen jälkeen perustettiin Nuorsuomalainen puolue, jonka puheenjohtajaksi Penttilä ryhtyi. Nuorsuomalaiset pyrkivät haastamaan suomalaisen yhteiskunnan klassisen liberalismin ajatuksin. Vuoden 1995 eduskuntavaaleissa nuorsuomalaiset saivat läpi kaksi edustajaansa; Risto Penttilän ja Jukka Tarkan. Puolue teki yhteistyötä muun muassa keskustan kanssa, mutta jäi ilman kansanedustajia vuoden 1999 eduskuntavaaleissa. Pian sen jälkeen nuorsuomalaisten toiminta puolueena lakkasi.
Nuorsuomalaiset Nuorsuomalainen Puolue mainosti itseään ”puolueitten vastaisena puolueena” ja ”epäpoliittisten ihmisten puolueena”. Tarkoituksena puolueella oli irtautua perinteisestä puoluepolitiikasta ja haastaa ”suurten ikäluokkien eliitti”, jolle pohjoismainen hyvinvointivaltio oli ollut ”lähes uskonto”. Puolue vaati veronalennuksia, hyvinvointivaltion ”remontointia”, tasaveroa ja pienten tulojen verovapautta.
J. H. Vennola Vennola nousi vuonna 1917 esiin Nuorsuomalaisessa puolueessa, jossa – samoin kuin myöhemmin edistyspuolueessakin – hän pyrki luovimaan puolueen sisäisen vasemmisto- ja oikeistosiiven välillä. Hän toimi 1917–1918 puolueen viimeisenä puheenjohtajana, mikä tosin ei nuorsuomalaisissa ollut koskaan tärkeä asema, etenkin kun puolue oli jo täysin hajoamassa. Tasavaltalaisiin ja Kansalliseen Edistyspuolueeseen ryhmittynyt Vennola kohosi apulaisvaltiovarainministeriksi Ingmanin hallitukseen marraskuussa 1918, sitä seuranneessa Castrénin hallituksessa hän oli kauppa- ja teollisuusministerinä ja nimitettiin lopulta johtamaan uutta keskustahallitusta elokuussa 1919. Välissä ollutta Erichin hallitusta lukuun ottamatta hän jatkoi pääministerinä samalla keskustapohjalla vuoden 1922 kevääseen asti. Vennola valittiin myös eduskuntaan vaaleissa 1919 Uudenmaan läänin vaalipiiristä, ja hän jatkoi kansanedustajana yhtäjaksoisesti vuoteen 1930 saakka.
Tekla Hultin Hultin oli myös nuorsuomalaisen puolueen perustajia, ja sittemmin hänestä tuli puolueen pää-äänenkannattajan Päivälehden vakituinen toimittaja (1893–1901).
Nuorsuomalainen Puolue Nuoren Suomen Liitto oli Nuorsuomalaisen puolueen valtakunnallinen nuorisojärjestö. Liitto perustettiin Tampereella 19.–21. kesäkuuta 1909. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin FT Oskari Mantere
Kansallisen Kokoomuksen historia Puolueen tausta oli autonomian ajan vanhasuomalaisessa liikkeessä ja fennomaniassa. Vuonna 1918 puolue sai vahvistuksekseen Nuorsuomalaisen puolueen ne voimat, jotka olivat valtiosääntökiistan yhteydessä kannattaneet saksalaisen kuninkaan valitsemista. Kokoomukseen tuli nuorsuomalaisten lisäksi myös jonkin verran kansanpuoluelaisia.
Hannes Nylander Nylander oli kansanedustaja nuorsuomalaisesta puolueesta 1908–1913.
Kansallinen Edistyspuolue Kansallinen Edistyspuolue oli suomalainen liberaalinen puolue, joka toimi vuosina 1918–1951. Eduskuntapuolueena se oli 1919–1927 keskisuuri (10–26) ja 1927–1951 pieni puolue (5–11 paikkaa). Edistyspuolue syntyi 8. joulukuuta 1918 fuusiossa, jossa yhtyivät tasavaltaa kannattaneet Nuorsuomalaisen Puolueen ja Kansanpuolueen enemmistö sekä Suomalaisen puolueen vähemmistö.
N. R. af Ursin Hän oli Viipurin työväenyhdistyksen perustajia 1886 ja Turun työväenyhdistyksen puheenjohtaja 1891–1900. Vuoteen 1899 nuorsuomalaisilla oli enemmistö työväenyhdistyksissä ja useimmat yhdistykset olivat liberaaleja, mutta tuolloin sosialistit (kuten af Ursin) saivat enemmistön. Muualla Euroopassa vastaava oli tapahtunut jo aiemmin. Myös af Ursin oli pitkään nuorsuomalaisen puolueen aktiivi ennen liukumistaan sosialistiksi.
Suomalainen puolue Vähitellen puolueen nuoret saivat liberaaleja vaikutteita ja muodostivat 1880-luvun lopulla "nuorsuomalaisen" ryhmän Jonas Castrénin ja Lauri Kivekkään johdolla. Mukana toimi poliittisesti aktiivi taiteilijapiiri (Akseli Gallen-Kallela, Jean Sibelius, Juhani Aho, Minna Canth ym.). Vuonna 1894 siitä tuli puolue puolueessa ja vuonna 1905 se irtautui täysin erilliseksi puolueeksi ("Suomenmieliset perustuslailliset" eli Nuorsuomalainen puolue).
Eduskuntavaalit 1999 Vaalien jälkeen, 12. huhtikuuta, puoluerekisteristä poistettiin neljä puoluetta, jotka eivät olleet saaneet yhtäkään ehdokastaan eduskuntaan kaksissa peräkkäisissä vaaleissa. Nämä puolueet olivat Liberaalinen Kansanpuolue, Luonnonlain puolue, Suomen Eläkeläisten Puolue ja Vapaan Suomen Liitto. LKP ja VSL palasivat myöhemmin rekisteriin uusilla nimillä Liberaalit ja Itsenäisyyspuolue. Nuorsuomalaiset lopettivat toimintansa ja puolue poistettiin omasta hakemuksestaan puoluerekisteristä kesällä 1999.
Liberaalinen puolue Liberaalien ongelmana oli myös jämähtäminen vanhaan "herraseurapolitiikkaan", eikä puolue tavoitellut kannatusta kansan keskuudessa. Tämän ja kielikysymyksen vuoksi heidän ohjelmansa sai tuomion myös tulevilta nuorsuomalaisilta, kuten Minna Canthilta.
Suomalainen puolue Suomalainen puolue syntyi niin sanotun kieliriidan myötä 1860- ja 1870-luvuilla, mutta se oli 1900-luvun alkuun saakka lähinnä niin sanottu valtiopäiväpuolue ilman varsinaista organisaatiota. Se järjestäytyi moderniksi puolueeksi vasta vuonna 1906. Puolue lakkasi toimimasta vuoden 1918 lopulla sen jäsenten siirryttyä pääasiassa kokoomuspuolueeseen. Sen jälkeen kun Suomalaisesta puolueesta oli 1800-luvun lopussa irtaantunut nuorsuomalaisina tunnettu ryhmä, alkuperäiseen puolueeseen viitataan usein ”vanhasuomalaisina”.
Nuorsuomalaiset Kunnallisvaalien kanssa samanaikaisesti järjestetyissä vuoden 1996 europarlamenttivaaleissa Nuorsuomalaiset asetti täyden 16 ehdokkaan listan. Eniten ääniä (42 539) keräsi Jaakko Iloniemi, jonka osuus puolueen koko saldosta oli 62 prosenttia. Muita nuorsuomalaisten ehdokkaita olivat muun muassa Tommy Hellsten, Sara Hirvelä, Petri Kaivanto, Jyrki Kasvi, Jukka Tarkka ja Tauno Tiusanen. Yhtään ehdokasta ei päässyt läpi.
Kansallinen Kokoomus Kokoomus perustettiin 9. joulukuuta 1918 vanhalla ylioppilastalolla Suomalaisen ja Nuorsuomalaisen puolueen kuningaskunta-valtiomuotoa kannattaneiden jäsenten toimesta. Puolueesta käytettiin vuoteen 1951 asti nimeä "Kansallinen Kokoomuspuolue". 1970-luvulta lähtien Kokoomus on ollut noin 20 prosentin kannastukseltaan yksi Suomen suurista puolueista.
Eero Erkko Eero Erkko kuului 1889 "Päivälehden" (sittemmin "Helsingin Sanomat") perustajiin. Hänestä tuli lehden päätoimittaja ja sen keskeinen omistaja. Hän oli samalla nuorsuomalaisen puolueen perustajia ja pitkään sen puheenjohtajana. Päivälehti ja Helsingin Sanomat olivat puolestaan puolueen pää-äänenkannattajia, joten Erkolla oli suuri vaikutus puolueen linjaan. Alkuvuosina puolueella ei ollut puoluetoimistoa, joten sitä johdettiin käytännössä lehden toimituksesta käsin.
Nuorsuomalaiset Puolue sai kaksi kansanedustajaa vuoden 1995 eduskuntavaaleissa, mutta ei enää yhtään vuonna 1999.
Kaarlo Wikman Wikman oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1909 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä.
Kansanvalta (1906–1907) Kansanvalta oli nuorsuomalaisen puolueen keskustoimikunnan Helsingissä vuosina 1906–1907 julkaisema viikkolehti.
Lauri Paavolainen Lauri Paavolaisen isä oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja Pekka Paavolainen. Kirjailija Olavi Paavolainen oli hänen veljensä.
Sofia Streng Streng oli Nuorsuomalaisen puolueen ehdokkaana Oulun läänin pohjoisesta vaalipiiristä eduskuntavaaleissa 1907, 1908 ja 1913.
Kansanpuolue (maalaisten) Puolueen takana oli vaikuttajia (varsinkin maataloustuottaja-aktiiveja) sekä Vanhasuomalaisesta että Nuorsuomalaisesta puolueesta. Perustajat pitivät porvarikentän kahtiajakoa turhana ja haitallisena. Loppukesällä 1917 perustetun Kansanpuolueen oli tarkoitus kerätä kahden puolueen kannattajat. Yhdistymistä ei kuitenkaan tapahtunut. Porvarillista kenttää jakoi konservatismin ja liberalismin välinen ero, joka nousi pian esille Suomen valtiomuotoa pohdittaessa.
Luettelo vaalikauden 1908 II kansanedustajista Edustajista oli valittu 83 Suomen sosialidemokraattinen puolueen, 55 Suomalaisen puolueen, 26 Nuorsuomalaisen puolueen, 24 Ruotsalaisen kansanpuolueen, 10 Maalaisliiton ja 2 Kristillisen työväenliiton listoilta. Samat puolueet olivat myös edellisessä eduskunnassa. Edustajista 25 oli naisia ja 175 miehiä. Edelliseen eduskuntaan verrattuna naisia valittiin 6 enemmän. Eduskunnan ikäpuhemies eli vanhin edustaja oli Maalaisliiton John Hedberg.
Ensimmäinen sortokausi Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 1907 perustuslailliset puolueet kärsivät tappion , saaden kuitenkin 80 paikkaa. Sosialidemokraatit saivat 80 edustajaa. Vanhasuomalainen puolue sai 59 edustajaa, Nuorsuomalaiset 26, Ruotsalainen kansanpuolue 24, Maalaisliitto 9 ja Kristillinen työväenliitto 2 paikkaa.
Suomen Keskusta Maalaisliiton ideologisena isänä pidetään nuorsuomalaisista siirtynyttä Santeri Alkiota, ja alkuaikoina puolue toimi perustuslaillisessa rintamassa nuorsuomalaisten kanssa.
Antti Mikkola Anders Vilhelm (Antti Vilho) Mikkola () oli asianajaja, "Turun Sanomien" perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja sekä nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Tahvo Riihelä Tahvo Riihelä (11. toukokuuta 1865 Virolahti – 20. huhtikuuta 1914 Luumäki) oli maanviljelijä ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Keski-Suomen Sanomat Nuorsuomalaisen puolueen vasemmisto perusti "Keski-Suomen Sanomat" puolueen oikeiston käsiin joutuneen "Keski-Suomen" vastapainoksi. Lehti ei juurikaan poikennut "Keski-Suomesta", ja vuoden 1913 lopussa se yhdistettiin kilpailijaansa. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli Kaarlo Kytömaa.
Päivälehti Päivälehden perustamisen taustalla oli Suomalaisen puolueen jakautuminen 1880-luvulla. Puolueen nuoret kannattajat, jotka olivat saaneet vaikutteita eurooppalaisesta liberalismista, nousivat vanhaa puoluejohtoa vastaan vaatien vapaamielisempää ohjelmaa sekä radikaalimpaa kielipolitiikkaa. Tämän nuoren siiven edustajia ryhdyttiin kutsumaan nuorsuomalaisiksi ja vanhan puoluejohdon kannattajia vanhasuomalaisiksi.
Nuorsuomalainen Puolue Nuorsuomalaiset halusivat parantaa maattomien ja työläisten oikeuksia. Puolue halusi määrätä työnantajat ottamaan työläisille pakollisen tapaturmavakuutuksen ja työläiset ottamaan pakollisen eläkevakuutuksen. Kansakoululaitos haluttiin koko maahan ja pakolliseksi. Yliopisto-opiskelu haluttiin kaikille esteettömäksi. Työväen opetusta haluttiin edistää myös ammattikouluin.
Juho Keltanen Keltanen oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1909–1910 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän toimi myös Ruokolahden kunnallislautakunnan esimiehenä.
Jaakko Tapaninen Vuonna 1994 Tapaninen julkaisi yhdessä ystäviensä Risto E. J. Penttilän ja Janne Jutilan kanssa pamfletin "Ultimatum Isänmaalle – Nuorsuomalainen näkemys Suomen mahdollisuuksista". Keskellä syvää lamaa julkaistu optimistinen teos herätti laajaa kiinnostusta ja johti uuden Nuorsuomalaisen puolueen syntyyn ja osallistumiseen eduskuntavaaleihin vuonna 1995. Tapaninen oli puolueen ehdokkaana Uudellamaalla, mutta jäätyään valitsematta jättäytyi syrjään puolueen toiminnasta.
Nuorsuomalaiset Puolue käytti ennalta vuoden 1995 vaaleissa lähes kahden kansanedustajan puoluetuen suuruisen summan (n. kaksi miljoonaa markkaa edustajaa kohden). Koska vaaleissa äänisaalis jäi paljon aiempien kyselyjen lupaamaa alhaisemmaksi, kansanedustajia tulikin vain edellä mainitut kaksi, minkä vuoksi puolue joutui toimimaan niukoin resurssein. Puolueen vankin kannatusalue oli Uusimaa, jossa sillä oli 5,2 prosentin kannatus vuoden 1995 eduskuntavaaleissa.
Kaarlo Castrén Castrén oli nuorsuomalaisessa puolueessa K. J. Ståhlbergin johtamalla maltillisella linjalla ("varpuset") ja toimi pitkään puolueen puheenjohtajana. Tehtävä oli lähinnä epäkiitollinen sovittelijan rooli, ja puolueen linjanvetäjinä toimivat muut. Castrén oli senaattorina siviilitoimituskunnassa 1906–1909 Mechelinin ja Hjeltin senaateissa. Hän erosi senaatista muiden nuorsuomalaisten kanssa vastalauseeksi keisarin laintulkinnalle maanvuokralain yhteydessä (ks. Toinen sortokausi), minkä jälkeen hän jälleen avasi asianajotoimiston.
Elvira Willman-Eloranta Willman osallistui poliittiseen toimintaan jo varhain, ja hän kuului 1900-luvun vaihteessa Nuorsuomalaiseen puolueeseen. Hän organisoi tuolloin muun muassa kutsuntalakkoja. Hän kuitenkin siirtyi työväenliikkeen riveihin ja tuli sittemmin tunnetuksi näytelmistään, joita esittivät varsinkin työväenyhdistysten näytelmäseurueet. Willman liittyi Suomen sosialidemokraattisen puolueen (SDP) jäseneksi puolueen ylioppilasyhdistyksen kautta. Kesäkuussa 1906 hänet nimitettiin Työmiehen Illanvietto -kirjallisuuslehden toimittajaksi.
Nuorsuomalaiset Kunnallisvaaleissa 1996 Nuorsuomalainen Puolue asetti ehdokkaita 43 kunnassa ja sen listoilta valittiin yhteensä 29 valtuutettua 14 eri valtuustoon. Pääosa (16) valtuutetuista oli Uudenmaan kunnista. Puolue sai eniten ääniä Helsingissä (12 455, 4 paikkaa) ja suurimman kannatusosuuden Heinolassa (10,5 %, 5 paikkaa).
Onni Puhakka Onni Olof Puhakka (18. syyskuuta 1870 Kontiolahti – 15. syyskuuta 1955 Liperi) oli suomalainen maanviljelijä, osuustoimintamies ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Juho Laitinen (kansanedustaja) Juho Laitinen (3. toukokuuta 1871 Hankasalmi – 13. lokakuuta 1946 Hankasalmi) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Kyösti Kanniainen Gustaf Adolf (Kyösti Aatu) Kanniainen (22. helmikuuta 1871 Oulu – 22. kesäkuuta 1915 Ruovesi) oli päätoimittaja ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Suomalainen puolue Suomi itsenäistyi vuonna 1917 nuorsuomalaisen P. E. Svinhufvudin johdolla, mitä seuranneen sisällissodan jälkeen Suomalainen ja Nuorsuomalainen puolue lakkautettiin ja tilalle perustettiin Kansallinen Kokoomuspuolue ja Kansallinen Edistyspuolue (1918), jotka eivät täysin noudattaneet puoluerajoja, vaan mm. nuorsuomalaisten "pääskyset" ja monarkistit liittyivät pääosin Kokoomukseen ja jotkut vanhasuomalaiset Edistyspuolueeseen.
Teuvo Kaitila Johan Teodor (Teuvo) Kaitila (30. elokuuta 1873 Orimattila – 7. maaliskuuta 1937 Orimattila) oli suomalainen maanviljelijä, pankinjohtaja ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Pekka Hälvä Pekka Juho (P. J.) Hälvä (7. joulukuuta 1876 Uukuniemi – 19. joulukuuta 1944 Kankaanpää) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Edvard Hannula Edvard Hannula (23. maaliskuuta 1859 Nakkila – 11. maaliskuuta 1931 Porvoo) oli Porvoon tuomiorovasti, valtiopäivämies sekä nuorsuomalaisen puolueen ja myöhemmin kokoomuksen kansanedustaja.
Albert Luoma Albert Luoma (17. toukokuuta 1856 Oulu – 26. tammikuuta 1913 Turku) oli Turun hovioikeuden asessori ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja ensimmäisessä eduskunnassa.
Porvarihallitus Lisäksi porvaripuolueita ovat olleet on vielä Kokoomuksesta ja RKP:stä lohjennut suurimmillaan kahden edustajan Perustuslaillinen Oikeistopuolue sekä Nuorsuomalaisen puolue, mutta niillä ei ole merkitystä porvarihallitusten historiassa, koska ne olivat koko olemassaoloaikansa oppositiossa.
Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto EPNM perustettiin syksyllä 1906 nuorsuomalaisten radikaaliksi maalaissiiveksi. Kokouksia Pohjanmaan maalaisväestön kokoamiseksi oli pidetty helmikuusta alkaen. Niihin osallistui aluksi myös Suomalaisen puolueen kannattajia. Edistysmielinen nuorsuomalainen linja sai suurinta kannatusta Vaasan seudulla Etelä-Pohjanmaalla, mutta toimintaa oli myös muualla Vaasan läänissä. Ensimmäiset paikallisosastot muodostettiin Laihialla ja Kauhavalla. EPNM:n johtohahmo oli Santeri Alkio, joka kannattajineen koki vanhoillisten saaneen liikaa valtaa nuorsuomalaisissa. Tavoitteena oli muuttaa puolue sisältäpäin. Kesällä 1906 aloitti Alkion päätoimittama sanomalehti Ilkka, jonka palstoilla EPNM:n ajatuksia alettiin tuoda julki. EPNM ajoi nuorsuomalaisia radikaalimpia muutoksia maalaisten sosiaaliseen asemaan, ja se nosti nämä vaatimukset keskeisemmälle sijalle. EPNM:n ja Alkion ideologiaan kuului myös tuki wrightilaiselle työväenliikkeelle ja sen jäsenet osallistuivat työväenyhdistysten toimintaan.
Helena Brander Helena Elisabet Brander (5. heinäkuuta 1872 Kitee – 31. joulukuuta 1953 Kitee) oli koulunjohtaja ja käsityönopettaja, joka toimi Nuorsuomalaisen puolueen sekä Kansallisen Edistyspuolueen kansanedustajana.
Pekka Paavolainen Paavolainen oli nuorsuomalaisen puolueen ja vuodesta 1918 kokoomuspuolueen kansanedustajana 1914–1919 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa.
August Tanttu August Tanttu (14. lokakuuta 1859 Hirvensalmi – 13. tammikuuta 1937 Hartola) oli hirvensalmelainen maanviljelijä joka toimi nuorsuomalaisen puolueen, maalaisten kansanpuolueen ja kokoomuksen kansanedustajana.
Juhani Kurikka Juhani (Johannes) Kurikka (23. lokakuuta 1870 Tuutari, Inkeri – 7. toukokuuta 1930 Helsinki) oli inkeriläissyntyinen suomalainen agronomi, nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja ja näytelmäkirjailija.
Eino Leino Suurlakko, valtiopäiväuudistus ja ensimmäiset eduskuntavaalit 1907 olivat kärjistäneet yhteiskunnallis-poliittisia ristiriitoja ja ajaneet vanhasuomalaiset, ruotsinmieliset, sosialistit ja nuorsuomalaiset repivään taisteluun vaikutusvallasta. Uusi ”routakausi” Venäjän-suhteissa teki tuloaan. Myös nuorsuomalainen puolue oli jakaantunut sisäisten kiistojen vuoksi konservatiiviseen ja sosiaalisesti radikaalimpaan siipeen. Tässä tilanteessa Eino Leino alkoi tehdä pesäeroa rooliinsa "Helsingin Sanomien" nuorsuomalaisena päivänpoliittisena pakinoitsijana. Pettyneenä hän pelkäsi vanhan päivälehteläisen aatteellisen liberalismin katoavan kabinettipoliittisiin vehkeilyihin ja toivoi syvällisempää kulttuuris-aatteellista keskustelua maan tulevaisuudesta.
Johannes Lundson Lundson oli porvarissäädyn jäsen vuosien 1904–1906 valtiopäivillä ja hän oli Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä valittuna nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja 1917–1918 ja Edistyspuolueen kansanedustaja 1918.
Johannes Laine Laine oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1915–1917 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa ja toimi Joensuun kaupunginvaltuuston puheenjohtajana.
Hugo Linna Hugo Immanuel Linna (ent. "Castrén", 14. syyskuuta 1873 Hyrynsalmi – 4. helmikuuta 1921 Kajaani) oli suomalainen agronomi, maamieskoulun johtaja ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Uuno Brander Uuno Edvard Brander (23. heinäkuuta 1870 Kitee – 13. heinäkuuta 1934 Kitee) oli ylijohtaja ja pohjoiskarjalainen tilanomistaja, joka toimi nuorsuomalaisen puolueen sekä edistyspuolueen kansanedustajana ja ministerinä.
Itsenäiset kreikkalaiset Itsenäiset kreikkalaiset (ANEL) on kreikkalainen kansallismielinen oikeistolainen puolue. Puolueen perusti vuonna 2012 Panos Kammenos erottuaan Uuden demokratian parlamenttiryhmästä. Puolue vastustaa Euroopan unionin määrittelemiä pelastuspakettien ehtoja.
Aksel Werner Ruusuvaara Ruusuvaara toimi Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena 1910–1912. Hän kuului Nuorsuomalaiseen puolueeseen. Hän oli Suomen senaatin oikeusosaston jäsen 1912–1917.
Viimeksi hän toimi asianajajana Helsingissä.
Tekla Hultin Hultin yritti saada kaikkien yhteiskuntaluokkien naiset yhteistyöhön näissä kysymyksissä, mistä naisasiaan sinänsä myönteisesti suhtautunut SDP varoitteli omiaan. Nuorsuomalaisen puolueen hajottua hän liittyi Kansalliseen kokoomuspuolueeseen.
Johannes Laine Johannes Laine, sukunimi aik. "Päätiläinen" (18. huhtikuuta 1866 Viipuri – 10. tammikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri, rehtori, kunnallisneuvos ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Matti Pietinen Matti Pietinen (aiemmin Pitkänen, 3. maaliskuuta 1859 Sumiainen – 27. huhtikuuta 1918 Viipuri) oli viipurilainen kansakoulunopettaja ja tehtailija, joka toimi nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1910-luvulla.
Kustavi Grotenfelt Kustavi (Gustaf) Grotenfelt (27. huhtikuuta 1861 Helsinki – 7. tammikuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija, Helsingin yliopiston professori, kirjailija, valtiopäivämies ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Petri Kaivanto Vuosina 1997–1999 Kaivanto oli Säveltäjäin tekijänoikeustoimisto Teosto ry.:n jakosääntötoimikunnan jäsen. Petri Kaivanto oli Nuorsuomalaisen puolueen sitoutumattomana ehdokkaana Euroopan Parlamentin vaaleissa ja kunnallisvaaleissa 1996 ja puolueen jäsenenä eduskuntavaaleissa 1999. Kaivanto oli Muutos 2011 -puolueen hallituksen jäsen ja Muutos 2011:n ehdokkaana vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiirissä.. Eduskuntavaaleissa 2015 hän oli Itsenäisyyspuolueen sitoutumaton ehdokas Uudenmaan vaalipiirissä ja vuoden 2017 kunnallisvaaleissa Perussuomalaisten ehdokas Uudenmaan vaalipiirissä.
Suomen kuningaskuntahanke Valtiomuotokiista hajotti sisällissodan yhdistämän porvarillisten puolueiden kentän ja sen käsitykset yhteisistä pelisäännöistä. Hankkeen kaaduttua oikeisto joutui puolustuskannalle ajettuaan itsensä nurkkaan ja poliittisen keskustan puolueille aukeni lupaava asema. Varsinkin maalaisliitto menestyi seuraavan kevään eduskuntavaaleissa ja nousi suurimmaksi porvarilliseksi puolueeksi. Kuningaskuntahanke toisaalta yhdisti sortovuosien kiivaimmat vastustajat, kun myöntyväisyyslinjaa edustaneet vanhasuomalaiset ja tiukinta perustuslaillisuutta edustaneet Svinhufvudin siiven nuorsuomalaiset ja itsenäisyysaktivistit päätyivät yhdessä uuteen kokoomuspuolueeseen.
Mikko Knuutila Knuutila oli talonpoikaissäädyn edustajana mukana säätyvaltiopäivillä 1904–1905 ja kuului jäsenenä muun muassa rautatievaliokuntaan. Hän oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1908 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä.
Erkki Peltonen Peltonen edusti talonpoikaissäätyä säätyvaltiopäivillä 1905–1906 ja hän oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1908–1909 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Kunnallispolitiikassa Peltonen toimi Nurmeksen kunnanvaltuuston jäsenenä.
Säätyvaltiopäivät 1894 Säätyvaltiopäivät 1894 olivat sääntömääräiset Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät. Niiden työ oli tuloksellista, vaikka sisäpoliittinen vastakkainasettelu oli jyrkentymässä. Suomalaisen puolueen nuoret, "nuorsuomalaiset" olivat eronneet omaksi ryhmittymäkseen, joka ajoi yhtäläistä äänioikeutta kaikille.
Otto Stenroth Stenroth oli säätyvaltiopäivillä porvarissäädyn jäsenenä 1891–1900 ja Nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja Vaasan läänin itäisestä vaalipiiristä 1908–1909. Helsingin kaupunginvaltuustossa hän oli 1911–1918 ja sen varapuheenjohtajana 1915–1918.
Elias Sopanen Elias Walfrid (E.W.) Sopanen (28. syyskuuta 1863 Savonlinna – 8. huhtikuuta 1926 Kangaslampi) oli eteläsavolainen kihlakunnantuomari ja maanviljelijä joka toimi nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana sekä oikeusministerinä 1920-luvulla.
Kalle Viljakainen Carl (Kalle, Kaarlo) Viljakainen (18. maaliskuuta 1853 Joroinen – 17. huhtikuuta 1913 Helsinki) oli sanomalehdentoimittaja ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja. Viljakainen oli yli 20 vuotta tamperelaisen Aamulehden päätoimittaja.
Eemil Linna Kustaa Eemil (K. E.) Linna (sukunimi aikaisemmin Ainiala) (17. tammikuuta 1876 Pälkäne – 10. tammikuuta 1951 Tampere) oli pirkanmaalainen maanviljelijä ja nuorsuomalaisen puolueen sekä edistyspuolueen kansanedustaja ja ministeri.
Alli Nissinen Nissinen oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja vuosina 1907–1909 Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä. Hän oli myös Suomenkielisen Marttaliiton puheenjohtajana sekä Marttayhdistyksen (vuodesta 1902 vuoteen 1924) ja Naisasialiitto Unionin varapuheenjohtajana.
Eemil Vekara Emil Henrik (Eemil Heikki) Vekara (sukunimi vuoteen 1906 Krook; 12. marraskuuta 1874 Karstula – 16. helmikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen agronomi, asutustarkastaja ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Päivälehti Päivälehti oli vuosina 1889–1904 Helsingissä ilmestynyt sanomalehti. Lehti oli Nuorsuomalaisen puolueen äänenkannattaja ja sen ohjelma oli voimakkaan liberaali ja suomalaisuusmielinen. Päivälehden jouduttua sensuurin lakkauttamaksi 1904 sen toimituskunta perusti Helsingin Sanomat.
Suomalainen Kansa Nuorsuomalaisen puolueen oikeisto perusti "Suomalaisen Kansan" vastapainoksi puolueen vasemmistoryhmän hallitsemille "Helsingin Sanomille". Sen keskeisiä vaikuttajia olivat Theodor Homén, Jonas Castrén ja "Helsingin Sanomien" syrjäytetty päätoimittaja Heikki Renvall. Linjaltaan "Suomalainen Kansa" oli jyrkän perustuslaillinen, konservatiivinen ja sosialismin vastainen. Se yritti kilpailla "Helsingin Sanomien" kanssa ilmestymällä iltapäivälehtenä ja suuntautumalla maaseudulle. Lehti lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana.
Savon Lehti Nuorsuomalaisen puolueen oikeistoon kuulunut piirijärjestö perusti "Savon Lehden" sen jälkeen kun sopimus puolueen vasemmistoa edustaneen "Savon" kanssa oli rauennut ja sen päätoimittaja Mikko Puhakka oli pakotettu eroamaan. "Savon Sanomien" kirjapainossa painettu "Savon Lehti" ei pärjännyt kilpailussa "Savolle" ja se lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Mikko Puhakka (1911–1912) ja Heikki Hyppönen (1912).
Viipurin läänin itäinen vaalipiiri Viipurin itäisestä vaalipiiristä valittiin eduskuntaan 17 kansanedustajaa, paitsi vuonna 1939, jolloin edustajia oli yksi enemmän. Maalaisliitto oli vuodesta 1919 vaalipiirin hallitseva puolue. Se sai eduskuntavaaleissa 49–59 prosenttia äänistä ja enemmistön paikoista. Vielä autonomian aikana SDP ja Suomalainen puolue kykenivät voittamaan Maalaisliiton ja nuorsuomalaisetkin olivat vahvasti edustettuina.Viipurin läänin läntinen vaalipiiri
Kansallisen Kokoomuksen historia Kokoomus ilmoittaa ideologiansa rakentuvan konservatismista, sosiaalireformismista ja liberalismista peräisin olevista aineksista. Kansallisen Kokoomuksen perustivat monarkiaa kannattaneet (Vanha)suomalaisen puolueen enemmistö sekä Maalaisten Kansanpuolueen monarkistinen vähemmistö ja Nuorsuomalaisen puolueen nationalistishenkinen vähemmistö. Kokoomuksen puoltamat arvot ovat alusta alkaen pysyneet kutakuinkin samana: esivallan kunnioitus, kansallismielisyys, omistusoikeuden suojeleminen, talouselämän edut, kristillinen etiikka ja sosiaalinen omatunto. Kansallinen Kokoomus on alusta alkaen kokenut konservatismin, sosiaalireformismin, kapitalismin, nationalismin ja liberalismin välistä kilpailua puolueen sisällä.
Nuorsuomalainen Puolue Raittiusasiaa haluttiin vuonna 1894 edistää vain vapaaehtoistoimin (Santeri Alkio tosin oli kieltolain kannattaja). Vuonna 1906 koko maan yleinen ilmapiiri kääntyi kieltolain kannalle ja nuorsuomalaisetkin tekivät sille myönnytyksiä.
Matti Pietinen Pietinen oli porvarissäädyn jäsenenä vuosien 1904–1906 valtiopäivillä ja myöhemmin nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1910–1914 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän oli myös Säkkijärven kuntakokouksen puheenjohtajana ja Viipurin kaupunginvaltuuston jäsenenä.
Tampereen Sanomat Tampereen Sanomat oli vuosina 1866–1900 sekä 1905–1939 Tampereella ilmestynyt sanomalehti. Puoluepoliittisesti lehti seisoi 1900-luvun alussa nuorsuomalaisen puolueen ja myöhemmin 1920- ja 1930-luvuilla Kansallisen Edistyspuolueen takana.
Urho Toivola Toivola oli kansanedustajana 1933–1936 Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän oli presidentinvalitsijamiehenä vuosien 1931, 1937 ja 1940 presidentinvaaleissa. Hän kuului myös Turun kaupunginvaltuustoon ja oli jäsenenä Nuorsuomalaisen puolueen keskustoimikunnassa ja myöhemmin Edistyspuolueen puoluetoimikunnassa.
Eduskuntavaalit 1910 Uusia kansanedustajia olivat mm. SDP:n Jussi Kautto, Kustaa Kopila, Heikki Kääriäinen, Kullervo Manner ja Emil Saarinen, Maalaisliiton Eero Hatva, Antti Junes, Oskari Lahdensuo, Lauri Kristian Relander ja Filip Saalasti, Suomalaisen puolueen Hugo Rautapää, Nuorsuomalaisen puolueen Matti Kekki ja Tilda Löthman-Koponen, sekä RKP:n Viktor Magnus von Born, Leo Mechelin ja Rabbe Wrede.
Nuorsuomalaiset Poliittisena ensijulkaisuna ja koko poliittisen toiminnan lähtölaukauksena toimi vuonna 1994 julkaistu "Ultimatum Isänmaalle", jonka kirjoittivat Risto E. J. Penttilä, Jaakko Tapaninen ja Janne Jutila. Puolueen tunnuslauseena oli ”liberaalia talouspolitiikkaa ja humaania sosiaalipolitiikkaa”.
Oskar Nissinen Nissinen oli talonpoikaissäädyn jäsenenä mukana säätyvaltiopäivillä 1900–1906. Hän oli nuorsuomalaisen puolueen ja joulukuusta 1918 kokoomuksen kansanedustajana 1917–1919 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän toimi myös Sortavalan maalaiskunnan kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Aapo Nuora Nuora oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1909–1910 ja 1911–1914 sekä kokoomuksen kansanedustajana 1922–1924 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentinvaaleissa ja toimi Raudun kuntakokouksen puheenjohtajana.
Roddy Piper Piper syntyi Saskatoonissa, Kanadassa, mutta perhe asui myös Skotlannissa, Glasgow'ssa. Piper opetteli Skotlannissa soittamaan muun muassa säkkipilliä. Myöhemmin Piperin perhe muutti Torontoon.
Roddy Piper Seuraava Piperin taistelu oli Adrian Adonisin kanssa. Wrestlemania III:een järjestettiin "Hair vs. Hair"-ottelu, jonka Piper sanoi ehkä jäävän viimeiseksi matsikseen. Haastattelussaan TV Guidelle Piper kertoi keskittyvänsä urallaan seuraavaksi elokuviin, mutta jätti oven auki myös paluulle. Piper voitti Adonisin tainnutusotteellaan ja Brutus "The Barber" Beefcake leikkasi Adonisin hiukset. Ottelun jälkeen Piper siirtyi joksikin aikaa kehien ulkopuolelle viettämään aikaa perheensä kanssa.