mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Kekkostiet Erityisen nimensä tiet saivat siitä, että ollessaan pääministerinä Urho Kekkonen ajoi voimakkaasti niiden rakentamista, olihan Kainuu hänen vaalipiiriänsä. Viiden tien alueelle hän oli tehnyt hiihto- tai patikkaretken ennen niiden rakentamista 1950-luvun alussa. Ensimmäinen kohde oli yhteys Kuhmosta Moisiovaaraan (Hyrynsalmi), nykyinen yhdystie 9070. Tie sai pian lempinimet "Kekkosen katu" ja "Kekkosen polku". Kun seuraavaa tietä käytiin vuonna 1954 rakentamaan Kiantajärven itäpuolitse Juntusrantaan, se sai nimekseen "Kekkoskakkonen" ja Kuhmon tiestä tuli "Kekkosykkönen". Yhteisnimeksi vakiintui "Kekkostiet". Maanteitä tehtiin vuosien 1952 ja 1962 välisenä aikana kaiken kaikkiaan kahdeksan, yhteispituudeltaan 250 kilometriä. Lisäksi tehtiin yksi kylätie. Viimeisimpien teiden rahoituksen järjestämiseen Kekkonen ei enää presidenttinä tiettävästi osallistunut.
Urho Kekkonen taiteessa ja populaarikulttuurissa Urho Kekkonen, Suomen tasavallan kahdeksas presidentti, on ollut usein aiheena suomalaisessa taiteessa ja populaarikulttuurissa.
Yrjö Kilpeläinen Kilpeläinen ja Urho Kekkonen tunsivat toisensa jo Akateemisen Karjala-Seuran ajoilta. Kilpeläisen vakaa käsitys oli, että Kekkonen liittyi Maalaisliittoon vain laskelmoiden ja ilman aatteellisia syitä tavoitteenaan päästä poliittisella urallaan mahdollisimman pitkälle, aina tasavallan presidentiksi saakka. Kilpeläisen silmissä Kekkonen oli takinkääntäjä, joka oli vuonna 1940 vastustanut Moskovan rauhan solmimista ja myöhemmin ryhtynyt kannattamaan ystävyyspolitiikkaa Neuvostoliiton kanssa. Mitään vakavia yhteenottoja miesten välillä ei kuitenkaan sattunut. Usean eri henkilön muistaman mukaan Kilpeläinen ennusti pari vuotta ennen vuoden 1956 presidentinvaalia Suomen saavan Kekkosesta elinikäisen diktaattorin, mikäli tämä tulisi valituksi presidentiksi. Kekkosen nousua presidentin virkaan Kilpeläinen ei ollut enää näkemässä.
Kalevi Sorsa Sorsasta tuli Paasion ”pari piirua vasemmalle” -linjan toteuttaja, mutta aluksi Sorsa joutui kuitenkin selvittämään rajalinjoja puolueen vasemmistosuuntauksen eli pälkäneläisten kanssa. Puoluejohto ja Sorsa puuttuivat liikkeeseen tiukoin ottein puolueen yhtenäisyyden palauttamiseksi. Toinen uuden puoluesihteerin koetinkivi oli EEC– vapaakauppasopimuksen läpivieminen, mutta voimakkaasta vastustuksesta huolimatta presidentti Urho Kekkonen ja Sorsa ajoivat sopimuksen läpi. EEC-sopimuksen solmimiseen kytkeytyi tiiviisti Zavidovo-vuoto, sekä presidentti Urho Kekkosen toimikauden jatkaminen poikkeuslain avulla.
Suomen presidentinvaali 1982 Suomen presidentinvaali jouduttiin järjestämään ennenaikaisesti vuonna 1982, koska tasavallan presidentti Urho Kekkonen oli ilmoittanut eroavansa huonon terveytensä vuoksi. Varsinaista presidenttipeliä eli keskustelua Kekkosen seuraajasta oli käyty jo kaukaa 1970-luvulta lähtien, jolloin oli alkanut liikkua huhuja presidentin niin fyysisen kuin psyykkisenkin kunnon heikkenemisestä. Sääntömääräinen presidentinvaalien ajankohta olisi ollut vasta vuonna 1984, mutta Kekkosen kuntoa läheltä seuranneet olivat pitäneet jo pian vuoden 1978 vaalien jälkeen ennenaikaisia vaaleja mahdollisina ja 1980-luvulle tultaessa vähitellen jopa todennäköisinä.
Urho Hirvonen Yhdeksi perinteeksi muodostui lammaspaisti, jonka Urho lahjoitti toiselle Urholle. Presidentti Urho Kekkonen söi Urho Hirvosen lammaspaistia vuosittain.
Suomen presidentin valinta 1973 Tilanne sai uuden käänteen joulukuussa 1972. Kekkonen oli elokuussa 1972 neuvotellut Neuvostoliiton johdon kanssa Zavidovossa Suomen mahdollisesta kauppasopimuksesta Euroopan talousyhteisön kanssa. Tärkeitä asiakirjoja Zavidovosta vuosi julkisuuteen. Kekkonen katsoi, ettei hän ollut enää Neuvostoliiton luottamuksen arvoinen eikä sittenkään olisi käytettävissä seuraavaa presidenttiä valittaessa. Tämän jälkeen Kekkonen ja pääministeri Sorsa matkustivat Neuvostoliittoon ja saattoivat todeta, että Kekkosen nauttima arvonanto ja luottamus Neuvostoliitossa olivat kuitenkin entisellään.
EEC-vetoomus Vetoomuksen allekirjoittaneet noin 500 julkisuuden henkilöä anti-EEC-toimikunnan puheenjohtajan Hannu Vesan johdolla myös jättivät adressinsa tasavallan presidentti Urho Kekkoselle tuntia ennen EEC-sopimuksen allekirjoittamista 5. lokakuuta 1973 ja kehottivat vielä kerran harkitsemaan sopimuksen torjumista. Kekkonen valitteli, ettei voinut ottaa kansalaisjärjestöä aiemmin, ennen presidentin esittelyä 3. lokakuuta, mutta totesi myös, ettei tapaaminen olisi muuttanut päätöstä. Adressin ojensi Yrjö Tirri.
Keijo Korhonen Korhosesta tuli ulkoasiainministeri Martti Miettusen III hallitukseen vuonna 1976. Presidentti Kekkonen nimitti hieman yllättäen professori Korhosen Miettusen virkamieshallituksen ministeristöön. Korhonen kuvailee ministerikauttaan mm. muistelmateoksessa "Sattumakorpraali". Hallituksen erottua 1977 presidentti Urho Kekkonen ei enää nimittänyt Korhosta ministeriksi. Korhonen on muistelmissaan epäillyt, että hänen syrjäyttämisensä taustalla oli hänen seuraajansa Paavo Väyrysen, presidentin kansliapäällikön Juhani Perttusen ja Neuvostoliiton silloisen Helsingin-suurlähettilään Vladimir Stepanovin yhteinen juoni. Korhonen on nimittänyt Stepanovia avoimesti lähes kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin veroiseksi "Tehtaankadun Suomen-syöjäksi", joka olisi pyrkinyt romuttamaan Suomen puolueettomuuspolitiikan.
Timo Kekkonen Kekkosen vanhemmat olivat diplomaatti, suurlähettiläs Taneli Kekkonen ja Brita Kekkonen. Timo Kekkosen isoisät olivat presidentti Urho Kaleva Kekkonen ja valtioneuvos K.-A. Fagerholm. Kekkonen on naimisissa ja hänellä on lapsia.
Matti Kekkonen Matti Kekkonen oli toinen presidentti Urho Kekkosen ja Sylvi Kekkosen kaksospojista. Hänen veljensä oli diplomaatti Taneli Kekkonen.
Urho Kekkosen katu Katu sai nykyisen nimensä presidentti Urho Kekkosen mukaan. Hän asui perheineen neljännesvuosisadan ajan vuokralaisena Hämäläisten talossa kadun varrella. Kekkonen muutti Hämäläisten taloon vuonna 1931 ja asui siellä vuoteen 1956, jolloin hän tuli valituksi tasavallan presidentiksi. Pääministerivuosinaan 1950-luvun alussa hän asui myös pääministerin virka-asunnossa Kesärannassa, ja vuoden 1954 eduskuntavaaleissa häntä vastustaneet sosialidemokraatit käyttivät iskulausetta ”Kekkonen takaisin Kampinkadulle!”. 
Kekkosen täyttäessä 80 vuotta 3. syyskuuta 1980 Helsingin kaupunki onnitteli häntä muuttamalla Kampinkadun nimen Urho Kekkosen kaduksi. Uusi katukyltti "URHO KEKKOSEN KATU" varastettiin heti seuraavana yönä. Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen julkaisi piirroksen, jossa Kekkonen oli itse varastanut nimikkokatunsa katukyltin ja istui Tamminiemessä ihailemassa sitä.
Niinikoski Urho Kekkonen perusti vuonna 1970 Tasavallan Presidentin Arkistosäätiön. Urho Kekkosen arkisto sijoitettiin Niinikoskelle, entisille Seppälän Hovilan tilan maille. Arkistoon Kekkonen luovutti kirjallista aineistoa historian tutkimuksen edistämiseksi. Kekkosen vaikutuksesta kylään on sijoittunut myös museoviraston suuri varasto, jolle Kekkonen lahjoitti tontin.
Paulig Pauligin vanhat toimitilat alkoivat käydä pieniksi Katajanokalla, joten paahtimo ja pakkaamo muuttivat Vuosaareen, jonne rakennettiin uudet ja ajanmukaiset tilat vuonna 1967. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen oli avaamassa tehdasta toukokuussa 1968. Kahvipakkauksiin tuli kultainen kahvikuppi, joka on Paulig-kahvin tunnus. Paulig myi pakasteliiketoiminnan pois vuonna 1987 ja keskittyi näin kahvin ja mausteiden maahantuontiin ja myyntiin.
Kuvamanipulaatio Suomessa vuonna 1949, kun Urho Kekkonen oli ensimmäistä kertaa ehdolla Suomen tasavallan presidentiksi, hänen syntymäkotinsa Lepikon torpan valokuvasta retusoitiin savupiippu pois, koska haluttiin korostaa Kekkosen taustaa ”savupirtin poikana”. Todellisuudessa Urho Kekkosen isä Juho Kekkonen rakensi torppaan savupiipullisen uunitakan jo ennen Urho Kekkosen syntymää.
Arvo ”Poika” Tuominen Luulo osoittautui kuitenkin vääräksi. Ajan ilmapiirissä oli paljon asioita, jotka herättivät Tuomisen kiinnostuksen. Brežnevin oppi huolestutti Tuomista ja hänestä näytti siltä, että Urho Kekkonen ei ollut enää horjumaton ja että Ahti Karjalainen olisi mukana vallanhaluisessa ryhmittymässä, joka olisi valmis tinkimään Suomen puolueettomuudesta. Tšekkoslovakian miehityksen koittaessa vuonna 1968 Urho Kekkonen saapui Tampereelle ja keskusteli pitkän yön läpi ajankohtaisesta tilanteesta Tuomisen kanssa hotelli Tammerissa. Tuominen esitti lohduttoman näkemyksensä: Neuvostoliitto eli uutta ekspansion aikaa, Suomessa ei yritettäisi mitään väkivalloin, ideologian hivuttaminen saa uudet mittasuhteet ja suurlähetystön henkilömuutoksia oli pidettävä tarkasti silmällä. Poika havaitsi Kekkosessa selviä väsymyksen ja huolestumisen merkkejä, tämä oli kalpea ja valvonut.
Libertarianismi (filosofia) Deterministi voi huomauttaa, ettei determinismi estä ihmisiä päätymästä parhaaseen johtopäätökseen – se vain estää sen, että tämä tapahtuisi täysin vapaasti. Toisaalta determinismi voi määritellä päätöksenteon kompatibilistisesti: on mahdollista käydä läpi vaihtoehtojen punnitseminen, vaikka lopullinen päätös olisikin ennalta määrätty. Tapahtumasarja on vain välttämätön tapa päätökseen pääsemiseksi, aivan kuten tietokoneohjelman tulee käydä läpi joukko tiettyjä askelia lopputulokseen pääsemiseksi, vaikka se toimiikin täysin deterministisesti.
Berijan tarhat Suomen valtiollinen johto presidentti Urho Kekkosen johdolla suhtautui teokseen kielteisesti, koska näki sen uhkana Suomen suhteille Neuvostoliittoon. Teoksesta otettiin 11 painosta vuoteen 1959 mennessä. Tuolloin Kekkonen esitti kustantaja Otavalle, ettei uusia painoksia otettaisi ja näin tapahtui.
Suomen Kansan Yhtenäisyyden Puolue Presidentti Urho Kekkonen ei halunnut käydä vuoden 1974 presidentinvaalia. Hänen jatkamisensa presidenttinä edellytti, että eduskunta pidentäisi presidentin toimikautta poikkeuslailla. Vennamo vastusti poikkeuslakia ja määräsi myös muut SMP:n kansanedustajat äänestämään sitä vastaan. Vasta perustetun SKYP:n 13 kansanedustajaa asettuivat tukemaan poikkeuslakia. He eivät tahtoneet estää Kekkosen presidenttikauden jatkamista etenkin, kun muitakaan presidenttiehdokkaita ei Vennamoa lukuun ottamatta ollut. Poikkeuslaki tarvitsi 5/6 kannatuksen, joten SKYP oli keskeinen tekijä lain hyväksymisessä. Veikko Vennamo syytti Kekkosen uudelleenvalintaa kannattaneita puolueita SMP:n opposition "ostamisesta" poikkeuslain hyväksymisen tueksi.
Suomalaisuuden liitto Suomalaisuuden liitto perustettiin J. V. Snellmanin syntymän satavuotispäivänä 12. toukokuuta 1906. Järjestön tehtäväksi asetettiin ennen kaikkea suomen kielen ja suomalaisen kirjallisuuden vaaliminen sekä kansallishengen herättäminen. Liiton ensimmäiseen hallitukseen kuului edustajia kaikista suomenkielisistä puolueista. Siihen kuuluivat Juhani Aho, Yrjö Sirola, J. K. Paasikivi, Eero Erkko ja Otto Wille Kuusinen.
Pitkäaikainen Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkonen liittyi Suomalaisuuden liiton jäseneksi vuonna 1926, samana vuonna kuin toinen myöhemmin tasavallan presidenttinä toiminut liiton jäsen Risto Ryti. Hovioikeuden auskultantti Urho Kekkonen oli vuonna 1927 valtaamassa liittoa aktivistien johtoon. Kekkonen tuli valtauksessa valituksi liiton keskushallitukseen. Kekkonen valittiin vuonna 1929 varapuheenjohtajaksi ja puheenjohtajana hän toimi vuosina 1930−1932. Kekkonen ja muut aktivistit voimistivat liiton suomalaisuustyötä, mikä kiihdytti kielitaistelua. Urho Kekkonen kiinnitti erityisesti huomiota ruotsinkielisten alueiden suomalaisvähemmistöihin, ja kirjoitti Suomalainen Suomi -lehdessä vuonna 1931, että ”Suomessa harjoitetaan kielisortoa – – ruotsalaiset harjoittavat sitä suomenkielisiä lapsia ja heidän vanhempiaan kohtaan häikäilemättömämmin ja laajemmassa mittakaavassa kuin olisi voitu konsanaan ajatella.” Kekkonen oli Suomalaisuuden liiton kunniajäsen elämänsä loppuun asti.
Kauno Kleemola Kleemola toimi kansanedustajana 1939–1945 ja 1948–1965. Joulukuussa 1958 presidentti Urho Kekkonen nimitti Kleemolan muodostamaan hallituksen, mutta hän epäonnistui. Tämän jälkeen presidentti Kekkonen nimitti Sukselaisen I hallituksen.
Olavi Kares Vuonna 1956 presidentti Urho Kekkonen syrjäytti Kareksen Lapuan piispanvaalin ensimmäiseltä ehdokassijalta. Kuitenkin presidentti Kekkonen nimitti hänet Kuopion hiippakunnan piispaksi 1962, josta virasta Kares siirtyi eläkkeelle 1974.
Urho Kekkonen Kekkonen huolehti itse arkistojensa tallentamisesta tutkijoiden käyttöön. Urho Kekkonen perusti Tasavallan Presidentin arkistosäätiön 18. elokuuta 1970. UKK-arkiston paikaksi tuli Hovilan kartano Orimattilassa. Koska mukana on paljon ulkopoliittista materiaalia, sen käyttöä rajoitettiin kuitenkin pitkään. Vuodesta 1995 vuoteen 2000 asti arkiston käyttöoikeus vaati tutkimusluvan. Vuodesta 2001 alkaen lähes kaikki aineisto on ollut tutkijoiden vapaasti käytettävissä.
Vanhan valtaus Vanhaan ylioppilastaloon kokoontuneet opiskelijat lähettivät presidentti Urho Kekkoselle sähkeen, jossa he vetosivat, ettei presidentti osallistuisi ylioppilaskunnan 100-vuotisjuhlaan. Kekkonen kuitenkin saapui juhlaan, joka oli jouduttu siirtämään Konservatorioon, ja ilmaisi pitämässään puheessa yllättäen tukensa Vanhan vallanneille opiskelijoille. Kun Vanhassa ylioppilastalossa oli pidetty palopuheita miltei vuorokauden ympäri, valtaus päättyi illansuussa 26. marraskuuta rauhallisissa tunnelmissa valtaajien siivottua talon ennen kotiin lähtöään.
Jussi Kekkonen Uuno Johannes (Jussi) Kekkonen () oli suomalainen majuri, toimitusjohtaja ja presidentti Urho Kekkosen nuorempi veli. Jussi Kekkonen taisteli menestyksekkäästi talvisodassa Kuhmon suunnalla mutta hän menetti näkönsä haavoituttuaan jatkosodan alkuvaiheissa.
Aslak Juuso Urho Kekkonen kävi usein käsivarressa ja tapasi tällöin myös Aslak Juuson. Heillä oli tapana vetäytyä keskustelemaan asioista kahden kesken turvekammiin. Vaikka Juuso yleensä puhui kohtaamistaan ihmisistä, Kekkosen kanssa käydyistä keskusteluista hän ei tiettävästi puhunut kellekään.
Urho Kekkonen Kekkonen johti virkakautensa viimeiseksi jääneen presidentin esittelyn valtioneuvostossa perjantaina 4. syyskuuta 1981. Läsnä olleiden ministerien mukaan presidentti oli tuolloin melko virkeässä kunnossa. Tässä istunnossa Kekkonen suoritti myös viimeisen virkanimityksensä; kyseessä oli talousjohtaja Asko Saviahon nimitys Posti- ja telelaitoksen postiylijohtajan virkaan lokakuun 1981 alusta lukien. Samana päivänä Kekkonen kävi myös viimeisen kerran Presidentinlinnassa, jossa uusi Kolumbian Helsingin-suurlähettiläs jätti valtakirjansa. Maanantaista 7. syyskuuta 1981 lähtien presidentti peruutti kaikki tapaamisensa kuumeen vuoksi.
Matti Kekkonen Matti Kekkonen toimi Urho Kekkosen arkistoa ylläpitävän Tasavallan Presidentin Arkistosäätiön ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1970–1998.
Kekkonen-toppen Kekkonen-toppen on nimetty Suomen tasavallan presidentin Urho Kekkosen mukaan. Lähistöllä moottorikelkkailemassa vuonna 1971 ollut Kekkonen tuli kysyneeksi huipun nimeä. Kun kukaan ei tiennyt nimeä, seurueeseen kuulunut Norrbottenin läänin maaherra Ragnar Lassinantti keksi ja ajoi huipun nimeksi Kekkonen-toppen.
Suomi 1960-luvulla Urho Kekkonen toimi Suomen tasavallan presidenttinä koko 1960-luvun. Suomessa pidettiin vuonna 1962 presidentinvaalit, joissa oli ehdolla Urho Kekkonen, jota tuki Maalaisliitto, Ruotsalainen kansanpuolue, ja Suomen kansanpuolue. Kekkonen sai 145 valitsijamiestä ja voitti vaalit. Paavo Aitio oli SDKL:n ehdokas, Rafael Paasio SDP:n ja Emil Skog Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liiton (TPSL) ehdokas. Kokoomus oli SDP:n kanssa niin sanotussa Honka-liitossa, ja sen presidenttiehdokas oli Rafael Paasio.
Kamppi Kampinkadun nimi muutettiin Urho Kekkosen kaduksi syyskuun alussa 1980 Helsingin kaupungin lahjana silloin 80 vuotta täyttäneelle presidentti Urho Kekkoselle. Kekkonen oli asunut Kampinkadun varrella 1930-luvulta lähtien presidentiksi tuloonsa saakka.
Taneli Kekkonen Taneli Kaleva Kekkonen (4. syyskuuta 1928 Helsinki – 11. heinäkuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja toinen presidentti Urho Kekkosen kaksospojista. Taneli Kekkonen oli naimisissa vuodesta 1952 K. A. Fagerholmin tyttären Brita Fagerholmin (1927-2013) kanssa ja heillä oli kaksi lasta Timo Kekkonen (s. 1957) ja Tea Kekkonen (s. 1963).
Suomen presidentin valinta 1973 Silloinen Keskustapuolueen puheenjohtaja Johannes Virolainen pohti myöhemmin Kekkosen virkakauden poikkeusmenettelyllä tapahtunutta pidentämistä: ""Silloin emme me poikkeuslain ajajat kysyneet, oliko turvautuminen perustuslain muuttamiseen ja poikkeuslain säätämiseen oikea toimenpide vaiko ei. Tärkeintä oli että Urho Kekkonen jatkoi työtään maan johtajana. – – – Mutta jälkeenpäin on esitetty yhä uudestaan ja uudestaan kysymys: Oliko sittenkään perusteltua lähteä muuttamaan perustuslakia vain ehdokkaan esittämien syiden vuoksi? – – – oliko poikkeuslaki sittenkin erehdys ja olisiko päästy samaan tulokseen, Kekkosen toimikauden jatkumiseen hänen kolmannen kautensa päättymisen jälkeen normaaleja menettelytapoja käyttämällä, noudattamalla voimassaolevia perustuslakeja, kun kerran maassa ei vallinnut missään suhteessa kriisitilaa ja olot kehittyivät kaikissa suhteissa normaalisti. Tällainen kysymys on yhä tänään täysin oikeutettu.""
Urho Kekkonen taiteessa ja populaarikulttuurissa Kekkonen on keskeinen henkilö Arvo Salon vuonna 1986 televisioon kirjoittamassa kolmiosaisessa laulunäytelmässä "Vallan miehet". Vuonna 1987 valmistuneessa Matti Kassilan ohjaamassa elokuvassa "Jäähyväiset presidentille" esiintyy Tarmo Mannin näyttelemä presidentti, joka näyttää ulkoisesti Kekkoselta. Jari Alakoskela on ohjannut vuonna 1998 lyhytelokuvan "Kekkonen". Vuonna 2013 valmistunut Marja Pyykön ohjaama elokuva "Kekkonen tulee!" kertoo Kekkosen vierailua odottavista pienen lappilaiskylän asukkaista.
Brita Kekkonen Brita Kekkonen (o.s. Fagerholm, 30. heinäkuuta 1927 Helsinki – 10. toukokuuta 2013 Helsinki) oli suurlähettiläs Taneli Kekkosen puoliso ja tasavallan presidentti Urho Kekkosen miniä. Hänen isänsä oli valtioneuvos K.-A. Fagerholm. Koulutukseltaan hän oli romaanisen filologian maisteri. Kekkosilla oli kaksi lasta, Timo Kekkonen ja Tea Kekkonen.
Tamminiemi J. K. Paasikivi viihtyi sen sijaan paremmin Presidentinlinnassa ja luovutti Tamminiemen – taloa koskeneen lahjoituskirjan vastaisesti ja Amos Andersonin harmiksi – puolisonsa Alli Paasikiven sukulaisten käyttöön. Urho Kekkonen, jota miellyttivät Presidentinlinnaa vaatimattomampi edustusasunto ja sen ympäristön tarjoamat hyvät ulkoilumahdollisuudet, muutti mielellään Tamminiemeen ja rakennutti sinne hirsisaunan. Talo peruskorjattiin, ja Sylvi Kekkonen sisusti sitä yhdessä asiantuntijoiden kanssa. Tamminiemen kirjastossa on kahden kirjailijan ja intohimoisen lukijan jäljiltä yli kolmetuhatta teosta. Yksityiselämänsä ohella Urho Kekkonen keskitti presidentintoimen hoidon Tamminiemeen niin täydellisesti, että hän kävi Presidentinlinnassa yleensä vain kerran viikossa, perjantaisin. Myös presidentin äiti Emilia Kekkonen asui viimeiset aikansa Tamminiemessä. Yleisesti Tamminiemeä pidettiin presidentin virka-asunnoksi epäkäytännöllisenä, koska siellä ei ollut riittävästi tiloja presidentin adjutanteille, turvamiehille ja muulle henkilökunnalle. Myös perheasuntona se on hankala, koska edustustilaa on runsaasti, mutta muita tiloja melko niukasti. Nämä seikat johtivat osaltaan siihen, että tasavallan presidentille rakennettiin lähietäisyydelle sittemmin uusi virka-asunto Mäntyniemi.
Tamminiemi tuli kuuluisaksi 1960-luvulla muun muassa ”lastenkutsuista”, joihin Kekkonen kutsui nuorta älymystöä. Sylvi Kekkonen puolestaan kokosi ympärilleen kirjallisen piirin. Saunaan lisättiin myöhemmin uima-allasosasto ja siellä saunottiin lauantaisin vakiovieraiden, Tamminiemen saunaseuran kanssa. Vakiovieraisiin kuului muun muassa akateemikko Kustaa Vilkuna.
Urho Kekkonen Noottikriisin seurauksena on pidetty sitä, että Suomessa ei ollut enää todellista oppositiota ja Kekkonen saavutti Suomen poliittisena johtajana vahvan aseman, joka sai myöhemmin jopa kyseenalaisia piirteitä.
Akseli Kaskela Akseli Kaskelalla oli 1950-luvun loppupuoliskolla useita erimielisyyksiä Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkosen kanssa. Vastakkainasettelu kärjistyi, kun presidentti Kekkonen toimi välittäjänä vuoden 1960 Rooman kesäolympialaisten olympiaedustuksessa, koska SVUL:n ja TUL:n sopimukseton tila oli estämässä TUL:n urheilijoiden mukaantulon olympiajoukkueeseen. Neuvottelut ajautuivat umpikujaan; tässä yhteydessä Kaskela ja presidentti Kekkonen leimautuivat toistensa urheilupoliittisiksi vastustajiksi.
Eduskuntavaalit 1954 Vaaleja edelsi lyhyt mutta kiivas vaalikamppailu, joka käytiin avoimesti valtapoliittisin tunnuksin. SDP:n iskulauseina olivat puoluesihteeri Väinö Leskisen ideoimat "Maalaisliitto on murskattava" ja "Kekkonen Kampinkadulle"; jälkimmäinen viittasi nelinkertaisen pääministerin Urho Kekkosen silloiseen asuinpaikkaan, nykyiseen Urho Kekkosen katuun. Maalaisliitto puolestaan syytti SDP:ta maan talouden romuttamisesta, puhui kristillisten arvojen ja raittiuden puolesta ja julisti, että vaaleissa ratkeaa maaseutuväestön tulevaisuus, joka olisi kurja SDP:n voittaessa.
Suomi 1980-luvulla Suomi siirtyi 1980-luvulle presidenttinään Urho Kekkonen. Kekkonen erosi sairautensa takia tasavallan presidentin virasta 27. lokakuuta 1981 ja toimi muodollisena valtionpäämiehenä tammikuuhun 1982 asti. Tuolloin järjestettiin presidentinvaalit, joissa oli mukana kaikkiaan kahdeksan ehdokasta. Ehdokkaista Mauno Koivisto sai valitsijamiesten selkeän enemmistön ja valittiin presidentiksi jo ensimmäisellä kierroksella. Seuraavat presidentinvaalit järjestettiin 1988, jolloin Koivisto valittiin toiselle kaudelle. Presidentinvaali 1982 oli viimeinen perinteinen valitsijamiesvaali ja vuoden 1988 vaali yhdistetty valitsijamies- ja suora kansanvaali. Sisäpolitiikassa Koivisto omaksui edeltäjäänsä Urho Kekkosta pidättyvämmän roolin, ulkopolitiikassa hän sen sijaan piti ohjakset tiukasti omissa käsissään. Koivisto halusi myös kaventaa presidentin valtaa ja lisätä pääministerin valtaa.
Väinö Linna Presidentti Urho Kekkonen luki paljon ja seurusteli mielellään kirjailijoiden kanssa, ja esimerkiksi Väinö Linnaan hänellä oli läheiset suhteet. Linna tuki näkyvästi Kekkosen poliittista linjaa, ja presidentti pohti hänen kanssaan suomalaisen yhteiskunnan muutoksia ja kehitystä ohjailevia voimia. Tasavallan presidentti Kekkonen myönsi Linnalle tieteen akateemikon arvonimen vuonna 1980. Linnasta tuli ensimmäinen tieteen akateemikko, joka ei ollut suorittanut akateemista tutkintoa.
Urho Kekkosen arkisto Arkiston toimitilat sijaitsevat Orimattilan Niinikoskella säätiön omistamassa Hovilan tilan päärakennuksessa. Vuosien 1995–2011 aikana Urho Kekkosen arkiston kokoelmia on käyttänyt 705 tutkijaa, jotka ovat tehneet arkistoon 3 390 tutkijakäyntiä. Arkistoa on esi­telty 4 466 vieraalle. Tasavallan Presidentin Arkistosäätiön puheenjohtajina ovat toimineet hallitusneuvos Matti Kekkonen (1970–1998) ja johtaja Timo Kekkonen (1998-).
Yrjö Soini Vuonna 1968 Soini julkaisi vielä teoksen "Toinen näytös – entä kolmas?", jossa hän vaati sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä langetettujen tuomioiden kumoamista ja tuomittujen kunnian virallista palauttamista. Nämä teokset eivät olleet presidenttien J. K. Paasikivi ja Urho Kekkonen mieleen, koska heidän toimintaansa käsiteltiin niissä melko kriittisesti. "Kuin Pietari hiilivalkealla" -teoksesta ei otettu uusia painoksia enää yöpakkaskriisin jälkeen. — Soini kirjoitti myös pakinoita.
Urho Kekkonen Kekkonen alkoi turvata poliittista asemaansa idänsuhteilla, ja niin hän onnistui kerta toisensa jälkeen torjumaan sekä hallitusten kaatoyritykset että pysymään itse pääministerinä. Kun Kekkonen onnistuttiin kampeamaan pääministerin paikalta vuonna 1953, hän vihjasi Neuvostoliiton saattavan menettää luottamuksensa Suomeen. Presidentti Paasikiven mielestä tällainen kytkentä oli ”poliittisesti vaarallinen”.
Urho Kekkonen Kekkonen valittiin eduskunnan puhemieheksi 22.7.1948. Hänet valittiin myös 1. helmikuuta 1950 vuoden 1950 valtiopäivien puhemieheksi. Presidentinvaalissa 1950 Kekkonen oli Maalaisliiton ehdokas ja kilpaili kampanjassaan etenkin istuvan presidentin J. K. Paasikiven kanssa. Vaaleissa Kekkonen sai 62 valitsijamiestä, SKDL:n Mauno Pekkala 67 ja vaalit voittanut Paasikivi 171. Vaikka Kekkonen ei voittanutkaan vaalia, hänen onnistui laajoilla vaalikiertueillaan pohjustaa voittonsa seuraavissa presidentinvaaleissa.
Mauno Koivisto 2000-luvulla Koivisto kertoi katuvansa toimintaansa presidentin vallan vähentämiseksi. Hän näki presidenttiaikanaan presidentin vallan menneen liiallisuuksiin edeltäjänsä Urho Kekkosen valtakaudella ja halusi maltillisesti vähentää presidentin valtaa, mutta vähentämisessä mentiin hänen mukaansa liiallisuuksiin. Kun vuoden 2012 presidentinvaalien ensimmäisen kierroksen tulos oli ratkennut, Koivisto sanoi, ettei hänen ”omatuntonsa enää kolkuta” tässä asiassa.
Urho Kekkonen Vapaa-aikansa Kekkonen vietti mieluiten muiden kuin poliitikkojen ja poliittisten avustajiensa parissa. Vakiintunut kalastusseurue, jonka keskipisteenä Kekkonen oli, oli alun perin aito kaveriporukka. Seurueen kokoonpano muuttui 1970-luvun alkuvuosina, jolloin siihen liittyi yritysjohtajia, jotka kustansivat kaukomatkat ja isännöivät presidentin käyntejä Lapin kelomökeissä. Maksumiehet osallistuivat pyyntirituaaleihin kuitenkin vain muodon vuoksi, koska todellisuudessa he pyrkivät presidentin myötävaikutuksella edistämään yritystensä etuja ja myös omaa urakehitystään. Neste Oy:n pääjohtaja Uolevi Raade ohjasi yhdysvaltalaisen Lummus-yhtiön järjestämään presidentille kalastusmatkoja Alaskaan ja Etelä-Amerikkaan.
Unto Parvilahti "Berijan tarhat" oli ensimmäisiä Suomessa ilmestyneitä teoksia, jotka toivat Neuvostoliiton toisen maailmansodan jälkeisen vankileirijärjestelmän oloja suuren yleisön tietoon. Teosta on pidetty tuona aikana saatavilla olleeseen tietokirjallisuuteen verrattuna varsin havainnollisena esityksenä Gulag-järjestelmästä. Tosin kirjassa esitetty arvio Stalinin ajan vankileirijärjestelmän mittavuudesta meni nykytiedon valossa yläkanttiin, sillä Parvilahden mukaan vankeja ja karkotettuja olisi ollut yhteensä yli 45 miljoonaa. Teokseen sisältyi myös avoin kannanotto kommunismia vastaan ja varoituksia Neuvostoliiton uhasta. Kirjan ilmestyttyä Parvilahdesta tuli kysytty esitelmöitsijä muun muassa kokoomuspuolueen ja sotaveteraanien tilaisuuksissa. Kirja käännettiin 1958 ruotsiksi, 1959 englanniksi, 1960 saksaksi ja 1961 espanjaksi. Suomessa siitä otettiin 11 painosta, kunnes presidentti Urho Kekkonen sopi 1959 Otavan johdon kanssa, ettei uusia painoksia poliittisista syistä enää julkaistaisi. Kekkonen pelkäsi Parvilahden harjoittaman ”mielipiteenmuokkauksen” vahingoittavan Suomen ulkopolitiikkaa ja paheksui henkilökohtaisesti myös sitä, että teoksessaan Parvilahti oli väittänyt hänen ja silloisen pääministeri J. K. Paasikiven tienneen etukäteen Leinon vankien luovutuksesta valvontakomissiolle.
Luettelo Suomen presidenttiehdokkaista Tämä on luettelo ehdokkaista Suomen tasavallan presidentiksi aakkosjärjestyksessä. Tasavallan presidenttinä palvelleiden nimet lihavoituna. Vuonna 1944 Carl Gustaf Emil Mannerheim valittiin presidentiksi poikkeuslailla. Vuonna 1973 Urho Kekkonen valittiin presidentiksi poikkeuslailla.
Urho Kekkonen Kun elokuussa 1958 muodostettiin Fagerholmin laajapohjainen enemmistöhallitus, jota kutsuttiin myöhemmin yöpakkashallitukseksi, Neuvostoliitto osoitti hiljaisesti mieltään sitä vastaan. Presidentti Kekkonen yhtyi kritiikkiin ja vaikutti osaltaan siihen, että hallitus kaatui joulukuussa. Tutkijat eivät ole yksimielisiä Kekkosen motiiveista.
Cmc Vaunuja ovat käyttäneet mm. presidentit Urho Kekkonen ja Mauno Koivisto seurueineen.
Urho Kekkonen Kekkonen palasi lopullisesti vallan sisärenkaaseen, kun hän pääsi Paasikiven hallituksen oikeusministeriksi marraskuussa 1944 ja samalla valvontakomission vaatimat sotasyyllisyysoikeudenkäynnit tulivat hänen hoidettavikseen. Kun Paasikivi valittiin presidentiksi 1946, Maalaisliitto esitti Kekkosta pääministeriksi, mutta SKDL:n vastustus esti aikeen. Kekkonen nimitettiin kuitenkin Suomen Pankin johtokuntaan ja myöhemmin eduskunnan ensimmäiseksi varapuhemieheksi 2. huhtikuuta.
Urho Kekkonen Kekkonen yritti saada puolueiden enemmistön tuen taakseen, sillä ilman sitä presidentti ei olisi voinut pitkään käyttää valtaansa täysipainoisesti. Jotta puolue pääsisi hallitusvastuuseen, sen piti osoittaa Kekkoselle ulkopoliittinen luotettavuutensa eli hyväksyä Kekkonen ja hänen ulkopoliittinen linjansa. Esimerkiksi kokoomus pääsi Johannes Virolaisen hallitukseen noottikriisin jälkeen, kun se oli osoittanut lojaaliutensa Kekkosta kohtaan.
Kekkonen tulee! Uutinen saapuu sähkeen muodossa sekoittaen kerta heitolla koko kyläpahasen 1970-luvun alun Lapissa. Sen viesti on lyhyen ytimekäs: Tasavallan Presidentti Urho Kaleva Kekkonen piipahtaa Allin Baarissa matkalla kauemmas Pohjois-Lappiin.
Urho Kekkonen Lokakuussa 1961 Kekkonen matkusti kolmen viikon valtiovierailulle Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Yhdysvalloissa vierailun isäntänä oli alkuvuodesta 1961 presidentin virkaan astunut John F. Kennedy. Vierailun aikana Kekkonen piti YK:n yleiskokouksessa New Yorkissa puheen, jossa hän luonnehti Suomen roolia kansainvälisten kriisien ratkaisemisessa pikemminkin lääkäriksi kuin tuomariksi. Vierailun ohjelmaan sisältyi myös useita tapaamisia amerikansuomalaisten kanssa ja sen lopuksi Kekkonen matkusti rentoutumaan Havaijille.
Urho Kekkonen Kekkoselle pystytetyistä patsaista ja muistomerkeistä huomattavin on kuvanveistäjä Pekka Jylhän suunnittelema "Urho Kekkosen muistomerkki" Helsingin Hakasalmen puistossa. Muistomerkki paljastettiin Kekkosen satavuotispäivänä 3. syyskuuta 2000. Kekkosen nuoruuden kotikaupungissa Kajaanissa on kuvanveistäjä Pekka Kauhasen käsialaa oleva Kekkosen muistomerkki "Suuri aika", joka paljastettiin 1990. Toistaiseksi ainoan julkisen näköispatsaansa Kekkonen on saanut Raaheen. Kuvanveistäjä Matti Peltokankaan veistämä "Presidentti Urho Kaleva Kekkosen patsas" paljastettiin 2008 ja kunnioittaa Kekkosen roolia Rautaruukin Raahen-tehtaan perustamisessa. Syksyllä 2009 Tallinnan kaupunki ilmoitti, että Tallinnan matkustajasataman A-terminaalin edessä oleva aukio tullaan nimeämään Helsinki-aukioksi ja sinne pystytetään Urho Kaleva Kekkosen patsas.
Itsenäisen Suomen historia Urho Kekkonen erosi presidentin virastaan vuoden 1981 lopulla sairauden vuoksi. Hän toimi presidenttinä yli 25 vuoden ajan, selvästi kauemmin kuin kukaan muu presidentti. Vuonna 1982 presidentiksi valittiin Mauno Koivisto, joka halusi kaventaa presidentin valtaa ja lisätä pääministerin valtaoikeuksia.
Urho Kekkonen Hautajaisissa oli suurena poikkeuksena normaalikäytäntöön nähden se, ettei vainajalle ammuttu kunnialaukauksia tykeillä hautaan laskettaessa kuten edeltäjille; koska Kekkonen oli nimenomaan rauhanpoliitikko, hänen lähtöään kunnioitettiin toisella tavalla: kun hautaussaatto lähti Tuomiokirkolta kohti Hietaniemeä, kaikkien Helsingin kirkkojen kellot soittivat sielunkelloja.
Pauli Granfelt Presidentti Urho Kekkonen myönsi vuonna 1973 Granfeltille Director musices -arvonimen.
Urho Kekkonen SAK julisti yleislakon, joka alkoi uuden presidentin virkaanastujaispäivänä 1. maaliskuuta 1956. SAK ei ole koskaan myöntänyt lakon olleen poliittinen, mutta Kekkosen valinnan on väitetty vaikuttaneen työtaisteluun. Presidenttikautensa alussa Kekkonen yrittikin pitää matalaa profiilia, etenkin sisäpolitiikassa.
Urho Kekkonen 28.1.1957 kello 18 sattui Porvoon maantiellä 18 kilometriä Helsingistä itään kolari, jossa kolme sai surmansa. Paikalle osunut Kekkonen käski autonkuljettajansa Kalle Westerlundin kuljettamaan yhden loukkaantuneista (ambulanssin kuljettaja) Helsinkiin presidentin virka-autossa.
Simuna Simuna on kylä Laukaan kunnassa Keski-Suomessa. 
Simunan kylä sijaitsee Laukaan kunnan itäreunalla hieman syrjässä muista Tarvaalan ja Lankamaan välissä. Parhaiten Simuna tunnetaan Simunankoskesta, jossa mm. presidentti Urho Kekkonen henkilääkärinsä, laukaalaisen Rikhard Sotamaan, kanssa kävi ahkerasti kalastamassa. Lievestuoreelta menee Simunaan lähes viivasuora tie Saarilammin läpi. Tie on rakennettu alun perin yksityistienä, jonka valtio lunasti 60-luvulla. Simunalla ja sen eteläpuolella olevalla Saarilammilla on yhteinen Simuna-Saarilampi-kyläyhdistys.
Urho Kekkonen Vuonna 1983, Kekkosen jätettyä presidentin tehtävät ja vetäydyttyä eläkkeelle, hänen mukaansa nimettiin Suomen toiseksi suurin kansallispuisto, Urho Kekkosen kansallispuisto. Kekkosen kuoltua 1986 hänen virka-asuntonsa Tamminiemi, jossa hän oli asunut kolmekymmentä vuotta, muutettiin kotimuseoksi. Vuonna 1987 Tamminiemessä avattu Urho Kekkosen museo esittelee Kekkosen henkilöhistorian lisäksi Suomen lähihistoriaa.
Urho Kekkonen Kekkosen jälkeen Suomen presidentin valtaoikeuksia on kavennettu. Niitä on 1980-luvulta lähtien siirretty eduskunnalle ja hallitukselle. Vuoden 2000 perustuslakiuudistuksessa presidentin päätehtäväksi jäi ulkopolitiikan hoito yhdessä valtioneuvoston kanssa.
Urho Kekkonen Kekkonen suunnitteli jo huhtikuussa 1961 hajottavansa eduskunnan ja vaikuttavansa niin liittoumaan, joka uhkasi nousta häntä vastaan presidentinvaaleissa ehdokkaanaan entinen oikeuskansleri Olavi Honka. Neuvostoliitto lähetti lokakuun lopussa nootin, jossa se vetosi kärjistyneeseen kansainväliseen tilanteeseen ja vaati YYA-sopimuksen mukaisia sotilaallisia konsultaatioita. Nootin tullessa Kekkonen oli Havaijilla, mutta hän ei keskeyttänyt Yhdysvaltain-vierailuaan, vaan lähetti ulkoministeri Ahti Karjalaisen Moskovaan ottamaan selkoa nootin taustoista ja palasi itse kotimaahan alkuperäisen aikataulun mukaisesti muutamia päiviä myöhemmin. Esimerkiksi Tuure Junnilan, Veikko Vennamon, Anatoli Golitsynin, Viktor Vladimirovin sekä Hannu Rautkallion mukaan nootin oli suunnitellut Kekkonen yhdessä KGB:n kanssa. Honka luopui ehdokkuudesta ja Kekkonen sai tammikuussa 1962 pidetyssä presidentin valitsijamiesvaalissa 111 valitsijamiestä. Hänet valittiin uudelleen vuoden 1962 vaaleissa presidentiksi 199 äänellä.
Urho Kekkonen Vuonna 1949, kun Kekkosesta ryhdyttiin toden teolla tekemään presidenttiä, Lepikon torpan valokuvasta retusoitiin savupiippu pois tarkoituksena esittää Kekkonen ”savupirtin poikana” ja luotiin muutenkin tarpeelliseksi katsottu kuva Kekkosesta kansan syvistä riveistä nousseena ”sivistyneenä jätkänä”. Juho Kekkonen oli ostanut Lepikon torpan kesällä 1900 ja Kekkosen perhe asui siinä vuoteen 1906 saakka. Kekkoset muuttivat 1906 Pielavedeltä ensin Kuopioon ja myöhemmin perheen isän työmaiden muuttuessa edelleen Lapinlahdelle, Iisalmeen ja lopuksi vuonna 1911 Kajaaniin. Kajaanissa Kekkoset asuivat Kalliokatu 7:ssä ja Juho Kekkonen toimi työnjohtajana Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön palveluksessa. Täällä myös Urho Kekkonen kävi suurimman osan oppikoulua.
Lukiolaisena Kekkonen liittyi Kajaanin suojeluskuntaan ja osallistui Suomen sisällissotaan Kajaanin sissirykmentin mukana valkoisen hallituksen joukoissa. Hän osallistui muun muassa Kuopion, Varkauden, Mouhun ja Viipurin taisteluihin sekä johti Haminassa yhdeksän punaisen teloittamista.
Neuvostovastaisuus Koska presidentti Urho Kekkonen oli ulkopoliittisen linjan takaaja, vähitellen neuvostokriittinen suhtautuminen käsitettiin myös kekkosvastaisuudeksi.
Jussi Linnamo Linnamo kuului suomalaisten taloustieteilijöiden O-ryhmään.Linnamo joutui eroamaan ministerin paikalta Zavidovo-vuodon jälkimainingeissa. Oikeuskansleri Risto Leskinen esitti Linnamon asettamista syytteeseen valtakunnanoikeudessa, koska jutun tutkimuksissa oli todettu, että Linnamo oli antanut saamansa salaisen neuvottelumuistion luettavaksi SDP:n tutkimusosaston päällikölle Aimo Kairamolle ja SDP:n kansainvälisten suhteiden sihteerille Paavo Lipposelle. Presidentti Urho Kekkonen katsoi kuitenkin, ettei Linnamoa ollut asetettava syytteeseen, koska tämän ei ollut todettu olleen varsinaisen vuodon takana.
Suomen Sosialidemokraattinen Puolue 1950-luvulla puolue ajautui vaikeaan tilanteeseen, kun Neuvostoliiton taholta suhtauduttiin puolueeseen vihamielisesti ja Urho Kekkosen hyvät idänsuhteet kasvattivat hänen ja maalaisliiton sisäpoliittista valtaa. Kun sosiaalidemokraatit valitsi 1957 puheenjohtajakseen sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomitun Väinö Tannerin ja puoluesihteeriksi niin kutsuttuihin ”leskisläisiin” kuuluvan Kaarlo Pitsingin, puolueen idänsuhteet kärsivät. Tämä johti vuoden 1958 vaihteessa kriisiin, kun Neuvostoliitto ei hyväksynyt Suomeen enää hallitusta, jossa puolue oli mukana. Alkoivat yöpakkaset eli Neuvostoliiton diplomaattinen ja kauppapoliittinen painostus Suomen hallituksen kaatamiseksi. Hallitus kaatui ja alkoi sosiaalidemokraattien pitkä oppositiokausi ulkopoliittisesti arveluttavana puolueena. Puolueessa huomattiin myös, että tasavallan presidentti Urho Kekkonen ei ollut tilanteessa tukenut Suomen hallitusta. Kun puolue yritti yhdessä laajan puoluerintaman Honka-liiton kanssa syrjäyttää Kekkosta 1962 presidentinvaalissa ajauduttiin jälleen ulkopoliittiseen kriisiin (noottikriisi) Neuvostoliiton kanssa. Kekkosen ainoa merkittävä vastaehdokas, oikeuskansleri Olavi Honka vetäytyi vaaleista, Kekkonen voitti vaalit ja sosiaalidemokraattien paitsioasema suomalaisessa politiikassa oli täydellinen.
Sylvi Kekkonen Sylvia Salome Kekkonen (o.s. Uino, 12. maaliskuuta 1900 Pieksämäki – 2. joulukuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja tasavallan presidentti Urho Kaleva Kekkosen puoliso. Heillä oli kaksi lasta, kaksospojat Matti Kaleva (1928–2013) ja Taneli Kaleva (1928–1985).
Suomen Maaseudun Puolue Presidentti Urho Kekkonen ei halunnut käydä vuoden 1974 presidentinvaalia. Hänen virkakautensa jatkaminen edellytti poikkeuslakia, jonka eduskuntakäsittely vaati vaikeutettua perustuslain säätämisjärjestystä. Jotta poikkeuslaki olisi saatu voimaan suunnitellusti, eduskunnan oli ensin julistettava se kiireelliseksi 5/6 ääntenenemmistöllä, mihin tarvittiin 167 kansanedustajaa, ja sen jälkeen hyväksyttävä 2/3 enemmistöllä. Vennamo ja SMP vastustivat poikkeuslakia ja pitivät sitä kaappauksena. SKYP:n kansanedustajat eivät sen sijaan tahtoneet estää kauden jatkamista etenkään, koska muita presidenttiehdokkaita ei Vennamoa lukuun ottamatta ollut. SKYP:n eduskuntaryhmä oli vaa'ankieliasemassa eduskunnan hyväksyessä vaaditulla 5/6 enemmistöllä poikkeuslain 17. tammikuuta 1973.
Urho Kekkonen Kekkosen viimeisen kauden keskeytymisen jälkeen myöhemmät presidentit ovat ottaneet tavakseen tiedottaa julkisuuteen terveydentilastaan.
Viking Line Presidentti Urho Kekkonen myönsi yhtiön perustajalle Gunnar Eklundille merenkulkuneuvoksen arvonimen vuonna 1980.
Naantalin Musiikkijuhlat Presidentti Urho Kekkonen osallistui Naantalin musiikkijuhlille 1980-luvun alussa ja teki vuonna 1981 aloitteen konsertista presidentin kesäasunto Kultarannassa. Presidentti Martti Ahtisaari taas halusi järjestyttää puutarhakonsertin Kultarantaan vuonna 1997. Myös presidentti Tarja Halonen on viihtynyt Naantalin Musiikkijuhlien yleisössä.
Johannes Virolainen Kesällä 1980 Turussa pidetyssä puoluekokouksessa Virolainen hävisi Keskustapuolueen puheenjohtajuuden nuorelle Paavo Väyryselle, joka oli nopeasti noussut Kekkosen suosikiksi ja yhdeksi K-linjan keulahahmoista. Myös Virolaisen kannattama Keskustan järjestöpäällikkö Antti Mäki-Reinikka hävisi puoluesihteerin vaalin Väyrysen aisaparille Seppo Kääriäiselle. Tämän jälkeen Johannes Virolainen tokaisi: ""Kansa on puhunut, pulinat pois."", josta syntyi lentävä lause. Samanaikaisesti Turun puoluekokouksen kanssa pidettiin Helsingissä Karjalan Liiton 40-vuotisjuhla, jossa oli suuri osa Virolaisen kannattajista. Kun puheenjohtajavaalin tulos ilmoitettiin presidentti Urho Kekkoselle, tämä tuumasi: ""Yksikin ääni olisi riittänyt."" Kun Kekkonen keväällä 1981 moitti pääministeri Mauno Koivistoa saamattomuudesta ja kehotti tätä eroamaan, Virolainen asettui tukemaan Koivistoa, joka kieltäytyi pyytämästä eroa niin kauan kuin hänen hallituksensa nauttii eduskunnan luottamusta.
Yöpakkaset Yöpakkaskriisi ratkesi presidentti Urho Kekkosen ja rouva Sylvi Kekkosen Leningradiin tekemän yksityisluonteiseksi ilmoitetun matkan aikana tammikuun loppupuolella 1959. Kun kaupunkiin saapuivat samanaikaisesti Moskovasta ”sattumalta” myös Nikita Hruštšov ja ulkoministeri Andrei Gromyko, Kekkonen kutsui Leningradiin luottomiehensä, kauppa- ja teollisuusministeri Ahti Karjalaisen. Neuvottelujen päätteeksi järjestetyllä lounaalla pitämässään puheessa 24. tammikuuta Hruštšov sanoi yöpakkasten johtuneen pohjimmiltaan siitä, että Neuvostoliitto näki Fagerholmin ”leveän selän” takana Tannerin, Leskisen, Lindblomin ja Pitsingin ”vihamieliset hahmot”. Hruštšov lisäsi, että Suomella oli oikeus itse päättää hallituksistaan, mutta Neuvostoliitolla oli myös oikeus päättää, mitä se ajattelee Suomen hallituksista. Presidentti Urho Kekkonen puolestaan piti yöpakkasten perimmäisenä syynä SDP:n sisäisiä kiistoja.
Urho Kekkonen Vuonna 1954 nimitettiin Kekkosen V hallitus, joka toimi Kekkosen presidentiksi valitsemiseen asti maaliskuussa 1956.
Tommi-puukko Tunnetuksi Tommi-puukon teki presidentti Urho Kekkonen, joka käytti puukkoja eräretkillään ja jakoi kymmeniä puukkoja lahjoiksi eri valtioiden päämiehille. Puukon voi nähdä roikkuvan presidentin vyöllä useissa kuvissa.
Göran von Bonsdorff Von Bonsdorff ei ollut koskaan varsinaisesti poliitikko, mutta hän toimi 1930-luvulta alkaen Ruotsalaisessa Kansanpuolueessa (RKP) ja oli 1972–1974 sen Helsingin osaston puheenjohtajana sekä samanaikaisesti puolueen keskushallituksen jäsenenä. Arvostettuna tiedemiehenä hän sai äänensä kuuluviin puolueessa, vaikka toimikin politiikan ulkopuolella. Hän oli myös 1978–1981 Svenska Finlands folktingin puheenjohtaja. Vuonna 1972 von Bonsdorff allekirjoitti kolmenkymmenen muun kanssa tasavallan presidentti Urho Kekkoselle osoitetun avoimen kirjelmän, jolla vastustettiin Kekkosen uudelleenvalintaa presidentiksi poikkeuslailla ilman valtiosäännön mukaisia vaaleja. Kekkonen vastasi kirjoittajille myllykirjeellä. Lisäksi von Bonsdorff yritettiin painostaa eroamaan SNS:n johdosta, mistä hän kuitenkin kieltäytyi. Myöhemmin hän kuitenkin ilmoitti kannattavansa Kekkosen uudelleenvalintaa seuraavissa vaaleissa ja oli vuoden 1988 presidentinvaaleissa keskustapuolueen Paavo Väyrysen valitsijamiesehdokkaana. Hän jatkoi myöhemminkin aktiivisenä yhteiskunnallisena keskustelijana ja esiintyi 1990-luvulla mahdollisen Suomen Nato-jäsenyyden vastustajana sekä YK-toiminnan kannattajana.
Urho Kekkonen Kekkonen siunattiin näyttävin valtiollisin menoin Helsingin tuomiokirkossa ja haudattiin 7. syyskuuta Hietaniemen hautausmaalle. Muistopuheen piti tasavallan presidentti Mauno Koivisto ja ruumiinsiunauksen toimitti arkkipiispa John Vikström. Vikström vertasi siunauspuheessaan Kekkosta yksinäiseen hiihtäjään, joka hiljalleen umpeutuvaa latua myöten katoaa horisonttiin.
Jääkäripatsas Tilaisuuteen osallistui muun muassa tasavallan presidentti Urho Kekkonen. Patsaan mallina toimi ähtäriläinen kirjakauppias Jorma Honkaniemi.
Urho Kekkosen muistomerkki (Helsinki) Muistomerkki koostuu pisaran muotoisesta vesialtaasta sekä neljästä pronssisesta kädestä, jotka ovat kahdeksan metriä korkeiden pylväiden päissä. Kuvanveistäjä Jylhän mukaan ""teos syntyi luontokokemuksesta; tunteesta, jonka kokee, kun on vaaran laella, meren äärellä tai lähteen reunalla. Korkeamman läsnäolosta, jostakin suuremmasta, jossa voi eheytyä ja jossa on hyvä olla"”. Kädet kuvastavat Jylhän mukaan sitä, että Kekkonen kirjoitti kaiken käsin ja siten ilmaisi itseään käsiensä kautta. Läheiseen kallioon on hakattu teksti "URHO KEKKONEN 1900–1986", ja tekstin vieressä kasvaa ruusupensas, joka on peräisin presidentin syntymäkodin Lepikon torpan pihalta.
Suomi 1980-luvulla Presidentti Urho Kekkonen kuoli vuonna 1986 ja hänen kotinsa Tamminiemi Helsingin Meilahdessa muutettiin museoksi vuonna 1987. Presidentti J. K. Paasikiven muistomerkki Helsingin keskustassa paljastettiin vuonna 1980 ja hänen päiväkirjansa vuosilta 1944−1956 julkaistiin niiden salassapitoajan umpeuduttua vuosina 1985 ja 1986. Dosentti Juhani Suomi puolestaan aloitti Urho Kekkosen elämäkerran kirjoittamisen ja sai valmiiksi teossarjan kaksi ensimmäistä osaa.
Urho Kekkonen Tasavallan presidentiksi Urho Kekkonen valittiin vuonna 1956, jolloin hän voitti valitsijamiesäänin 151–149 vastaehdokkaansa, sosiaalidemokraattien K.-A. Fagerholmin. Presidentinvaaleissa Kekkonen oli saanut taakseen 88 valitsijamiestä, joten hän tarvitsi tukea muilta valitsijamiesryhmiltä. Ratkaiseva tuki oli, että SKDL:n valitsijamiesryhmä äänesti häntä yksimielisesti, samoin enemmistö Kansanpuolueesta. Puuttuvaa ”yhden äänen” antajaa ei ole koskaan saatu selville luotettavasti. Mahdollisena pidetään myös sitä, että ääniä annettiin rintaman yli useita ja molemmilta puolilta. KGB-kenraali Viktor Vladimirovin mukaan Kekkosen voiton takasi Neuvostoliiton lahjonta, puuttuvat äänet ostettiin ja Kekkosen valinta varmistettiin. Yhdysvallat kieltäytyi onnittelemasta Kekkosta. Ulkoministeri John Foster Dulles lausui, että ”Kekkosen virkaanastumisen johdosta emme esitä onnitteluita”.
Koiviston II hallitus Huhtikuussa 1981 presidentti Urho Kekkonen moitti pääministeri Mauno Koivistoa hidastelusta eräiden budjettiin liittyneiden sosiaalilakien valmistelussa ja kehotti tätä eroamaan. Samaan aikaan SKDL:n puheenjohtaja Aarne Saarinen kävi Tamminiemessä keskustelemassa Kekkosen kanssa hallitustilanteesta ja kertoi tämän jälkeen toimittajille, että Koiviston pääministerikausi tulisi päättymään viikon kuluessa. Koivisto ilmoitti kuitenkin päättävästi, ettei hän esittäisi eronpyyntöään niin kauan kuin hänen hallituksensa nauttii eduskunnan luottamusta. Tälle näkemykselleen Koivisto sai oikeuskansleri Risto Leskisen ja eduskunnan puhemiehen Johannes Virolaisen tuen.
Zombi Zombi (usein myös muodossa zombie) on voodoouskontoon yhdistetty olento. Voodoon mukaan kuollut henkilö voidaan herättää eloon, minkä jälkeen hän jää rituaalin suorittaneen alaisuuteen. Yhtään ”oikeaa” zombia ei ole päästy tutkimaan.
Ympäristöherkkyys Oikean hoidon määrittämiseksi Sosiaali- ja terveysministeriö suosittaakin tutkimaan lääketieteen menetelmin, löytyykö sairauksia vai onko kyse vain ympäristöherkkyydestä.
Käklinkallion kalliomaalaus Käklinkallion kalliomaalauksen laatu on epävarma, sillä siitä ei tunnisteta yhtään kuviota eikä siitäkään ole päästy yksimielisyyteen, onko se edes kalliomaalaus. Se sijaitsee Koitereeltä lounaaseen virtaavan Haapajoen rannalla Ilomantsissa Pohjois-Karjalassa. Kohde on löydetty 1990-luvun loppupuolella.
Filosofinen zombi Fysikalismin mukaan fysikaaliset tosiseikat määrittävät "kaikkien" tosiseikkojen joukon. Tästä seuraa, että koska kaikki filosofista zombia koskevat tosiseikat ovat fysikaalisten tosiseikkojen kiinnittämiä, ja nämä tosiseikat ovat samat yhtä lailla zombeille kuin normaaleille tietoisille ihmisillekin (koska näitä kahta lajia ei voida erottaa toisistaan fysikaalisesti), fysikalismin on pakko katsoa, että filosofiset zombit ovat mahdottomia.
Talmud Gemaran lauseet alkavat usein kommentoijan nimen mainitsemisella, kuten ”Rabbi Eleazar sanoi...”, ”Sen sijaan Raba sanoi...”, ”Rabbi Pappa sanoi Raballe...”, ”Tämä on yhtä Rabbi Jehudan kannan kanssa, joka on se että...” Joissain kohdissa keskustelu päätyy yhteisymmärrykseen Mišnan merkityksestä, mutta joskus voittavaa näkemystä ei löydy. Väittelyiden ajatuskulut ja mielleyhtymät on nähty vähintään yhtä tärkeinä kuin johtopäätösten syntyminen. Siinä kun Mišna ohjeistaa oikeaan elämään, Gemara neuvoo pikemminkin oikeanlaista ajattelua sekä olosuhteiden ja perinteiden tutkimista.
The Walking Dead (sarjakuva) Sivilisaation romahduttavat epäkuolleet zombit, jotka ajavat ihmisrodun sukupuuton partaalle. Zombit tunnetaan sarjakuvissa kymmenillä eri nimillä, kuten kulkijat (yleisesti), vaeltajat, väijyjät (päähahmojen kesken) ja purijat (Woodburyssä). Epäkuolleet yrittävät syödä ja purra eläviä ihmisiä, ja mikäli siinä onnistuvat he saavat elävän ihmisen tapettua. Ihmisen kuoltua (mikäli tämän aivot säästyvät vahingoilta) tämä herää henkiin kulkijana. Kaikissa ihmisissä piilee myös patogeeni, joka ihmisen kuoltua aktivoituu ja muuttaa tämän zombiksi riippumatta onko tätä purtu vai ei.