mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Tales from the Thousand Lakes Sanoitukset suurimpaan osaan kappaleista on otettu Keith Bosleyn Kalevalan englanninnoksesta vuodelta 1989 paitsi kappaleisiin ”First Doom” ja ”Forgotten Sunrise”, joihin sanoitukset kirjoitti Esa Holopainen. ”Into Hiding” kertoo Lemminkäisen paosta Pohjolan pidoista, kun taas otsikko ”The Castaway” (haaksirikkoinen) viittaa mereen pudonneeseen Väinämöiseen. ”Black Winter Dayssä” Pohjolan tytär kuvaa murheitaan hääpäivänään ja ”Drowned Maid” kertoo Ainon kuolemasta. ”In the Beginning” koostuu Kalevalan alkusäkeistä ja ”To Father’s Cabinissä” viitataan jälleen Lemminkäisen pakoon, kun hän pyytää Ukkoa auttamaan häntä. Albumin päätöskappale ”Magic and Mayhem” kertoo Lemminkäisestä kuokkavieraana Pohjolan pidoissa.
Suur-Kalevala Gallen-Kallela oli tehnyt Suur-Kalevalaa varten paljon valmistelutöitä jo aikaisemminkin, mutta Suur-Kalevalan luonnokset syntyivät pääosin vasta vuosina 1925–1926. Tällöin matkustaessaan Meksikossa ja Pohjois-Amerikassa Gallen-Kallelalle selvisi, miten Suur-Kalevalan kuvituksessa, runon hengen tulkitsemisessa maalaustaiteellisin ja typografisin keinoin olisi meneteltävä. Suur-Kalevalan oli tarkoitus valmistua Kalevalan satavuotisjuhlaan vuonna 1935.
Matthias Alexander Castrén Professorina Castrén luennoi etnologiasta, suomalaisesta ja suomalais-ugrilaisesta mytologiasta sekä "Kalevalasta". Hän kirjoitti myös matkakuvaustaan ja työskenteli pääteoksensa, samojedikielten kieliopin parissa. Castrénin tuberkuloosi puhkesi kuitenkin uudelleen 1852. Vaikka hän jaksoi välillä työskennelläkin, hän ei saanut teostaan viimeisteltyä ja kuoli toukokuussa.
Kalevala populaarikulttuurissa Kristian Huitulan piirtämä sarjakuvakirja "Kalevala" julkaistiin Suomessa kaksiosaisena vuonna 2000, ja sarjakuvasovitus sisältää kaikki Kalevalan 50 runoa alkuperäisellä runomitalla. Huitulan sarjakuva-Kalevala julkaistiin myös Venäjällä 2003, ja englanninkielisenä painoksena 2005 "The Kalevala Graphic Novel".
Kalevala (täsmennyssivu) Sanan Kalevala ensisijainen merkitys on Kalevala, Suomen kansalliseepos. Tästä on johdettu sanalle "Kalevala" muun muassa seuraavat muut merkitykset:
Kalevalan maa Kalevalan maa eli Väinölä on Kalevalan sankarien, kuten Seppo Ilmarisen ja Väinämöisen kotimaa. Kalevalan maan vihollinen oli Pohjolan maa.
Kalevalan päivä Kalevalan päivää vietetään 28. helmikuuta, koska Elias Lönnrot allekirjoitti ja päiväsi Kalevalan ensimmäisen version, niin sanotun Vanhan Kalevalan esipuheen 28. helmikuuta 1835. Teos ilmestyi painosta saman vuoden lopulla. Myöhemmin Lönnrot kuitenkin julkaisi laajennetun laitoksen, niin sanotun Uuden Kalevalan vuonna 1849. Vaikka ennen vuotta 2000 helmikuun 24. – 28. päivien nimipäivät siirtyivät karkausvuosina seuraavaan päivään, on Kalevalan päivä aina ollut myös karkausvuosina 28. helmikuuta.
Joseph Alanen Alanen keskittyi maalauksissaan pitkälti Kalevalaan, jota hän lähestyi jugend-tyylistä käsin. Alasella oli muihin suomalaisiin Kalevalan kuvaajiin verrattuna aivan oma muotokielensä. Hän tulkitsi Kalevalaa vahvasti vertauskuvallisena runoelmana. Hänen tyylinsä mukaili tekstiilitaidetta, ja temperatekniikan ansiosta hänen maalauksensa olivat usein freskomaisia. Alanen uudisti Kalevala-taiteen muotokieltä, mutta hänen jugend-tyylinsä oli jo hieman vanhanaikaista teoksia maalatessaan. Hän kuitenkin jatkoi kuolemaansa saakka Kalevala-aiheiden maalaamista. Alanen maalasi yli sata Kalevala-aiheista teosta.
Viro Kansainvälisesti tunnetuimpia ja käännetyimpiä virolaisia kirjailijoita ovat Jaan Kross ja Jaan Kaplinski. Erityisesti Kross oli merkittävä ja häntä pidettiin mahdollisena Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajana. Kansallisia suuria nimiä ovat A. H. Tammsaare ja Friedrich Reinhold Kreutzwald, joka kirjoitti virolaisen kansanrunouden pohjalta ja Kalevalan innoittamana Viron kansalliseepoksen "Kalevipoegin".
Kalevala Lönnrot julkaisi viisi erilaista Kalevalaa. Ensimmäisenä julkaistiin vuonna 1833 "Sikermä-Kalevala", jossa oli suppeita Lemminkäis-, Väinämöis- ja häärunoja. Samana vuonna ilmestyi myös jo eepoksenmittainen "Runokokous Väinämöisestä", joka sai myöhemmin nimekseen "Alku-Kalevala". "Sikermä-Kalevalan" "Lemminkäinen"-runoelmassa oli 825 säettä, "Väinämöinen"-runoelmassa 1 867 säettä ja "Naimakansan virsissä" 449 säettä. "Runokokouksessa Väinämöisestä" oli jo 5 052 säettä.
Varsinaisen "Kalevalan" ensimmäinen painos (eli "Vanha Kalevala") ilmestyi vuonna 1835. Lönnrot antoi sille nimeksi "Kalewala taikka Wanhoja Karjalan Runoja Suomen kansan muinosista ajoista" ja se jakautuu 32 runoon ja 12 078 säkeeseen. Lönnrot arveli "Vanhaa Kalevalaa" rakentaessaan, että runot olivat kristinuskoa edeltäviltä ajoilta ja kuvasivat historiallisia tapahtumia. Hän uskoi, että karjalaiset, hämäläiset ja virolaiset olisivat vaeltaneet muinaisina aikoina Aasiasta Mooseksen kaltaisen Kalevan johdolla.
Kalevala Kalevala on "Kalevala"-eepoksessa esiintyvien sankarien kotipaikka tai kotimaa. Nimi tulee Kalevasta, suomalaisten myyttisestä esi-isästä ja Väinämöisen isästä. Kalevala on Kalevan jälkeläisten kansakunta, ja Kalevalan sankarit Väinämöinen, Ilmarinen ja Lemminkäinen ovat Kalevan poikia. Kaleva oli varhaisissa muinaishistoriaa käsittelevissä teoksissa ja kirjoituksissa tulkittu myös pahuuden perikuvaksi ja jumalallisen järjestyksen viholliseksi, mutta Lönnrot muutti hänet alkusankariksi runoaineistoa valikoimalla ja tulkitsemalla. Lönnrotin Kaleva on ensimmäinen Suomeen muuttaja ja siten kaikkien suomalaisten eli kalevalaisten, Suomen heimon kantaisä. Kalevalan toisintonimenä esiintyy "Väinölä".
Kypron prinsessa Topelius kirjoitti näytelmän tilaustyönä Helsingin uuden teatteritalon avajaisia varten. Ruotsinkielinen, kieliriitoja vastustanut Topelius tarttui "Kalevala"-aiheeseen, jotta se ei jäisi taiteessa pelkästään jyrkkien fennomaanien käsiin. "Kalevala"-aiheisen teoksen esittäminen ruotsinkielisen teatterin avajaisissa oli tarkoitettu sovinnolliseksi eleeksi kieliryhmien kesken. Ensi-ilta oli suunnitellusti teatterin avajaisissa 28. marraskuuta 1860. Samassa yhteydessä esitettiin myös Filip von Schantzin säveltämä "Kullervo-alkusoitto". "Kypron prinsessa" esitettiin myös muutamaa vuotta myöhemmin tulipalon jäljiltä uudelleenrakennetun teatterin toisissa vihkiäisissä. Topelius toivoi Paciuksen muokkaavan teoksen pohjalta suuren tyylin oopperan, mutta Pacius ei ollut tästä kiinnostunut. Topelius julkaisi teoksensa tavallisena näytelmänä vuonna 1881. Eino Leino suomensi tekstin vuonna 1901.
Kalevala Koru Kalevala Korun tuotteet on aina valmistettu Suomessa. Sen sijaan Kalevala Korun tytäryhtiön Lapponia Jewelry Oy:n tuotantoa on ollut hopeakorujen osalta myös Kiinassa ennen kuin yritys siirtyi Kalevala Korun omistukseen.
Elias Lönnrot Lönnrot kuoli synnyinpaikkakunnallaan Sammatissa vuonna 1884. Lönnrot oli halunnut hautajaisistaan vaatimattomat, mutta niistä tuli kuitenkin varsin suurelliset. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran edustajat kantoivat arkun kirkosta haudalle, ja seppelien lasku kesti myöhäiseen iltaan asti. Ylioppilaskunnan Laulajat lauloivat haudalla Suomen laulun ja Maamme-laulun.
Ylivoimaisesti parhaiten Lönnrot tunnetaan Suomen kansalliseepoksen, "Kalevalan", kokoamisesta. Vanha Kalevala on runokokoelma, jossa on yhteensä 32 runokoostetta ja 12 078 säettä. Uudessa Kalevalassa, eli toisessa painoksessa, on 22 795 säettä, jotka on jaettu 50 runoon. Kalevalan sisarteoksena pidetään "Kanteletarta", joka ilmestyi yhdeksän vuotta Kalevalaa aikaisemmin eli vuonna 1840. Ennen Kalevalaa hän julkaisi useita niin sanottuja esiteoksia "(Kts. Kalevalan runojen kerääminen ja julkaiseminen)".
Kalevala gin Kalevala Gin on ainoa suomalainen luomu gini. Kalevala Giniä valmistetaan käsityönä perheomisteisessa Kalevala tislaamossa. Tislaamon perusti Moritz Wüstenberg vuonna 2012 vain hieman sen jälkeen, kun hän oli valmistunut biokemian insinööriksi.
Kalevala Kalevalan alussa on luomismyytti, jonka mukaan maailma syntyi sotkan munasta. Kalevala kuvaa muun muassa Kalevalan ja Pohjolan kansojen sekä eri päähenkilöiden välisiä kiistoja, kostoreissuja ja kosiomatkoja sekä Sammon rakentamista ja ryöstöä. Tapahtumat päättyvät kristinuskon tuloon.
Kalevala suomeksi Kalevala suomeksi on Risto Pottosen tekemä lyhentämätön nykykielinen käännös Kalevalasta. Pottonen työsti käännöstä 10 vuoden ajan. Teos ilmestyi 2009 Kalevalan 160-vuotisjuhlavuonna. Teksti ei ole kalevalamittaista, vaan nykykielistä rytmistä tekstiä.
Kalevala kuvataiteissa Vuonna 1931–1933 Pavel Filonovin ryhmä Neuvostoliitossa työskenteli Kalevalan kuvituksen parissa Academia-kustannusyhtiölle. "Kalevala kuvissa" -kirjassa mainitaan suomalaisia Kalevalan ja Kantelettaren, sekä niiden mukaelmien kuvituksia yhteensä 65. Seuraavassa muutamia niistä.
Kalevala populaarikulttuurissa "Sammon" jälkeen "Kalevala" ei juurikaan ole houkutellut elokuvantekijöitä. Animaatiotuotannot ovat hakeneet 1970-luvulta innotteita teoksesta. Tunnetuimpia animaatoversioita ovat Reino Niinirannan "Kalevala" (1975) ja Riitta Nelimarkan ja Jaakko Seeckin kuusiosainen "Sammon tarina" (1971–1974). Vasta 2000-luvulla heräsi uudestaan ajatuksia "Kalevalan" filmatoisinnista. Antti-Jussi Annilan monikansallinen elokuva "Jadesoturi" (2006) yhdistelee kalevalaista kansantarustoa ja kiinalaista kung fu -perinnettä.
Matthias Alexander Castrén Hän teki kaksi matkaa Siperiaan, jossa tutki useita alueen kieliä. Hän työsti lopulta peräti 14 siperialaisen kielen kieliopit. Castrén keräsi matkoiltaan myös laajan kansatieteellisen ja arkeologisen kokoelman. Ennen Siperian-matkojaan hän oli tutkinut saamelaisia ja runonlauluperinnettä. Tutustuttuaan vienalaiseen runokieleen Castrén kirjoitti kehutun ruotsinnoksen "Kalevalasta".
Kalevala kuvataiteissa Kalevala kuvataiteissa tarkoittaa piirustuksia, maalauksia, veistoksia, valokuvia, taideteollisuutta, arkkitehtuuria, videoteoksia, installaatioita, performansseja tai mitä tahansa Kalevalaan, Kantelettareen tai niiden mukaelmiin liittyviä kuvituksia tai muuta aineistoa. Aihe on niin yleinen, että Suomen taiteessa puhutaan myös Kalevala-taiteesta.
Kalevala populaarikulttuurissa Jari Tammen romaani "Kalevan solki" (Kuippana, 2002) perustuu alkuperäisiin kalevalarunoihin ja Kalevalaan. Se tulkitsee sekä Kalevalaa että Kalevala-tutkijoiden tulkintoja niin teoreettiselta kuin parodiselta pohjalta. Juonellisesti se on huolella fantasioitu rekonstruktio siitä, mitä todella tapahtui myyttisessä historiassamme Väinämöisen ja kumppaneiden aikaan.
Kalevalatalo "Kalevalan" ja kalevalaisen kulttuurin ihailu johti 1900-luvun alkupuolella suoranaiseen "Kalevalan" palvontaan. Aivan sanan varsinaisessa merkityksessä oltiin luomassa kansallista Kalevala-uskontoa. Se huipentui valtaisan Kalevala-talon, "suomalaisen Pantheonin", rakennushankkeeseen sotienvälisenä aikana. Aloitteen teki jo vuonna 1911 kuvanveistäjä Alpo Sailo (1877-1955). Sen alttarina olisi ollut Akseli Gallen-Kallelalta tilattava "Suur-Kalevala", monumentaalinen jättiläiskirja, jonka jokainen sivu olisi ollut suurenmoinen maalaus. Sailo kuvaili:
Kalevala Spirit Kalevala Spirit on Sakari Kukon vuonna 2000 osana kainuulaista Kalevala-projektia ilmestynyt albumi. Levy sisältää viisi Sakari Kukon kainuulaisten muusikoiden kanssa soittamaa uutta kappaletta ja kymmenen Piirpauke-yhtyeen aiemmin vuonna 1986 ilmestyneellä albumilla "Villi Itä − kalevalainen rapsodia" julkaistua kappaletta. Villi itä on Kalevalan 150-vuotisjuhlan kunniaksi Kajaanin Runoviikolle sävelletty teoskokonaisuus. Sen kappaleista yhtä lukuun ottamatta kaikki ovat mukana Kalevala Spirit -levyllä.
Kalevala Kalevalan päätapahtumapaikka on Kalevalan maa eli Väinölä, jossa asuu Väinämöinen ja moni muu päähenkilöistä. Kalevala on kaunis, viljava ja vehreä maa. Kylmä Pohjolan maa on Kalevalan vihollinen. Sitä hallitsee Pohjolan emäntä Louhi, ja siellä asuu myös noitia ja hirviöitä. Metsolassa eli Tapiolassa asuvat eläimet sekä myyttinen metsän väki, jota hallitsevat Tapio ja Mielikki. Veden valtakuntaa Ahtolaa hallitsevat Ahti ja Vellamo. Tuonela eli Manala on kuolleiden valtakunta, joka sijaitsee Tuonelan joen takana.
Kalevala Ensimmäinen merkittävä "Kalevala"-aiheinen sävellys oli Filip von Schantzin "Kullervo"-alkusoitto, jonka kantaesitys oli vuonna 1860 Helsingissä. Ensimmäinen suomenkielinen "Kalevala"-oopera ja samalla ensimmäinen suomenkielinen ooppera oli Oskar Merikannon "Pohjan neiti" (1898), johon pyrittiin saamaan mukaan kaikki "Kalevalan" keskeisimmät tapahtumat.
Kalevan solki Kalevan solki on helsinkiläiskirjailija Jari Tammen tähänastinen pääteos, jota hän kirjoitti kuusi vuotta 1996–2002 Pohjois-Walesissä, pienessä Bangorin yliopistokaupungissa. Historiallinen fantasiaromaani pohjautuu itämerenmytologiaan, kalevalarunoihin ja Kalevalaan. "Kalevan solki" on rekonstruktio siitä, mitä todellisuudessa olisi voinut tapahtua vuonna 801 Varsinais- ja Vakka-Suomessa kuningas Väinämöisen, seppä Ilmarisen ja kumppaneiden aikaan.
Kalevala Alkuperäisessä kansanrunoudessa Kalevala mainitaan vain satunnaisesti. Nämä säkeet on tallennettu vuonna 1837 Kellovaarassa:
"Kalevalassa" nimi mainitaan eri muodoissaan 26 kertaa, usein toisintonimensä Väinölän kanssa, esimerkiksi kolmannen runon alussa:
Kalevalan kieli on pääasiassa suomen kielen itämurteita sekä Vienan Karjalassa puhuttuja vienalaismurteita, joiden alueelta Lönnrot useimmat runot keräsi. Vienalaismurteet luetaan karjalan kielen murteiksi, mutta Lönnrot itse piti niitä suomen kielen murteina. Paikoitellen Lönnrot muokkasi runojen kieltä suomalaisille helpommin ymmärrettäväksi ja teki äänneopillisia kompromisseja kansankielen ja perinteisen kirjakielen välillä. "Vanhassa Kalevalassa" karjalaisuuksia on runsaammin kuin "Uudessa Kalevalassa", etenkin sanaston piirissä, mutta jonkin verran myös äänne-, muoto- ja johto-opissa.
Kalevala Kalevalaa on käytetty poliittisiin, ideologisiin ja kulttuurisin tarkoitusperiin jo sen ilmestymisestä lähtien, ja teos on valjastettu eri aikoina ja eri suhdanteista riippuen palvelemaan erilaisia aatteita. Kalevalasta on käyty hegemonista kamppailua siitä, kenelle se ja kalevalainen kulttuuriperintö kuuluvat, ja kuka tai mikä ryhmä sen oikeimmin tulkitsee. 1900-luvun alussa Kalevala pyrittiin sisällyttämään kiinteäksi osaksi työväestön kulttuuritoimintaa. 1930-luvulla eri poliittiset rintamat vahvistivat ideologisia tulkintojaan eepoksesta. Toisen maailmansodan jälkeen alkaneessa poliittisessa kamppailussa suomalaisen kansallisen kulttuurin perinnöstä oli Kalevalan tulkinnoilla keskeinen asema. Kalevalalla on ollut myös osansa Suomen ja Neuvostoliiton yhteistyössä elokuvan muodossa. Aluepoliittisesti kalevalaisen maailman perintö on toisinaan nivelletty alueisiin, niiden identiteetin rakennukseen ja elinkeinoelämään.
Kalevala Kristian Huitulan sarjakuvasovitus "Kalevala" (2000) sisältää kaikki Kalevalan 50 runoa alkuperäisellä runomitalla.
Lemminkäinen Kalevalan Lemminkäisen taustalla on pääasiassa kolme kansanrunoa: varsinainen "Lemminkäisen runo", "Kaukomielen runo" sekä "Ahdin ja Kyllikin runo". Muita Lemminkäiseen Kalevalassa liitettyjä runoaiheita ovat "Hiiden hirven hiihdäntä" (Kalevalan 13. ja 14. runo) ja naisen ryöstöstä kertova "Äijön pojan runo" (Kalevalan 11. runo).
Kalevala Kalevalaa on käytetty inspiraationa myös käsitöissä, Suomi 100 -projektinakin tunnettu Kalevala CAL -peitto yhtenä niistä.
Kalevala taidemusiikissa Suomalaisessa ilmapiirissä vaikutti 1930-luvulla ahdas isänmaallisuus, joten "Kalevalastakin" etsittiin pääosin kansallisia perusarvoja. Tästä poikkeuksen muodosti Uuno Klami, jota "Kalevalan" maailma kiinnosti koko uransa ajan. Klami kaavaili "Kalevalasta" jopa 16–18-osaista oratoriota. Hänen neliosainen teoksensa "Kalevala-sarja" sai kantaesityksensä joulukuussa 1933. Hän halusi laajentaa siitä viisiosaisen, mutta scherzosta "Lemminkäisen seikkailut saaressa" tuli niin laaja, että se julkaistiin omana sinfonisena runonaan. Klami sai viisiosaisen sarjansa lopulta valmiiksi 1943.
Kalevala kuvataiteissa Kansalliset teemat olivat suosiossa 1930-luvulla, jolloin 1931 kuolleen Gallen-Kallelan Kalevala-kuvitus nostettiin "oikeanlaiseksi" esikuvaksi. Vaasalainen Eemu Myntti edusti toisenlaista, värikästä ja shamanistista kalevalaista kuvitusta käyttäen muun muassa kultaväriä "Ilmatar"-maalauksessaan (1932). Kalevala on saanut myös useita uskonnollisia ja teosofisia tulkintoja kuvataiteessa, kuten Matti Visannin Kalevalan kuvitukset 1935–1938, selvänäkijä Aleksanteri Huttusen maalaukset ja Heikki W. Virolaisen rituaalinomaisiin asentoihin ja tyyliteltyyn muotokieleen perustuvat maalatut puuveistokset.
Kalevala kuvataiteissa Kalevala-taidetta tutkinut Adriaan van der Hoeven kartoitti yhteensä 2 500 aiheesta vuosina 1850–2000 tehtyä kuvataideteosta – maalauksia, grafiikkaa, veistoksia, kuvituksia, sarjakuvia ja luonnoksia. Ensimmäinen Kalevala-taiteen nousukausi sijoittui vuosille 1855–1865, toinen 1800-luvun loppuun. Seuraava oli 1930-luvulla ennen toista maailmansotaa ja viimeisimmät noin vuodelle 1985 ja 1900-luvun loppuun. Kalevalan kuvituskilpailuja järjestettiin muun muassa vuosina 1885, 1891, 1933, sekä Kalevala-veistoskilpailu 1938 ja julistekilpailu 1985.
Kalevala Lönnrotista tuli syksyllä 1853 suomenkielen professori ja hän piti 17 lukukauden ajan "Kalevala"-luentoja. Opetuskokemuksen perusteella Lönnrot alkoi pohtia teosta myös koulutuksen näkökulmasta. Hän päättikin ryhtyä viidennen kerran muokkaamaan teostaan, kun häneltä pyydettiin lyhennettyä painosta koulujen tarpeeseen. "Koulu-Kalevalan" käsikirjoitus oli valmis huhtikuussa 1861. Sitä ei otettu kovinkaan innostuneesti vastaan ja esimerkiksi J. V. Snellmanin mielestä lyhennetty laitos oli menettänyt runollisuutensa ja eeppisyytensä. "Koulu-Kalevala" ei ollutkaan pitkäaikaisessa käytössä kouluissa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran julkaisemaa ”helppohintaista” "Kalevalaa" alettiin käyttää 1870-luvulla opetuksessa. Alaluokilla oppilaat saivat kuitenkin tietonsa pääsääntöisesti Zachris Topeliuksen "Maamme kirjasta" ja yläluokilla koululaiset lukivatkin jo varsinaista "Kalevalaa".
Kalevalan sanakirja (1949) Kalevalan sanakirja on vuonna 1949 julkaistu sanakirja ja samalla kuvitettu tietokirja kansalliseepos Kalevalan sanastosta.
Kalevala Kalevalan runot ovat kalevalaista runoutta eli ne on tehty kalevalaiseen runomittaan. Kalevalan sisältämät runot eivät ole suoraan runonlaulajien laulamassa muodossa, vaan niitä on muokattu, niiden kieliasua on yhtenäistetty ja korjailtu ja joitakin osia runoista on siirretty toiseen paikkaan ja eri asiayhteyteen kuin alun perin muistiin merkityissä runoissa. Osan Lönnrot on runoillut itse muodostamaan yhtenäisiä juonikuvioita.
Kalevala populaarikulttuurissa Lastenkirjailija Mauri Kunnas laati "Koirien Kalevalan" 1992 (ilmestyi uudella tekniikalla 2004), jossa Kalevalan henkilöt olivat koiria.
Väinämöisen soitto Ennen Ekmania Kalevala-aiheista maalaustaidetta oli tehty vain vähän ja hänestä tuli ensimmäinen, joka antoi sille keskeisen osan tuotannossaan. Innoittajana saattoi toimia C. E. Sjöstrandin varhaisten Kalevala-aiheisten veistosten hyvä vastaanotto. "Väinämöisen soitto" oli Ekmanin ensimmäinen Kalevala-aiheinen työ, sillä hän aloitti sen luonnostelun jo syksyllä 1857. Hän uppoutui pian kokonaan Kalevala-aihepiiriin ja matkusti syksyllä 1858 vuodeksi Pariisiin työskentelemään "Väinämöisen soiton" parissa. Ekmanin palatessa vuonna 1859 Suomeen maalaus oli puolivalmiina, mutta sen saattaminen loppuun viivästyi vuoteen 1866, sillä hänellä oli taloudellisia vaikeuksia ja hän suuntasi pian mielenkiintonsa vielä kunnianhimoisempaan hankkeeseen, koko Kalevalan kuvittamiseen. Useat muut hänen Kalevala-aiheisista maalauksistaan ehtivät valmistumaan lopulta ennen "Väinämöisen soittoa".
Elias Lönnrot Lönnrot oli ajatellut tehdä useita yhtenäisiä pienoiseepoksia. Suunnitelma kuitenkin muuttui runonkeruumatkoilla saatujen tietojen mukaan. Lönnrotin pyrkiessä saamaan selville kansanrunojen aikajärjestystä ja luontevan jäsentelyn, hän noudatti myös taiteellista näkemystään yhdistellen eri runonlaulajien antamia aineksia ja sepittämällä itse säkeistöjä. Kansanrunojen katkelmien väliin hän rakensi kokonaan uusia runoja eri aineksista ja vaihtoi henkilöihin ja tapahtumiin liittyviä piirteitä. Lönnrot uskoi kansanrunojen tapahtumien olleen todellisia historiallisia tapahtumia ja että niiden sisältö oli ajan mukaan säilynyt samana, vaikka muoto oli muuttunut erilaiseksi. Vanha Kalevala, Kalevalan ensimmäinen painos, rakentuu kahden kansan, Kalevalan ja Pohjolan, vastakkainasetteluun. Kalevalan julkaisun jälkeen syntyi kansallinen innostus. Varsinainen Suomen kansalliseepos on Kalevalan toinen painos eli uusi Kalevala.
Sammon salaisuus "Sammon salaisuus" pohjautuu nimensä mukaisesti Kalevalaan. Ajatus tarinaan tuli Elli Kotovirralta, Rosan suomalaiselta ihailijalta ja ystävältä, joka ehdotti Kalevala-pohjaisen tarinan tekemistä Rosan vieraillessa Suomessa maaliskuussa 1998. Aluksi Rosa ei aikonut hyödyntää ajatusta, mutta lopulta Kotovirta sai taivuteltua Rosan suostumaan siihen. Niinpä Rosa tuli Suomeen uudestaan saman vuoden marraskuussa ja vieraili muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa, jossa Sirkka-Liisa Mettomäki tutustutti Rosan Kalevalaan ja auttoi taustatyössä. Kotovirta puolestaan otti yhdessä miehensä kanssa lukuisia kuvia Helsingistä ja lähetti ne Rosalle mallikuviksi. Innoituksen lähteenä Rosalla oli Mauri Kunnaksen "Koirien Kalevala" ja apuna kolme Kalevalan englanninkielistä käännöstä sekä kuvateoksia Björn Landströmin ja Akseli Gallen-Kallelan Kalevala-aiheisista teoksista.
Kalevalan päivä Kalevalan päivä on suomalaisen kulttuurin päivä, jota vietetään Suomen kansalliseepoksen, Kalevalan kunniaksi 28. helmikuuta. Päivä on virallinen liputuspäivä.
Kalevala Koru Kalevala Koru Oy on suomalainen koruja valmistava yritys, joka suunnittelee, valmistaa ja markkinoi kulta-, hopea- ja pronssikoruja. Yritys on alansa suurin Suomessa. Kalevala Koru Oy ja Lapponia Jewelry Oy muodostavat yhdessä Koru-konsernin. Kaikki korut valmistetaan Suomessa. Vuoden 2015 tutkimuksessa Kalevala Koru oli Suomen 11:nneksi arvostetuin tuotemerkki.
Kalevala "Kalevala" on kiinnostanut säveltäjiä heti ilmestymisensä jälkeen, ja sen vaikutus on säilynyt tasaisena vuosikymmenten ajan. Vuonna 2008 Kalevala-aiheisia sävellyksiä oli jo noin 500.
Kalevala-muistomerkki Kalevala-muistomerkin suunnittelusta julkistettiin vuonna 1968 valtakunnallinen kilpailu, jonka voitti kuvanveistäjä Terho Sakki luonnoksellaan ”Ensimmäinen runo”. Sakki sai ajatuksen veistoksensa ulkonäköön sen vieressä kohoavasta kirkosta. Kuvanveistäjä halusi luoda veistoksessaan vastakohdan kirkon suorille pinnoille. Ulkonäkönsä vastakohtaisuuden lisäksi Kalevan kirkossa ja Kalevala-muistomerkissä kohtaavat suomalainen muinaisusko ja luterilainen kristinusko. Teoksen lähtökohtana oli Kalevalan luomiskertomus, jossa maailma syntyy särkyneen sotkan munan kappaleista. Kuvanveistäjän suunnitelmissa oli myös Kalevalan ensimmäiseen runoon olennaisesti liittyvä vesielementti, mutta sitä kuvastava vesiallas jätettiin jo alkuvaiheessa toteutuksen ulkopuolelle.
Kalevala "Kalevala" herätti heti kiinnostusta akateemisissa piireissä, sillä se antoi merkitystä suomenkieliselle kirjallisuudelle ja Suomen kansalle muinaisen kulttuurin. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran puheenjohtajan Johan Gabriel Linsénin mukaan "Kalevala" antoi suomalaiselle kirjallisuudelle ”miltei eurooppalaisen merkityksen”. Vaikka akateemiset piirit ottivat teoksen hyvin vastaan, myyntimenestys "Kalevala" ei ollut. Siitä otettiin 500 kappaleen painos, jota riitti myytäväksi 12 vuodeksi.
Kalevalan kansallinen piiri Kalevalan kansallinen piiri () on hallintopiiri Karjalan tasavallan pohjoisosassa Venäjällä, Suomen Kainuun vastaisella rajalla. Piirin hallintokeskus on Uhtuan eli Kalevalan kaupunkityyppinen taajama. Siellä asui vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 4 529 ja koko Uhtuan kaupunkikunnassa maaseutuväestö mukaan lukien 4 840 henkeä. Koko Kalevalan kansallisen piirin väkiluku oli 8 321.
Kalevalan kansallinen piiri Oheinen taulukko kuvaa Kalevalan (kansallisen) piirin ja sen keskustaajaman Uhtuan asukasluvun kehitystä väestönlaskentojen (1959–2010) mukaan. Vuonna 1959 Uhtua oli vielä kylä (selo), mutta vuoteen 1970 mennessä se oli muutettu kaupunkityyppiseksi taajamaksi. Vuodesta 1970 alkaneissa väestönlaskennoissa Uhtua (Kalevala) muodosti Kalevalan piirissä oman kaupunkikuntansa (tms), johon kuului muutamia satoja maaseutukylien asukkaita.
1454 Kalevala 1454 Kalevala on Marsin ja Jupiterin välisellä pääasteroidivyöhykkeellä Aurinkoa kiertävä pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi Yrjö Väisälä vuonna 1936. Pikkuplaneetta sai nimensä Suomen kansalliseepos Kalevalan mukaan. Ennen kuin asteroidi sai nimensä, se tunnettiin tunnuksella 1936 DO. Koska Kalevalan absoluuttinen magnitudi (H) on 12,8, sen läpimitta on todennäköisesti seitsemän ja viidentoista kilometrin välillä.
Martin Buber Buber kirjoitti elämänsä aikana paljon muun muassa filosofiaa, juutalaisuutta, psykologiaa ja kasvatustieteitä käsitteleviä teoksia, sekä toimitti esimerkiksi vuonna 1914 "Kalevalan" saksankielisen laitoksen. Buberin filosofisena pääteoksena pidetään 1923 ilmestynyttä kirjaa "Minä ja Sinä" ("Ich und Du"). Buberin itsensä mukaan kirjaa voidaan pitää hänen tuotantonsa ”polttopisteenä”, johon tiivistyy sekä hänen aikaisempi älyllinen kehityksensä että myös tulevan ajattelun perusta.
Uuno Klami Monet Klamin teokset liittyvät aihepiiriltään Kalevalaan. Klami kävi rohkeasti kiinni Sibeliuksen siihen asti dominoimaan aihepiiriin, ja hänen onnistui tuoda suomalaiseen Kalevala-aiheiseen musiikkiin uusi, raikas ja modernimpi ote, joka rytmikkyydessään, värikkyydessään ja dissonoivuudessaankin poikkesi merkittävästi ajan kansallisromanttisesta valtavirrasta. Klamin tunnetuin Kalevala-aiheinen teos on viisiosainen sinfoniaorkesterille sävelletty "Kalevala-sarja", jota hän luonnosteli jo 1930-luvulla, mutta jonka lopullinen versio valmistui vasta 1943. Teoksen osat ovat "Maan luominen", "Kevään oras", "Terhenniemi", "Lemminkäisen kehtolaulu" ja "Sammon taonta". Orkesterille sävelletty "Lemminkäisen seikkailut saaressa" (1934) oli alun perin tarkoitettu "Kalevala-sarjaan" nimellä "Lemminkäinen", mutta laajuutensa takia se olisi turhaan paisuttanut teoksen kokonaisarkkitehtuuria ja Klami päätti irrottaa sen itsenäiseksi orkesteriteokseksi. Klamin kolmas Kalevalan maailmaan kuuluva teos on baritonisolistille, mieskuorolle ja orkesterille sävelletty "Vipusessa käynti" (1938), joka palkittiin mieskuoro Laulu-Miesten sävellyskilpailussa. Myös keskeneräiseksi jääneen baletin "Pyörteitä" oli määrä sivuta aiheessan Kalevalaa. Klami sävelsi balettia viimeisinä elinvuosinaan, muttei saanut sitä koskaan valmiiksi.
Kalevala populaarikulttuurissa Suomalaisessa populaarimusiikissa "Kalevala" oli aiheena hyvin harvinainen 1970-luvulle saakka. Populaarikulttuurissa sitä pidettiin 1960-luvulla jopa hävettävänä osana suomalaista tuohivirsikulttuuria. Populaarimusiikkiin "Kalevala"-aiheet tulivatkin parodian kautta: Progressiivisen rockin yhtye Wigwamin kappale ”Häätö” (1970) oli parodinen mutta samalla myös kunnianosoitus kalevalaiselle perinteelle. Karelia-yhtye puolestaan yhdisti kalevalaista perinnettä ja beatmusiikkia.
Kalevala Niin sanottu "Uusi Kalevala", jota useimmiten kutsutaan pelkäksi "Kalevalaksi", valmistui vuonna 1849. Se sisältää 50 runoa ja 22 795 säettä. Se oli vielä aiempia versioita enemmän Lönnrotin oma luomus. Lönnrot ei enää "Uutta Kalevalaa" rakentaessaan uskonut, että runoja voitaisiin palauttaa alkuperäiseen muotoonsa. Hän tunsi tässä vaiheessa osaavansa runot paremmin kuin runonlaulajat, joten hän yhdisteli runoja ja niiden aiheita oman näkemyksensä mukaan.
Kalevala Runot 45–49: Louhen kosto Kalevalalle: Väinämöinen valmistaa uuden koivuisen kanteleen; Pohjolan emäntä lähettää Kalevalaan tauteja tappaaman ihmisiä ja karhun surmaamaan karjaa; Väinämöinen parantaa ihmiset ja kaataa karhun; Pohjolan emäntä piilottaa kuun ja auringon sekä varastaa tulen Kalevalalta; Väinämöinen ja Ilmarinen palauttavat tulen ja Ilmarinen pakottaa Pohjolan emännän palauttamaan auringon ja kuun taivaalle.
Kalevalan sanakirja (1949) Raimo Jussila laati vuonna 2009 uuden 520-sivuisen "Kalevalan sanakirja" -teoksen, joka on paitsi deskriptiivinen sanakirja Kalevalan sanastosta, myös frekvenssi-, sitaatti- ja tulkkisanakirja.
Sommelo Kurssit tarjosivat tuttuun tapaan erilaisia kursseja runolaulukurssista kansantanssikursiin, unohtamatta tietenkään kansainvälistä kantelekurssia. Seminaarien aiheena oli muun muassa Kaleval kuvataiteessa, Runolaulu ja Kalevala sekä Kalevala ja Kainuu.
Desmond Bagley Bagley kirjoitti kaikkiaan 16 täysimittaista toimintaromaania, jotka kaikki on suomennettu. Teokset sijoittuivat usein eksoottisiin ympäristöihin kuten Meksikoon ("Vivero"), Islantiin ("Islannin peli"), Uuteen-Seelantiin ("Lumi vyöryy"), Keniaan ("Safari") sekä Suomeen, Norjaan ja Neuvostoliittoon ("Suomalainen nuorallatanssi"). Bagley matkusti paljon ja pyrki tekemään huolellista taustatyötä. Suomessa hän perehtyi muun muassa "Kalevalaan", paperitehtaisiin, Sompion luonnonsuojelualueeseen ja saunaan.
Kalevala kuvataiteissa Mytologian kuvittamista alettiin kuitenkin arvostella. Esimerkiksi arvovaltainen C. G. Estlander tuomitsi Ekmanin suuren "Väinämöisen soitto" -maalauksen ”mytologisena roskana”. Mutta maalauksella oli myös puolustajansa: Sakari Topelius, joka käytti nimimerkkiä ”Bore”, kirjoitti Ekmanin maalauksesta erittäin innostuneen arvion "Helsingfors Dagbladiin":”…tämä maalaus on koostettu kuva Suomen kansan kaikkein suloisimmista lapsuudenunelmista, tämä maalaus on itsessään suomalainen eepos.”
Kalevala taidemusiikissa "Kalevala"-aiheisista oopperoista ensimmäinen oli saksalaisen Karl Müller-Berghausin tekemä "Die Kalewainen in Pochjola". Ensimmäinen suomenkielinen "Kalevala"-oopera ja samalla ensimmäinen suomenkielinen ooppera oli Oskar Merikannon "Pohjan neiti" (1898), johon pyrittiin saamaan mukaan kaikki "Kalevalan" keskeisimmät tapahtumat. Merikannon jälkeen aiheeseen tarttuivat muun muassa Erkki Melartin teoksessiin "Aino" (1909) ja "Marjatta" (1914) sekä Armas Launis "Kullervossa" (1917).
Kalevala gin Kalevala tislaamo perustettiin vuonna 2012 ja ensimmäinen tuotantoerä tuli myyntiin vuonna 2014. Ensimmäisen kerran Kalevala gini palkittiin hopealla vuoden 2015 kansainvälisessä IWSC kilpailussa.
Louis Léouzon Le Duc Léouzon Le Duc käänsi myös ensimmäisenä Kalevalan ranskan kielelle. Vanhan Kalevalan proosakäännös ilmestyi vuonna 1845 ja uuden Kalevalan 1867, niin ikään suorasanaisena proosakäännöksenä.
Väinämöinen Kalevalan kertomus poikkeaa kansanrunoista siinä, että Kalevalassa sotka munii Väinämöistä odottavan ilmattaren polvelle eikä siis Väinämöisen polvelle. Kalevalassa yhteenotto lappalaisen Joukahaisen kanssa on myös sijoitettu maailman syntymisen jälkeen.
Kalevala Ensimmäinen varsinainen "Kalevala"-filmatisointi oli suomalais-neuvostoliittolainen yhteistyöelokuva "Sampo" (1959). Tunnetuimpia animaatoversioita ovat Reino Niinirannan "Kalevala" (1975) ja Riitta Nelimarkan ja Jaakko Seeckin kuusiosainen "Sammon tarina" (1971–1974).
Kalevala Louhi, Pohjolan emäntä, on šamanistinen Kalevalan viholliskansan Pohjolan matriarkka. Hän lupaa tyttärensä Ilmariselle palkkana Sammon rakentamisesta. Sammon ryöstön jälkeen hän siirtää auringon ja kuun paikoiltaan ja varastaa tulen Kalevalan väeltä.
Kalevala Koru Kalevala Korun omistaa Kalevalaisten Naisten Liitto. Aikaisemmin Kalevala Koru valmisti rautakautisten muinaiskorujen jäljitelmiä, mutta nyttemmin sen mallit edustavat nykyaikaista korumuotoilua, joka tosin hakee innoitusta Suomen historiasta ja kulttuurista.
Kalevala suomeksi Pottonen perusteli käännöstään seuraavasti. Kalevala oli jo ilmestyessään kieleltään vaikeatajuinen, sillä runot kerättiin kolmen eri murteen tai kielen alueelta. Teoksen sanasto on hyvin laaja käsittäen lähes 8000 eri sanaa. Kalevalasta on sen ilmestymisen jälkeen tehty useita sanakirjoja ja selventäviä versioita. Pottosen mukaan Kalevala suomeksi on ensimmäinen, jossa koko teos on lyhentämättömänä käännetty nykykielelle. Säenumeroinnin avulla tekstiä voi verrata alkuteokseen. Pottosen mukaan teos soveltuu hyvin kouluopetukseen, koska kirja sisältää myös lyhyet selitykset, jotka perustuvat akateemiseen tutkimukseen.
Risto Pottonen (s. 1947) on Vantaankosken luterilaisen seurakunnan pappi. Alun perin hän teki Kalevalan käännöksen itseään varten, kun huomasi, ettei ymmärtänyt teosta.
Kalevala taidemusiikissa "Ainolla" oli todennäköisesti huomattava vaikutus Jean Sibeliuksen uraan. Sibelius kuuli sen Berliinissä, ja hänellä alkoi miettiä itsekin kansallista musiikkityyliä. Sibeliuksen ensimmäinen merkkiteos oli sävelruno "Kullervo" (1892) ja viimeinen vain käytännössä nimeltään "Kalevalaan" liittynyt "Tapiola" (1926). Sibeliusta hyödynsi "Kalevalaa" monipuolisesti. Häntä innoitti muun muassa "Lemminkäinen"-sarjassa mahdollisuus luoda ”suomalainen” musiikkityyli, "Pohjolan tyttäressä" "Kalevalaa" dramaattinen ilmapiiri, "Tapiolassa" sen luonnonmaisema ja "Luonnotaressa" sen yleismaailmallinen mytologia.
Kalevala kuvataiteissa Uusia tulkintoja Kalevalaan etsivät Alpo Jaakolan maalaukset ja veistokset, Matti Waskilammen grafiikka tai Kalervo Palsan maalaukset, kuten "Kullervo" (1983). Hannu Väisäsen abstrakteja, symbolistisia ja esittäviä aiheita yhdistelevä Kalevalan kuvitus julkaistiin 1999. 
”Hän tavoitteli Kalevalan runojen rytmiä lukemalla ääneen eeposta ateljeessaan Pariisissa. Omat kädet, guinealaiset pihdit ja matkaradion osien muodot toistuvat ornamenttien tavoin Väisäsen teoksissa ja kuvaavat runojen poljentoa.”
Kalevala Kalevala on myös inspiroinut uuspakanoita, erityisesti 1900-luvun alun kansallisromantiikan inspiroimia Ukon uskon tapaisia ryhmiä. Nykyajan uuspakanat suhtautuvat kuitenkin Kalevalaan kriittisemmin, ja tutkivat mieluummin sen taustalla olevia aitoja kansanrunoja.
Marina Takalo Takalo sai Kalevala-seuran tunnustuspalkinnon 1965. Takalon kertomia satuja ja tarinoita sekä runonlausuntaa on tallennettu yhteensä 60 tunnin verran ääninauhoille. Helsingin yliopiston uskontotieteen professori Juha Pentikäinen tapasi nuorena opiskelijana Takalon Kuusamossa 1960 ollessaan siellä kotiseututukimusretkellä. Pentikäistä kiinnosti Takalon uskonnollinen maailmankuva johon oli sekoittunut kalevalaisia ja vanhauskoisia aineksia ja hän kirjoitti tästä aiheesta 1971 teoksen "Marina Takalon uskonto".
Vuokkiniemi Vuokkiniemen pitäjä oli 1800-luvulla vanhan runonlaulun keskus, jonka alueelta pääosa kansalliseepos Kalevalan runot ovat kerätty. Tämä kalevalainen runopesä löytyi alkuaan piirilääkäri Zacharias Topeliuksen kiinnostuksen avittamana – hän nimittäin kirjoitti jo vuonna 1803 muistiin runoja Suomen alueella kulkevilta laukkukauppiailta. Hänen kolmannessa julkaisemassaan vihkossa jo viitataan Vuokkiniemeen ja viimeisessä eli neljännessä julkaisussa hän kertoo suoraan mistä runoja löytää. Hän on kirjoittanut runovaroista näin:
Kalevalan koulu Kalevalan koulu oli heinäkuuhun 2016 saakka Kuopiossa kahdessa päätoimipisteessä toiminut suomenkielinen yhtenäiskoulu (luokka-asteet 1–9). Opetusyksiköt olivat Kalevalan yksikkö (Linnanpellonkadulla, Linnanpelto) ja Pohjantien yksikkö (Pohjantie 2). Oppilaita oli noin 400.
Marjatta Müller Kirjailijana Müller kuvaa teoksillaan muistoja menetetystä kotiseudusta. "Rajamaan raskas lumo" kertoo lahjoitusmaa- ja torppariajasta Karjalankannaksella Suomen suuriruhtinaskunnan aikaan. Toisena painopisteenä Müller korostaa tuotannossaan kaiken elämän oikeutta luonnossa ja luonnon parantavaa voimaa. Müller kirjoitti myös runoja, loruja, historiikkeja, henkilökuvausta ja pakinoita 1970 - 1990 -luvuilla Vpl. Pyhäjärvi- ja Karjala-lehtiin sekä Keskisuomalaiseen. Lisäksi hänet on palkittu valtakunnallisessa Kalevala-runokilpailussa.
Suomalainen kulttuuri Suomen vaakuna, jossa kruunupäinen keltainen leijona seisoo miekan päällä punaisella taustalla, pohjautuu 1600-luvun ruotsalaisiin aatelisvaakunoihin. Sitä käytetään monissa kolikoissa, leimoissa, sineteissä ja postimerkeissä. Suomen lippu nostetaan salkoon koko maassa juhannuksena ja muina juhlapäivinä. Suomen kansallislaulu "Maamme" on 1800-luvulta Johan Ludvig Runebergin tekstiin Fredrik Paciuksen sävellys. Samoihin aikoihin sen kanssa Elias Lönnrot kirjoitti kansanrunojen pohjalta kansalliseepoksen "Kalevala".
Kalevalan päivä Helsingin yliopiston Savokarjalainen osakunta otti Kalevalan päivän vuosipäiväkseen 1860-luvulla. Kalevalan 50- ja 75-juhlapäiviä vietettiin näyttävästi. Jo 1920-luvulla päivä vakiintui myös liputuspäiväksi, mikä vuonna 1978 vahvistettiin myös virallisesti asetuksella.
Pohjois-Amerikka Mantereella on kolme suurta valtiota: Kanada, Meksiko ja Yhdysvallat, jotka käsittävät suurimman osan Pohjois-Amerikkaa. Näiden lisäksi myös Keski-Amerikan ja Karibian katsotaan yleensä olevan osa Pohjois-Amerikkaa. Myös Tanskalle kuuluva Grönlanti kuuluu maantieteellisesti Pohjois-Amerikkaan.
Gwich’init Gwich'init ovat Kanadan Luoteisterritorioiden ja Yukonin sekä Yhdysvaltojen Alaskan alueella asuva intiaanikansa. Heitä on arviolta noin 2 900. Gwich'inin kieli kuuluu athabasca-kieliin ja sillä on noin 370 puhujaa Kanadassa ja 200 Yhdysvalloissa. Pohjois-Amerikan intiaanikansoista gwich'init asuttavat kaikkein pohjoisimpia seutuja.
Harajuuret Harajuuret ("Corallorhiza") on kämmekkäkasveihin kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu 11 lajia. Ne ovat yleensä lehtivihreättömiä sienijuuren varassa eläviä mykoheterotrofikasveja. Harajuurilajeista laajimmalle on levinnyt suvun tyyppilaji harajuuri ("Corallorhiza trifida"), jota esiintyy ympäri pohjoisen metsävyöhykkeen Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Kymmenen muuta harajuurilajia kasvavat luonnonvaraisina Amerikan mantereella, Alaskasta ja Kanadasta Karibialle ja Keski-Amerikkaan ulottuvalla alueella.
Huronjärvi Huronjärvi () on yksi viidestä Pohjois-Amerikan Suuresta järvestä ja tilavuudeltaan maailman seitsemänneksi suurin järvi. Se erottaa Michiganin osavaltion Yhdysvalloissa Ontarion provinssista Kanadassa. Georgian Bay, järven itäisin osa, kuuluu kokonaan Kanadalle.
Apocynum "Apocynum" on kasvisuku oleanterikasvien heimossa ja oleanterikasvien tyyppisuku heimon noin 400 suvusta. Siihen kuuluu kuusi lajia. Suvun tyyppilaji on "Apocynum cannabinum", joka esiintyy laajasti Pohjois-Amerikassa Meksikosta Yhdysvaltoihin ja pohjoiseen Kanadaan.
Zeitgeist (elokuva) Elokuvan kolmannen osan aiheena on myös "North American Union (NAU)" (suom. "Pohjois-Amerikan Unioni"), joka on teoreettinen taloudellinen (joskus myös poliittinen) Yhdysvaltojen, Kanadan ja Meksikon muodostama liitto. Tähän löyhästi EU:hun perustuvaan unioniin kuuluu myös euron tapainen yhteinen valuutta nimeltä amero, joka syrjäyttäisi sekä Yhdysvaltain ja Kanadan dollarin että Meksikon peson. Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa muodostuneiden unioneiden jälkeen muut maanosat seuraisivat perässä, kunnes lopulta kaikkien maanosien unionit yhdistyvät ja päädytään maailmanhallitukseen (vrt. Uusi maailmanjärjestys (salaliittoteoria)).
AEWA Sopimuksen piiriin kuuluu 118 valtiota Euroopan yhteisöstä, Aasiasta, Lähi-idästä ja Afrikasta sekä Kanada Pohjois-Amerikasta.
Lake St. Clair (Kanada-Yhdysvallat) Lake St. Clair () on Yhdysvaltain ja Kanadan rajalla sijaitseva järvi. Se sijaitsee noin 9,7 km koilliseen Detroitjoen varrella sijaitsevista Yhdysvaltain Detroitista ja Kanadan Windsorista. Järvi kuuluu Pohjois-Amerikan Suuriin järviin, mutta pienen kokonsa takia sitä tuskin koskaan mainitaan Suuriin järviin kuuluvaksi.
Punatammi Punatammi ("Quercus rubra") on tammien ("Quercus") sukuun kuuluva puu, jonka luontaiseen esiintymisalueeseen kuuluu Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltain koillisosat ja Kanadan kaakkoisosat.
Brittiläinen Pohjois-Amerikka Brittiläinen Pohjois-Amerikka () oli 1700- ja 1800-luvuilla käytetty nimitys Britannian hallitsemille alueille Pohjois-Amerikan mantereella. Alueet muodostavat nykyisen Kanadan sekä osia nykyisistä Yhdysvalloista. Nimitys oli yleisessä käytössä Yhdysvaltain vapaussodan jälkeen vuodesta 1783 vuoteen 1867 asti, jolloin Kanadan dominio muodostettiin.
Wendigo Wendigo (myös Windigo, Windago, Windiga tai Witiko) on Pohjois-Amerikan ja Kanadan monien algonkin-kansojen tuntema myyttinen olento. Wendigo kuuluu osana eritoten creiden, inuitien ja ojibwojen perinteiseen kulttuuriin. Sitä on pidetty pahana yliluonnollisena voimana, joka vaeltaa pohjoisen metsissä ja käyttää ravinnokseen ihmislihaa. Wendigoilla on todettu olleen vahva yhteys talveen ja kylmyyteen sekä niiden mukana tulleeseen nälänhätään. Tarinoita Wendigosta elää yhä Kanadan ja Minnesotan metsissä ja preerioilla.
Albertanvehnä Albertanvehnä ("Leymus innovatus", synon. "Elymus innovatus") on pohjoisamerikkalainen heinälaji, joka kuuluu samaan sukuun rantavehnän ("Leymus arenarius") kanssa. Pohjois-Amerikassa albertanvehnä kasvaa Yhdysvaltojen pohjoisosista Kanadaan.
Navajo Navajon eli navahon kieli on merkittävin Pohjois-Amerikan intiaanikielistä. Se kuuluu athabasca-kielien eteläiseen haaraan, pohjoisia tavataan muun muassa Kanadassa ja Alaskassa. Navajon puhujia on yli 170 000, ja puhujien määrä on kasvamaan päin. Heitä on Yhdysvaltojen Arizonan, Coloradon, New Mexicon sekä Utahin osavaltioissa.
Pohjois-Amerikan subarktisen alueen intiaanit Pohjois-Amerikan subarktisen alueen intiaanit asuvat pääosin Kanadan havumetsävyöhykkeellä ja jakautuvat pääosin itäiseen algonkin- ja läntiseen athabasca-ryhmiin. Tunnettuja subarktisia heimoja ovat athabascoihin kuuluvat tananat, slaveyt eli orjaintiaanit, Karhujärven intiaanit (bearlaket), dogribit eli koiran kylkiluut ja dene sulinet eli chippewat. Algonkineista tunnetaan muun muassa innut, creet ja ojibwat. Newfoundlandin saarella elivät beothukit, jotka eivät kuulu kumpaankaan kieliryhmään.
Amerikanpiiskujänis Amerikanpiiskujäniksen levinneisyysalueeseen kuuluu läntinen Pohjois-Amerikka. Sitä tavataan Kanadassa Brittiläisen Kolumbian alueella ja Yhdysvalloissa Oregonin, Washingtonin, Idahon, Montanan, Wyomingin, Coloradon, Nevadan, Kalifornian ja New Mexicon osavaltioiden alueella.
Kanada Kanada on perustuslaillinen monarkia ja parlamentaarinen demokratia, jonka valtionpäämies on Yhdistyneen kuningaskunnan monarkki Elisabet II. Varsinaista valtaa pitää kuitenkin Kanadan pääministeri. Maan sisäpolitiikkaa on 1900-luvulla hiertänyt ranskankielisen Quebecin kysymys. Provinssi on pyrkinyt kahteen otteeseen eroamaan liittovaltiosta. Palvelusektori on Kanadan talouden tärkein toimiala, mutta maa on myös merkittävä maataloustuotteiden tuottaja, ja lisäksi maalla on merkittävät kaivannaisvarat. Ulkomaankauppa suuntautuu suurimmaksi osaksi Yhdysvaltoihin, ja maa kuuluu Yhdysvaltain ja Meksikon lisäksi Pohjois-Amerikan vapaakauppa-alueeseen.
Kanadan politiikka Kanadan puolustuspolitiikan tärkeimmät tekijät ovat järjestyksessä Kanadan turvallisuus, Pohjois-Amerikan turvallisuus ja kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden edistäminen. Keskeisenä tekijänä Kanadan puolustuspolitiikassa on Nato, johon se on kuulunut järjestön perustamisesta lähtien. Kanadan ja Yhdysvaltain välillä on ollut puolustuspoliittista yhteistyötä jo pitkään. Maat solmivat 1940 Ogdensburgin sopimuksen. Sitä ennen Kanada oli puolustuspoliittisesti ollut läheisessä suhteessa Britanniaan, mutta natsi-Saksan uhka Euroopassa laittoi maan kääntymään Yhdysvaltain puoleen. Naton lisäksi Yhdysvallat ja Kanada tekee yhteistyötä muun muassa Pohjois-Amerikan ilmapuolustuksesta vastaavassa NORAD-organisaatiossa.
Yhdysvaltain historia Kanadaan oli asettunut ranskalaisia ja itärannikolle turkiskauppaa hallitsevia hollantilaisia. Englantilaiset siirtokunnat saivat kuitenkin tukea emämaastaan ja olivat siksi kilpailijoitaan elinvoimaisempia. Englannin hallituksen tavoitteet Pohjois-Amerikassa olivat sekä taloudellisia että uskonnollisia, kun kiusalliset eriuskoiset kuten puritaanit ja kveekarit muuttivat Uuteen-Englantiin. Lähtijät tavoittelivat aluksi lähinnä uskonnonvapautta, mutta myöhemmin tulijat etsivät myös vapaan ja vauraan elämän ehtoja, joita Eurooppa ei kyennyt antamaan.
Pohjois-Amerikan itärannikolle oli 1740-lukuun mennessä muodostunut kolmentoista brittisiirtokunnan ketju pohjoisen New Hampshirestä etelän Georgiaan. Rannikosta 150 kilometriä sisämaahan oli asuttua aluetta; sen takana oli intiaanien ja ranskalaisten maata. Florida kuului tuolloin Espanjalle ja Kanada Ranskalle. Englanti ja Ranska kilpailivat Pohjois-Amerikan herruudesta lähes kahden vuosisadan ajan. Suuren siirtomaasodan 1756–1763 jälkeen Pariisin rauhassa Ranska joutui luopumaan kaikista Pohjois-Amerikan omistuksistaan, ja se menetti Mississippin itäpuoliset alueet ja Kanadan Britannialle.
Kanadan maantiede Kanadan Kalliovuoret ovat osa suurta mantereenlaajuista vedenjakajaa, joka ulottuu pohjois–etelä-suunnassa Pohjois- ja Etelä-Amerikan länsiosien kautta. Columbia- ja Fraser-joet saavat alkunsa Kanadan Kalliovuorilla ja ovat toiseksi ja kolmanneksi suurimmat Pohjois-Amerikan länsirannikolle laskevat joet. Aivan vuorten länsipuolella on ylätasanko. Peace-joen laakso koillisessa Brittiläisessä Kolumbiassa on Kanadan pohjoisin maatalousalue, vaikka se on osa preeriaa. Eteläisen Brittiläisen Kolumbian Okanagan-laakson kuiva ja lauhkea ilmasto tarjoaa sopivat olosuhteet hedelmien viljelyyn ja rehevään viinituotantoon. Okanaganin eteläosassa sijaitsee Kanadan ainoa aavikko. Tämä karu ruohoaro on jatke Meksikon pohjoisosista alkavalle ja Yhdysvaltain läpi etenevälle vuortenväliselle aavikolle. Ylätasangon ja rannikon välissä on toinen vuorijono, Rannikkovuoret.
Amerikan maantiede Pohjois-Amerikan kahdessa suuressa valtiossa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa, asuu yhteensä 348 miljoonaa ihmistä (2012). Pääasiallinen kieli on englanti, lukuun ottamatta ranskankielistä Quebeciä Kanadassa. Vähemmistökielinä ovat säilyneet jotkut Amerikan intiaanikielet. Yhdysvaltojen eteläisissä, aikaisemmin Meksikoon kuuluneissa osavaltioissa, Kaliforniassa, New Mexicossa ja Texasissa, latinoväestö puhuu espanjaa ja Meksikosta ja Kuubasta tapahtuneen muuttoaallon myötä espanjan kielen merkitys on kasvanut Yhdysvalloissa, varsinkin Floridassa ja New Yorkissa. Pohjois-Amerikan valtioissa valtauskonto on kristinusko, Kanadassa suurin uskontoryhmä on roomalais-katolilaiset, joita on 42,6 prosenttia väestöstä. Yhdysvalloissa protestantit ovat enemmistönä 51,3 prosentilla.
Acadia Acadia ( ja ) on Pohjois-Amerikan koillisosassa sijaitseva alue, jonka noin väestöstä valtaosa on ranskankielistä. Maantieteellisesti Acadia käsittää osia kolmesta Kanadan itärannikon provinssista: pohjoisia ja itäisiä osia New Brunswickista sekä yksittäisiä paikkakuntia Prinssi Edwardin saaresta ja Nova Scotiasta. Nykykäsityksen mukaan Acadiaan kuuluu myös osia Newfoundland ja Labradorista. Joidenkin näkemysten mukaan Acadia on oikeastaan tunnustamaton kansakunta.
Kiitospäivä Kanadassa Kiitospäivä voidaan johtaa englantilaiseen löytöretkeilijään Martin Frobisheriin, joka etsi pohjoista reittiä länteen. Hän järjesti vuonna 1578 seremonian kiittääkseen henkiinjäämisestään pitkän matkan jälkeen. Tilaisuus järjestettiin alueella, joka kuuluu nykyisin Newfoundlandin ja Labradorin provinssiin. Tätä seremoniaa pidetään Kanadan ensimmäisenä Kiitospäivänä ja ensimmäisenä Pohjois-Amerikan mantereella järjestettynä kiitosseremoniana. Frobisherista tuli ritari ja suuri lahti Labradorinmerellä nimettiin hänen mukaansa.
Alaska Alaska sijaitsee Pohjois-Amerikan luoteisimmassa osassa, suurimmaksi osaksi 60. ja 70. pohjoisen leveyspiirin välillä. Sitä rajoittavat etelässä Tyynenmeren Alaskanlahti, lännessä Beringinmeri ja Beringinsalmi sekä pohjoisessa Pohjoiseen jäämereen kuuluvat Tšuktšimeri ja Beaufortinmeri. Idässä Alaskan ja Kanadan välinen raja kulkee yli tuhat kilometriä aivan suoraan 141. läntistä pituuspiiriä pitkin, mutta Tyynenmeren rannikolla Alaskaan kuuluu myös pitkä ja kapea maakaistale, joka ulottuu huomattavasti mainittua pituuspiiriä idemmäksi ja samalla muuta Alaskaa etelämmäksi.
Hugo Noth Noth on kansainvälisesti arvostettu harmonikkapedagogi, joka on opettanut Trossingenin musiikkikorkeakoulussa vuodesta 1972. Hän on antanut lukuisia konsertteja ja mestarikursseja Euroopassa, Etelä- ja Pohjois-Amerikassa, Kanadassa ja Venäjällä. Hän kuuluu myös Pariisia pääpaikkanaan pitävään Itinéraire-yhtyeeseen, joka on keskittynyt uuteen musiikkiin.
Kalliovuoret Kalliovuoret () on laaja vuoristo läntisessä Pohjois-Amerikassa. Se ulottuu 4 800 kilometrin matkan Meksikosta Yhdysvaltojen halki Kanadaan. Se kuuluu niin sanottuihin nuoriin poimuvuoristoihin, jotka ovat syntyneet viimeisen 60 miljoonan vuoden aikana litosfäärilaattojen törmätessä. Kalliovuorten korkein huippu Yhdysvaltain puolella on Mount Elbert Coloradossa. Se on 4 399 metriä korkea. Kanadassa sen korkein huippu on Mount Robson, joka ulottuu 3 959 metrin korkeuteen.