mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
1346 Itäisessä Euroopassa Dusan Silni julistettiin Serbian tsaariksi 16. huhtikuuta (pääsiäisenä). Viereisessä Bysantin valtakunnassa turkkilainen prinssi Orhan meni naimisiin prinsessa Theodoran kanssa, sillä hän halusi solmia liiton turkkilaisten ja Bysantin välille. Useita vuosia aiemmin alkaneet sisällissodat jatkuivat sekä Bulgariassa että Bysantissa. Tanska myi osan pohjoisesta Virosta saksalaiselle ritarikunnalle kukistettuaan lopulta Yrjönpäivän yön kansannousun. Keski-Euroopassa Luxemburgin Kaarle IV valittiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaksi 11. heinäkuuta. Italia kärsi nälänhädästä ja useat pankkisuvut, kuten Bardi, menivät vuoden 1346 aikana vararikkoon. Länsi-Euroopassa Ranskan ja Englannin välinen satavuotinen sota jatkui, ja Englannin kuningas Edvard III johti hyökkäystä mantereelle ja saavutti useita voittoja.Kultainen orda jatkoi vaikeuksista huolimatta Kaffan kaupungin piiritystä vuoden 1346 ajan. Musta surma iski ordan joukkoihin ja niiden täytyi perääntyä, mutta vasta seuraavana vuonna. Erään venäläisen kronikoitsijan mukaan:
Saksan keisari Saksan keisari () oli Saksan keisarikunnan valtionpäämies ja hallitsija. Saksan keisarikunnalla ehti olla kolme hallitsijaa sen olemassaolon 1871–1918 aikana.
Epeiros Epeiros oli osa Bysantin valtakuntaa aina vuoteen 1204, jolloin neljännen ristiretken sotajoukot valtasivat Konstantinopolin. Bysantin valtakunta hajosi pienempiin valtioihin ja Mikael I Dukas perusti Epeiroksen despotaatin, joka säilyi vuoteen 1359. Silloin se liitettiin takaisin keisarikuntaan (ks. Nikaian keisarikunta). Serbialaiset ja albaanit käytännössä valloittivat alueen kuitenkin jo vuonna 1318.
Bysantin valtakunta Bysantin perintöä jatkoivat Latinalaisen keisarikunnan ympärillä sijainneet valtiot: Nikaian keisarikunta, jota hallitsi Laskaris-suku; Trebizondin keisarikunta, jota hallitsivat Komnenokset; sekä Epeiroksen despotaatti, jota hallitsivat Angelokset. Kaikki nämä kolme valtiota pyrkivät valtaamaan Konstantinopolin takaisin ja hakivat tähän tukea lännestä Venetsian vastustajilta, ennen kaikkea Genovalta. Theodoros Laskariksen johdolla Nikaia sai vähitellen valtansa alle muut valtiot. Vuonna 1261 Nikaia valtasi takaisin Konstantinopolin Mikael Palaiologoksen (keisarina Mikael VIII) johdolla. Mikaelin perustamasta Palaiologosten hallitsijasuvusta tuli valtakunnan viimeinen.
Bysantin taide Palaiologos-suvun hallintokausi 1261–1453. Osmanit (turkkilaiset) valloittivat Konstantinopolin 1453; siihen Bysantin keisarikunnan aika loppui.
Pelagonian taistelu Vuonna 1258 vasta kahdeksanvuotias Johannes IV Laskariksesta tuli Nikaian hallitsija. Tämän holhooja ja myöhempi Bysantin keisari Mikael VIII Palaiologos oli halukas palauttamaan Bysantin valtakunnan ja valtaamaan alueet, jotka valtiolla oli ennen neljättä ristiretkeä. Vuonna 1259 Akhaian ruhtinaskunnan hallitsija Vilhelm II Villehardouin meni naimisiin Epeiroksen despotaatin hallitsijan Mikael II:sen tyttären kanssa. Tämä vahvisti Akhaian ja Epeiroksen liiton, johon osallistui myös Sisilian kuningas Manfred, joka lähetti heille 400 ritaria.
Manuel I Komnenos Bysantin valta oli vaikuttava, kun vuonna 1180 Manuel, joka oli juuri juhlistanut poikansa Aleksios II:n kihlausta Ranskan kuninkaan tyttären kanssa, menehtyi. Kiitos Aleksioksen, Johanneksen ja Manuelin harjoittaman diplomatian ja sotaretkien, oli keisarikunta voimissaan suuri, taloudeltaan hyvinvoiva ja rajoiltaan turvallinen, mutta sillä oli myös vakavia ongelmia. Bysantin hovi esimerkiksi tarvitsi vahvan johtajan pysyäkseen kasassa, ja Manuelin kuoltua valtakunnan vakauden suurin uhka piilikin sen sisäpuolella. Eräät keisarikunnan vihollisista odottivat vain tilaisuuttaan sen rajojen takana, tätä tekivät etenkin Anatolian turkkilaiset, joita Manuel ei ollut lopullisesti kyennyt lyömään, sekä Sisilian normannit, jotka olivat jo useita kertoja yrittäneet mutta epäonnistuneet Bysantin valtauksessa. Jopa venetsialaiset, jotka olivat Bysantin tärkeimpiä liittolaisia lännessä, kantoivat kaunaa keisarikunnalle Manuelin kuoleman aikoihin. Tilanne olisi vaatinut Manuelilta vahvan seuraajan, joka olisi kyennyt turvaamaan valtakunnan rajat ulkoisilta uhilta sekä kartuttamaan loppuunkäytettyjä valtion varantoja. Mutta Manuelin poika oli alaikäinen, ja hänen epäsuosiossa ollut sijaishallituksensa koki lopun väkivaltaisessa vallankaappauksessa. Seuraajan löytymisen vaikeus heikensi dynastian jatkuvuutta ja vakautta, joista Itä-Rooma oli tullut riippuvaiseksi.
Bysantin ja osmanien sodat Koska Bysantti jatkoi valloitusta Latinalaisen keisarikunnan alueella, osmanivaltio aloitti taistelut valloittamalla osan Bysantin Anatoliaa sekä Sogutin ja Eskisehirin 1265 ja 1289. Keisari Mikael Palaiologos ei kyennyt torjumaan näitä varhaisia takaiskuja, mikä johtui hänen tarpeesta siirtää joukkoja länteen.
Nikaian keisarikunta Nikaian (tai Nikean) keisarikunta oli yksi niistä valtioista, jotka syntyivät, kun Konstantinopoli vallattiin neljännen ristiretken yhteydessä vuonna 1204. Keisarikunta jatkoi Bysantin valtakunnan perinteitä, ja sen onnistui vallata Konstantinopoli takaisin vuonna 1261. Kaksi muuta ristiretken yhteydessä syntynyttä kreikkalaisten valtiota olivat Epeiroksen despotaatti ja Trebizondin keisarikunta.
Matilde Matilden ensimmäinen aviopuoliso oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik V. Tämän kuoltua hän meni naimisiin Anjoun kreivin Gottfried V:n kanssa. Saatuaan vuonna 1141 vangittua serkkunsa, Englannin kuninkaan Tapanin, Matilde toimi muutaman kuukauden Englannin hallitsijana ja oli näin ensimmäinen nainen Englannin johdossa.
Bysantin kirkko Kristillisyys oli keskeinen osa bysanttilaista kulttuuria ja yhteiskuntaa, ja kirkko oli Bysantin keisarikunnan vaikutusvaltaisimpia toimijoita. Keisarikunnassa ei tehty selvää rajaa valtion ja kirkon välillä. Kirkon ja valtion suhdetta kuvattiin sopusoinnuksi eli "sinfoniaksi" tai "harmoniaksi". Kirkko muuttui vähitellen keisarin kirkoksi, ja keisarilla oli merkittävä rooli kirkkopolitiikassa ja myös opillisissa kysymyksissä. Kirkko ja valtio näkivät itsensä "ortodoksian" eli oikeaoppisen kristillisen uskon puolustajina.
Manuel I Komnenos Vuoden 1158 jälkeen uusien olosuhteiden vallitessa Bysantin politiikan tavoitteet vaihtuivat. Manuel päätti nyt vastustaa Hohenstaufenien dynastian Italian, jonka Fredrik I:n mukaan olisi pitänyt tunnustaa hänet hallitsijanaan, valtausta. Kun sota Fredrikin ja Pohjois-Italian kaupunkien muodostaman Lombardian liiton välillä alkoi, Manuel antoi lombardialaisille aktiivisesti rahallista tukea. Milanon muurit, jotka saksalaiset tuhosivat, rakennettiin uudelleen keisarin avustuksella. Fredrikin hävittyä Legnanon taistelussa 29. toukokuuta 1176 Manuelin asema Italiassa näytti paranevan. Kinnamoksen mukaan Cremona, Pavia ja joukko muita "ligurialaisia" kaupunkeja siirtyi Manuelin omistukseen. Hänen suhteensa Genovaan ja Pisaan olivat myös erittäin hyvät toisin kuin Venetsiaan. Maaliskuussa 1171 Manuel nimittäin yllättäen rikkoi välinsä Venetsiaan määräämällä kaikki keisarikunnan maaperällä oleskellutta 20 000 venetsialaista pidätettäviksi ja heidän omaisuutensa takavarikoitaviksi. Venetsia, joka oli seota raivosta, lähetti 120 aluksen laivaston Bysanttia vastaan, mutta se joutui palaamaan ilman suurempaa menestystä epidemian ja sitä jahdanneen 150 bysanttilaisen laivan vuoksi. Oli hyvin todennäköistä, ettei ystävällisiä suhteita Bysantin ja Venetsian välillä tultaisi luomaan enää Manuelin elinaikana.
Antiikin Epeiros Rooman vallan aikana ja seuranneella bysanttilaisella kaudella pitkälti aution Epeiroksen alueen asuttivat illyrialaiset sekä albaanit, joita on usein pidetty illyrialaisten jälkeläisinä. Epeiros oli osa Bysantin valtakuntaa aina vuoteen 1204, jolloin neljännen ristiretken sotajoukot valtasivat Konstantinopolin. Bysantin valtakunta hajosi pienempiin valtioihin ja Mikael I Dukas perusti Epeiroksen despotaatin, joka säilyi vuoteen 1359. Silloin se liitettiin takaisin keisarikuntaan (ks. Nikaian keisarikunta).
Iivana Suuri Iivana III eli Iivana Suuri (; 22. tammikuuta 1440 – 27. lokakuuta 1505) oli Moskovan suuriruhtinas vuosina 1462–1505 ja ensimmäinen koko Venäjän hallitsija vuodesta 1478. Iivana Suuri yhdisti Venäjän maat valloittamalla Novgorodin ja lyömällä Kultaisen ordan ja Liettuan. Hän kunnostutti Moskovan Kremlin ja nai Bysantin viimeisen keisarin Konstantinos XI:n veljentyttären, minkä takia Venäjää alettiin kutsua hänen seuraajansa Iivana Julman kaudella kolmanneksi Roomaksi. Iivana Suuri oli yksi Venäjän historian pitkäaikaisimmista hallitsijoista.
Bysantin kirkko Bysantin kirkko oli taloudellisesti niin vahva, että sillä oli toimintaansa käytettävissä enemmän rahaa kuin keisarikunnan hallintokoneistolla armeijaa lukuun ottamatta. Kirkon omaisuus koostui pääasiassa maaomaisuudesta ja tulot maan vuokratuloista. Bysantissa sosiaalityö oli kirkon tehtävä, ja siitä huolehtivat ennen kaikkea luostarit (ruoan jako köyhille, köyhäintalot, orpokodit, sairaalat yms.).
Ortodoksinen kirkko Kristillisyys oli keskeinen osa Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan kulttuuria ja yhteiskuntaa, ja kirkko oli Bysantin keisarikunnan vaikutusvaltaisimpia toimijoita. Keisarikunnassa ei tehty selvää rajaa valtion ja kirkon välillä. Kirkon ja valtion suhdetta kuvattiin sopusoinnuksi eli ”sinfoniaksi” tai ”harmoniaksi”. Kirkko muuttui vähitellen keisarin kirkoksi, ja keisarilla oli merkittävä rooli kirkkopolitiikassa ja myös opillisissa kysymyksissä. Kirkko ja valtio näkivät itsensä "ortodoksian" eli oikeaoppisen kristillisen uskon puolustajina.
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa Bysantin keisarikunnassa vallitsi ikonoklasmi vuosina 730-842. Ensimmäisen ikonoklastisen kauden lasketaan alkaneen vuonna 730 ja toisen 813. Kuvien vastustaminen vallitsi voimakkaimmin valtakunnan itäosissa. Kirkkojen mosaiikkeja, seinämaalauksia, ikoneja ja pyhäinjäännöksiä tuhottiin. Ikoneja kunnioittavia munkkeja, nunnia ja maallikoita vangittiin, kidutettiin ja surmattiin. Ikoneja puolustavat pääsivät kuitenkin kiistassa voitolle ja yli sata vuotta jatkunut ikonoklasmi päättyi. Kuvakiistalla oli pitkäaikaiset vaikutukset myöhemmin jakautuneisiin idän ja lännen kirkkoihin.
Ensimmäinen ristiretki Ensimmäinen ristiretki oli vuosina 1095–1099 käyty sotilaallinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Ristiretki alkoi, kun paavi Urbanus II onnistui saarnoillaan vakuuttamaan joitakin maallisia hallitsijoita Pyhän maan uhatusta asemasta. Alun perin Bysantin keisari oli pyytänyt apua paavilta vedoten seldžukkien uhkaan, vaikka todellisena motiivina keisarilla oli oman valtakuntansa laajentaminen itään. Paavin motiivina oli myös halu yhtenäistää kristittyjen rivejä.
Erlangen Ensimmäinen kirjallinen merkintä Erlangenista on vuodelta 1002, jolloin se mainittiin tekstissä nimellä "Villa Erlangon". Vuonna 1361 kylä myytiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijalle keisari Kaarle IV:lle. Erlangenin kaupunginoikeudet vahvistettiin vuonna 1398.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta Useimmat historioitsijat katsovat keisarikunnan synnyn olleen prosessi, joka alkoi Verdunin sopimuksesta vuonna 843. Itäisen osan hallitsijaksi tuli Ludvig Saksalainen, jota seurasi useampi hallitsija Ludvig IV:een asti, joka oli viimeinen karolingien suvun edustaja Saksassa.
Manuel I Komnenos Italian sotaretken aikana ja myöhemmin, kun paavin kuuria kamppaili Fredrik I:n kanssa, Manuel yritti vietellä paavia vihjailemalla mahdollisesta unionista idän ja lännen kirkkojen välillä. Vaikka vuonna 1155 Hadrianus olikin ilmaissut halunsa muodostaa tällainen unioni katolisen ja ortodoksisen kirkon kesken, toiveet pitkäikäisestä paavin ja Bysantin välisestä liitosta kohtasivat ylitsepääsemättömiä ongelmia. Hadrianus IV ja hänen seuraajansa vaativat oman ylivertaisen uskonnollisen asemansa tunnustamista kaikkialla kristikunnassa ja toivoivat kohoavansa Bysantin keisarikunnan hallitsijan yläpuolelle sen sijaan, että olisivat olleet riippuvuussuhteessa sen keisareihin. Manuel taas tahtoi omasta puolestaan virallisen tunnustuksen hänen maallisesta vallastaan sekä idässä että lännessä. Näitä ehtoja ei kyennyt hyväksymään kumpikaan osapuoli, ja vaikka Manuel olisikin hyväksynyt ne, keisarikunnan kreikkalaiset kansalaiset olisivat torjuneet välittömästi kirkkojen välisen unionin, kuten he tekivät kolmesataa vuotta myöhemmin, kun ortodoksinen ja katolinen kirkko yhdistyivät paperilla vähäksi aikaa paavin alaisuudessa. Vaikka Manuel osoitti ystävällisyytensä roomalais-katolista kirkkoa kohtaan, ja hän suhtautui kohteliaasti kaikkiin paaveihin, häntä ei koskaan kunnioitettu myöntämällä hänelle "augustus"-arvonimi. Ja vaikka Manuel lähetti kahteen otteeseen (1167 ja 1169) lähetystönsä paavi Aleksanteri III:n luo tarjoten tälle kreikankielisen ja latinankielisen kirkon yhdistymistä, tämä kieltäytyi vedoten ongelmiin, joita sellaisesta unionista seuraisi. Lopulta sopimukseen pääseminen osoittautui liian vaikeaksi, ja kirkot pysyivät erillään.
Saksan keisarikunta Saksan yhdistyminen merkitsi myös koko Preussin kuningaskunnan yhtymistä siihen. Keisarikunnalle uudet provinssit, Itä-Preussi, Länsi-Preussi ja Posenin maakunta, jotka aikaisemmin olivat varsinaisen Saksan liittouman ulkopuolella, vaikka olivatkin jo pitkään kuuluneet Preussin hallitsijalle, tulivat kiinteämmin mukaan kansalliseen Saksaan, mutta etenkin Posenissa oli puolankielinen vähemmistö. Kaksi muuta slaavilaista aluetta, Sleesia ja Böömi, olivat jo olleet osa Pyhää saksalais-roomalaista valtakuntaa. Böömi jäi uuden keisarikunnan ulkopuolelle Itävallan hallitsijalle, sen sijaan Preussille kuuluva Sleesia jäi uudenkin keisarikunnan yhteyteen, vaikka sielläkin asui suuri määrä puolalaisia.
Antiokian ruhtinaskunta Bohemund joutui Anatolian keskiosaa hallinneen turkkilaisen Danishmend-dynastian vangiksi vuonna 1100 ja ruhtinaskunnan hallitsijaksi nousi tämän veljenpoika Tankred. Hän laajensi ruhtinaskuntaansa ja valloitti Tarsuksen ja Latakian kaupungit Bysantin valtakunnalta. Bohemund vapautettiin vuonna 1103, mutta hän jätti Antiokian Tankredin hallittavaksi ja palasi itse Italiaan. Sieltä hän hyökkäsi Bysantin valtakuntaan, mutta Aleksios I kukisti hänet ja pakotti Bohemundin allekirjoittamaan Devolin rauhan, joka teki Antiokiasta Bysantin vasallin Bohemundin kuoltua. Bohemund jätti Antiokian Tankredin huostaan ja palasi Italiaan jossa hän kuoli vuonna 1111. Tankredista tuli myös Edessan kreivikunnan hallitsija kun Edessan kreivi Joscelin jäi muslimien vangiksi.
Yrjö III Yrjö III (George William Frederick, ) oli Ison-Britannian ja Irlannin kuningas vuosina 1760–1801 ja maiden yhdistyttyä hän oli Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kuningas kuolemaansa asti. Hän oli myös samanaikaisesti Braunschweig-Lüneburgin (”Hannover”) vaaliruhtinas ja herttua Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa 1760–1814 ja Hannoverin kuningas vuodesta 1814 kuolemaansa asti. Hän oli edellisen kuninkaan Yrjö II:n pojanpoika, kolmas Hannover-sukuinen hallitsija ja suvun ensimmäinen hallitsija, joka oli syntynyt Britanniassa ja puhui englantia.
Bysantin taide Keisari Justinianuksen hallituskaudella ja sen jälkeisellä ajalla 530–720 Bysanttiin liitettiin suurin osa vanhaa Rooman valtakuntaa. Kauppa ja taide-elämä kukoisti. Islaminuskoiset arabit valloittivat Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän alueet vuoteen 642 mennessä. Tähän aikaan sattui kuvariidan eli ikonoklasmin aika (730–843) Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa jakautuu kahteen vaiheeseen.
Mehmed Valloittaja Mehmed II (30. maaliskuuta 1432 – 3. toukokuuta 1481) oli osmanien valtakunnan sulttaani. Hän sai lisänimen "el-Fatih", valloittaja. Mehmed hallitsi lyhyen ajan vuosina 1444–1446 ja myöhemmin vuosina 1451–1481. Valtaistuimelle noustuaan hän murhautti kaikki veljensä, jottei heistä olisi vaaraa kilpailijoina.Hän oli ensimmäinen osmanien sulttaani joka otti itselleen kalifin arvonimen. Hän käytti myös arvonimiä kaikkien muslimien hallitsija, "caesar", keisari, ja kaikkien kristittyjen hallitsija. Hänet tunnetaan parhaiten Konstantinopolin valloittajana ja Bysantin valtakunnan tuhoajana, ja hän valloitti myös laajoja alueita Balkanilta ja Anatoliasta.
Bysantin kreikka Bysantin kreikka () on kreikan kielen keskiaikainen kehitysvaihe, joka sijoittuu muinaiskreikan ja nykykreikan väliin ja kattaa noin vuodet 330–1453. Se oli Bysantin keisarikunnan valtakieli. Koska bysanttilaiset katsoivat elävänsä edelleen Rooman valtakunnassa, heidän oma nimitys kielelleen oli "hē Rhōmaikē" ("dialektos"/"glōssa"), "roomalaisten kieli". Keskiajan kreikassa vallitsi "diglossia", koska kirjoitettu ja puhuttu kieli erosivat toisistaan vähitellen yhä enemmän.
Hohenstaufen Hohenstaufen oli keskiaikainen dynastia Saksan kuninkaita, joista muutamat olivat myös Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisareita. Hohenstaufenit hallitsivat alun perin Schwabenin herttuan titteliä ja vuonna 1194 heistä tuli myös Sisilian kuninkaita. Suvun kuuluisimmat hallitsijat olivat sen ensimmäinen Saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Fredrik I Barbarossa (eli 1122–1190) sekä sen viimeinen keisari Fredrik II (k. 1250). Dynastia sammui Konrad IV:n pojan, viimeisen Schwabenin herttuan Konradin, tultua teloitetuksi 1268 yritettyään valloittaa Sisiliaa takaisin.
Itävallan historia vuoteen 1815 Habsburgien monopoli keisarin asemaan ei kuitenkaan yhdistänyt keisarikuntaa yhden hallitsijan alle. Habsburgien hallitsemilla mailla ei ollut juuri muuta yhteistä kuin samansukuinen hallitsija, ja osa niistä ei edes kuulunut Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan. Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta taas oli määritelty poliittinen ja alueellinen feodaaliyhteisö, joka koostui sadoista eri hallitsijoiden hallitsemista maista, mutta tuli myöhemmin luonnehdituksi saksalaisena nationalismin myötä. Keisarin vallan vastapainona olivat muut ruhtinaat, hallitsijat ja instituutiot, maalliset ja kirkolliset. Habsburgien suvun keisarin asema antoi heille arvovaltaa Saksassa ja Euroopassa, mutta todellinen valta tuli suvun maista.
Bysantin valtakunta Bysantin kirkko oli merkittävä toimija, ja kristillisyys oli keskeinen osa bysanttilaista kulttuuria ja yhteiskuntaa. Keisarikunnassa ei tehty selvää rajaa valtion ja kirkon välillä. Kirkon ja valtion suhdetta kuvattiin sopusoinnuksi eli "sinfoniaksi" tai "harmoniaksi". Kirkko ja valtio näkivät itsensä yhdessä "ortodoksian" eli oikeaoppisen kristillisen uskon puolustajina. Bysantin aikana kehittyivät ne liturgiset muodot, jotka ovat edelleen käytössä koko ortodoksisessa kirkossa.
Manuel I Komnenos Pohjoisilla rajoillaan Manuel näki suurta vaivaa pitääkseen hallussa valloitetut alueet, jotka oli liittänyt keisarikuntaan Basileios II yli sata vuotta aikaisemmin ja jotka olivat pysyneet Bysantilla, vaikkakin toisinaan vain löyhästi, siitä saakka. Koska Bysantin naapurit Balkanin rajoilla aiheuttivat Manuelille harmia, hän ei pystynyt omistautumaan päätavoitteelleen eli Sisilian normannien voittamiselle. Serbien ja unkarilaisten välit Bysanttiin olivat olleet hyvät vuodesta 1129 alkaen, joten serbien kapina tuli yllätyksenä. Roger II oli yllyttänyt Raškassa asuvia serbejä hyökkäämään Bysanttiin, ja niin tapahtuikin vuonna 1149.
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa Lisäksi on nähtävissä, että Bysantin keisarikunnan hyvin voimakkaan luostariliikkeen ja valtion sekä valtionkirkon välillä oli suuria jännitteitä. Luostarit olivat rikkaita ja mahtavia, ja niiden mahti varsinkin maaseudulla oli suuri. Monet kuuluisat luostarien johtajat saattoivat arvostella Konstantinopolin patriarkkaa tai jopa itseään keisaria. Usein luostarien tulot saattoivat perustua johonkin yksittäiseen ihmeitätekevään ikoniin tai pyhäinjäännökseen, jota pyhiinvaeltajat tulivat kaukaakin rukoilemaan. Ikonoklasmin aikana kuvien lisäksi myös pyhimysten kunnioittaminen ja pyhäinjäännökset kiellettiin ja luostareita suljettiin. Suuntaamalla tällä tavoin isku luostarien talouteen keisari ja patriarkka yrittivät lujittaa otettaan uskonnon alueella.
Italian historia Kaarle Suuri sai paavin vallanlaajentamispyrkimykset tyrehdytettyä, ja hänen aikansa merkitsi tasapainoisuutta Italiassa, vaikka olikin ei-italialaisten intressien leimaama. Kuilu itäiseen ja läntisen kristikuntaan jatkoi kasvamistaan. Pyhä Leo III oli ensimmäinen paavi joka päiväsi bullansa Kaarle Suuren valtakauden eikä Bysantin keisarien mukaisesti. 800-luvun alkuun mennessä kolme vuosisataa aiemmin alkanut prosessi, jossa Italia erosi Bysantista ja kytkeytyi Länsi-Eurooppaan, oli tullut suurin piirtein valmiiksi. Sisilia, Calabria, Apulia ja eräät merenkulkukaupungit olivat tärkeimpiä poikkeuksia. Kaarle Suuren kuoleman (814) jälkeen keisarikunta hajosi heikkojen seuraajien aikana nopeasti. Keisarin karisman luoma tasapainotila särkyi. Kriisiä pahensivat ulkoiset tekijät, kuten saraseenien hyökkäykset ja merenkulkutasavaltojen voimistuminen.
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa Ikonoklasmin eli ikonien vastustajien opin ollessa vallalla Bysantissa tehtiin monessa suhteessa kulttuurinen ja uskonnollinen täyskäännös aikaisempiin vuosisatoihin verrattuna. Äärimmäisestä loisteliaisuudesta ja monimuotoisuudesta yritettiin kovin ottein palata alkuseurakunnan ja juutalaisuuden ajan yksinkertaisuuteen ja oppien ”puhtauteen”.
Ragusan tasavalta Vuosina 886 ja 887 kaupunkia piirittivät saraseenit, mutta Bysantin hallitsija Basileios I pelasti sen väliintulollaan. Bysantin heikentyessä Venetsia alkoi nähdä Ragusan kasvavan merimahdin uhkana ja teki epäonnistuneen valloitusyrityksen vuonna 984.
Konstantinopoli Venetsialaiset ja ristiretken johtajat jakoivat kaupungin ja Bysantin valtakunnan keskenään. Ristiretken jäsenet perustivat oman, niin sanotun latinalaisen keisarikunnan, josta ei tullut pitkäikäistä. Maanpakoon lähteneet bysanttilaiset perustivat oman Nikaian keisarikunnan, joka valtasi takaisin kaupungin vuonna 1261.
Luettelo Unkarin hallitsijoista Vuodesta 1558 vuoteen 1806 Unkaria hallitsi Pyhän Saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa Toinen ikonoklastinen kausi alkoi v. 813, kun keisariksi nousi Leo V Armenialainen. Keisarin ensimmäinen ikonien puolustajia vastaan suunnattu toimenpide oli patriarkka Nikeforoksen erottaminen. Hänen tilalleen asetettiin ikonoklastinen teologi Teodotos. Jälleen munkit olivat pääosassa ikonien puolustajina. Konstantinopolin Studionin luostarin arkkimandriitta Theodoros Studites ilmoitti keisarille, ettei hänen valtaoikeuksiinsa kuulu sotkeutua kirkon asioihin. Keisari Leo V kutsui koolle
toisen ikonoklastisen kirkolliskokouksen Konstantinopoliin v. 815. Ikonoklasmista tehtiin jälleen Bysantin valtiokirkon virallinen oppi. Ikonien puolustajien vainot alkoivat jälleen. Esimerkiksi edellä mainittu kirkkoisä Theodoros Studites vangittiin. Vainot kuitenkin päättyivät äkillisesti v. 820, kun keisarillisen henkivartioston upseeri Mikael ”Änkyttäjä” murhautti keisarin.
Venäjän hallitsijat Kun Iivana III nai Konstantinopolista prinsessa Sofia Palaigoksen ja Konstantinopoli kukistui, kutsuttiin Venäjällä Moskovaa toiseksi Konstantinopoliksi. Iivana IV ”Julma” otti näin itselleen tsaarin (Caesarin) arvonimen korostaakseen tätä yhteyttä ja sitä, että hän oli suoraan Jumalalle vastuussa. Hän sai tästä syyn pitäytyä myös Bysantin mallin mukaisena hengellisenä johtajana. Samalla toisen Bysantin, kolmannen Rooman tsaari oli ainoana kristittynä (ortodoksina) hallitsijana velvoitettu maailmanherruuteen ja imperialismiin. Huomattakoon, että maailmalla hallitsijan jo tuolloin tunnettu lisänimi ”Julma” on Venäjällä ”Ankara” (ven. Groznyi). Venäjällä Iivanan lisänimestä puuttuu hirmuhallintoon liitetty negatiivinen sävy, ja nimeä ”Ankara” on toisinaan ymmärretty isällisen ankaraksi. Myöhemmin erityisesti Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin tunnetaan ihailustaan Iivanaa kohtaan. Stalin haki Iivanan toimista perusteita omalle terrorilleen.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta Uudella ajalla "Reichstag" oli keisarikunnan lakia säätävä elin, johon kuului sekä maallisia hallitsijoita että kirkon edustajia.
Musa Çelebi On epäselvää miten Musa ja Mehmed sopivat tulevasta vallanjaosta liittoutuessaan Süleymania vastaan, mutta Musa julisti itsensä Euroopan osien hallitsijaksi, samalla kun Mehmed näki hänet vasallinaan. Kostoksi Bysantille, joka oli tukenut Süleymania Kosmidionin taistelussa Musa ryhtyi piirittämään Konstantinopolia. Tämä tapahtui Mehmedin toiveita vastaan ja Bysantin kuningas Manuel II Palaiologos hakikin tukea Mehmediltä. Mehmed kääntyi Musaa vastaan ja liittoutui Bysantin kanssa.
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa Tähän on nähtävissä monia syitä. Itäisessä kristikunnassa on aina ollut runsaasti erilaisia harhaoppeja. Kirkkoisä Johannes Damaskolainen mainitsee Bysantin alueella olleen noin sata erilaista harhaoppista liikettä. Tällaisia olivat muun muassa paulikiaanit, nestoriolaiset, monofysiitit, manikeolaiset ja areiolaiset. Usein näihin liikkeisiin liittyi voimakkaita kuvakielteisiä piirteitä.
Manuel I Komnenos Vuosien 1164–1165 välillä Andronikos I Komnenos, Manuelin serkku ja tuleva keisari, pakeni vankeudestaan Bysantista Jaroslavin hoviin Galitsiaan. Seurannut tilanne, jossa Andronikos vaati Manuelin kruunua, ja häntä tukivat sekä Galitsia että Unkari, sekoitti Bysantin diplomatiaa. Manuel pyysi serkultaan anteeksi ja taivutteli hänet palaamaan Konstantinopoliin (1165). Kiovan, jota nyt hallitsi Rostislav I, kanssa päästiin suotuisaan sopimukseen ja lupaukseen toimittaa keisarikunnalle ylimääräisiä joukkoja. Galitsian Jaroslav taivuteltiin hylkäämään yhteytensä Unkariin sekä palauttamaan Galitsia osaksi keisarikuntaa. Vielä vuonna 1200:kin Galitsian ruhtinaat osoittautuivat arvokkaiksi liittolaisiksi keisarikunnan vihollisia, tällä kertaa kumaaneja, vastaan.
Ravennan eksarkaatti Ravennan eksarkaatti ei kattanut kaikkia Bysantin Italian alueita, vaan bysanttilainen Sisilia oli erillinen provinssinsa, kun taas Korsika ja Sardinia kuuluivat Afrikan eksarkaattiin. Rooman todellinen hallitsija oli paavi, jonka suhteet Bysanttiin olivat ongelmalliset. Vähitellen kaikki eksarkaatin alueet siirtyivät paaville tai langobardeille, jotka valloittivat itse Ravennan noin 750.
Bysanttilainen filosofia Bysantin viimeinen suuri filosofi oli Georgios Gemistos Plethon, jonka poliittinen filosofia perustui Platonin ajatteluun: hän katsoi, että platonismin palauttaminen voisi kääntää Bysantin rappeutumisen. Valtioajattelunsa Plethon perusti Platonin "Valtion" pohjalle: hänen mukaansa Bysantin hallitsijan tulisi olla filosofikuningas. Samalla hän hylkäsi kristinuskon ja esitti sen tilalle hellenististä uskontoa. Plethon oli merkittävä henkilö bysanttilaisen ajattelun välittämisessä länteen, samoin kuin Johannes Bessarion, joka puolusti platonismia aristotelismia vastaan ja jätti arvokkaan kreikkalaisen kirjallisuuden kirjastonsa Venetsiaan.
Jarmukin taistelu Muhammedin kuoleman jälkeen muslimijoukot alkoivat levittää islamia. Vuonna 633 ne liikehtivät pohjoiseen kohti Bysantin keisarikuntaa ja Sassanidien valtakuntaa. Vaikka Bysantin keisarikunta oli rikas ja mahtava, se oli juuri käynyt kalliiksi tulleen sodan sassanideja vastaan. Alkuvuodesta 634 muslimijohtaja Abu Bekr vaati "jihadia", pyhää sotaa. Hän lähetti sotajoukot Syyriaan ja Palestiinaan.
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa Kuvien vastustaminen oli voimakkainta Bysantin valtakunnan itäosissa, erityisesti Syyriassa ja Armeniassa. Kuvariidan aloittanut keisari Leo III Isaurilainen oli kotoisin Syyriasta. Toisen ikonoklastisen kauden v. 813 aloittanut keisari Leo V Armenialainen oli nimensä mukaisesti kotoisin Armeniasta. Nämä maakunnat olivat olleet välillä muslimien miehittämiä, ja saaneet näin kuvakielteisiä vaikutteita heiltä.
Anna Porfyrogenita 19.5.988 Vladimir kastettiin Krimin Khersonesosissa Pyhän Basileioksen kirkossa. Heti sen jälkeen Vladimir ja Anna menivät naimisiin siellä. He menivät Kiovaan ja kaikki sen asukkaat kutsuttiin Dneprin rantaan ja heidät kastettiin ortodoksiuskoon Dneprin vedellä. Tällä avioliitolla oli hyvin paljon vaikutuksia koko Venäjän kehitykseen. Vladimir pääsi eroon suuresta määrästä kapinoivia varjageja. Varjageja ruvettiin palkkaamaan Bysantin keisarin palvelukseen vuonna 988. Tällä tavalla kapinat saatiin loppumaan. Niistä muodostettiin Bysantin keisarin uskollinen ja kovamaineinen varjagikaarti. Kiovan Venäjästä tuli ortodoksinen valtio kuten Bysantin valtakunnasta. Myöhemmässä vaiheessa Moskovan suuriruhtinaskunta nimesi itsensä "Kolmanneksi Roomaksi" sekä ilmoitti itsensä Bysantin keisarikunnan poliittiseksi ja kulttuurilliseksi perilliseksi.
Tao-Klardžeti Vuonna 958 Bagrat II ”Yksinkertainen” (958–994) kruunattiin georgialaisten ja pohjoisen Taon kuninkaaksi, kun taas Davit III (961–1001) sai haltuunsa kouropalatesin tittelin ja eteläisen Taon. Davit liittoutui Bysantin hallitsija Basileios II:n kanssa kapinoivaa aatelista Bardas Sklerosta (976–979) vastaan, mistä hän sai palkkioksi suuria maa-alueita, ja hänestä tuli eteläisen Kaukasuksen voimakkain hallitsija: hänen maansa ulottuivat Van-järvelle asti. Aikeenaan yhdistää kaikki georgialaiset maat hän adoptoi prinssi Bagratin (tulevan Bagrat III:n), Bagrat Yksinkertaisen lapsenlapsen. Davit asetti hänet Kartlin prinssiksi (975) ja Abhasian kuninkaaksi (978), ja auttoi hänen biologista isäänsä Gurgenia pääsemään georgialaisten kuninkaaksi Bagrat Yksinkertaisen kuoltua (994), mikä teki prinssi Bagratista kahden kuningaskunnan hallitsijan ja perillisen kahdelle muulle. Ainoa takaisku oli vuosien 987–989 konflikti Bysantin valtakunnan kanssa, mikä pakotti Daavidin suostumaan alueidensa luovuttamiseen Basileios II:lle kuolemansa jälkeen. Tästä huolimatta Bagrat onnistui tulemaan ensimmäiseksi yhdistyneen Georgian hallitsijaksi hänen isänsä Gurgenin kuoltua vuonna 1008.
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa Häntä seurasi hänen poikansa Theofilos, joka nimitti patriarkaksi tiukan ikonoklastin Johannes Grammatikoksen. Alkoi viimeinen ikonien puolustajien vainojen aika. Se päättyi v. 842, kun keisari Theofilos kuoli. Keisarin alaikäinen pojan holhoojahallitsijaksi tuli leskikeisarinna Theodora. Hän oli ikonien puolustaja. Keisarinna erotti patriarkka Johannes Grammatikoksen, jonka tilalle nimitettiin ikoneja kannattava teologi Meletios. Hän kutsui koolle kirkolliskokouksen, joka palautti voimaan vuoden 787 Nikean kirkolliskokouksen ikonien puolustajia tukevat päätökset. Ikonoklastit julistettiin anateemaan eli kirkonkiroukseen. Näin Bysantin keisarikunnan ikonoklastinen riita oli lopullisesti ratkaistu ikonien puolustajien eduksi. Lyhyitä katkoja lukuun ottamatta riita oli kestänyt yli sata vuotta, ja se jätti syvät jäljet ortodoksisen kirkon historiaan.
Bagrat IV Seldžukkien uhka sai Georgian ja Bysantin hallinnot yrittämään läheisempää yhteistyötä. Varmistaakseen liiton syntymisen Bagratin tytär Marta (Maria) meni joskus vuosien 1066 ja 1071 välillä naimisiin Bysantin hallitsija Mikael VII Dukasin kanssa. Avioliitto georgialaisen prinsessan kanssa oli ennennäkemätön, ja Georgiassa se tulkittiin Bagratin diplomaattiseksi menestykseksi.
Kaarle Suuri Paavi Leo III:n asema oli vaikea. Leo III oli aluksi tukeutunut enemmän Bysanttiin kuin frankkeihin, mutta nyt Bysantissa oli vallassa Irene, jonka asema ensimmäisenä naispuolisena hallitsijana oli epävarma, eikä Bysantilla monen mielestä ollut keisaria lainkaan. Leo III oli jo vuonna 799 joutunut pakenemaan roomalaisia vihollisiaan Kaarle Suuren luokse, joka Alkuinin neuvosta auttoi hänet takaisin valtaan. Onkin selvää, että Kaarlen kruunaaminen keisariksi lähti paavin aloitteesta. Näin paavi turvasi omaansa ja kirkon valtiollista asemaa.
Akhaian ruhtinaskunta Akhaian ruhtinaskunta oli yksi Latinalaisen keisarikunnan vasallivaltioista, jotka perustettiin Bysantin valtakunnan tilalle, kun Konstantinopoli oli vallattu neljännellä ristiretkellä.
Didymóteicho Kaupungissa ovat syntyneet Bysantin aikakauden hallitsijat Johannes III Vatatzes ja Johannes V Palaiologos.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta Fredrik toi myyttisen idean keisarikunnasta viimeiseen huippuunsa. Hän myös vahvisti keisarikunnan hajaantumistendenssiä oleskellessaan suuren osan valtakaudestaan Saksan ulkopuolella. Hän keskittyi luomaan Sisiliaan poikkeuksellisen modernia valtiota kehittäen julkisia palveluita, taloutta ja lainsäädäntöä, mutta hän luovutti papistolle ja maallisille hallitsijoille oikeuksia, joita keisari ei koskaan pystynyt palauttamaan itselleen.
Bernward Bernwardin aikana Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan johdossa oli saksilaisia hallitsijoita, joiden juuret olivat Hildesheimin alueella ja jotka olivat Bernwardin sukulaisia. Tuohon aikaan Hildesheim oli keisarikunnan keskuspaikkoja ja Bernward oli päättänyt antaa kaupungille imagon, joka sopisi sen tärkeyteen.
Konstantinopoli Vuosina 1204–1261 kaupunki oli roomalaiskatolisten ristiretkeläisten vallassa ja se oli latinalaisen keisarikunnan pääkaupunki. Tänä aikana Bysantin keisari piti pääkaupunkinaan Nikaiaa.
Jaasit Jaasit olivat todennäköisesti sukua alaaneille ja nykyisille osseeteille. Unkarinkielinen nimitys "Jász" on johdettu slaavilaistaustaisesta sanasta Ās, jolla on viitattu osseetteihin. Heillä on saattanut olla myös yhteys ajanlaskun alussa olemassa olleeseen Kiinalaisissa lähteissä "K'ang–chu" ja Persialaisissa lähteissä "Avesta"−nimellä tunnettuun paimentolaisvaltakuntaan, joka alisti Kaukasuksen alaanit ensimmäisellä vuosisadalla. Ennen Unkariin siirtymistä iaseja mainitaan Bulgariassa ja Bysantissa, jossa heitä oli palkkasotureina. Unkarilaiset ottivat heitä vangeiksi sotaretkellään Vidiniin Bulgariassa ja Bysantin hallitsijan tiedetään asuttaneen heitä oman valtakuntansa alueelle Valakiasta ja Moldaviasta puolustamaan Bysantin rajoja.
Ikonoklasmi Bysantin keisarikunnassa Kuten on jo tullut ilmi, ikonoklastit vastustivat kaikkia uskonnollisaiheisia kuvia. Tämän lisäksi he vastustivat pyhimysten ja pyhäinjäännösten palvontaa ja rukoilemista. Se oli heidän mielestään epäjumalanpalvelusta. Muuten heidän oppinsa ei ilmeisesti eronnut tuon ajan kirkon yleisistä oppikäsityksistä. Omasta mielestään ikonoklastit pyrkivät puhdistamaan kirkon vääristä näkemyksistä. Päämääriensä ajamiseen he käyttivät hyvin julmia ja väkivaltaisia keinoja, mikä ei kuitenkaan ollut Bysantin melskeisessä sisäpolitiikassa mitenkään harvinaista.
Sisä-Itävalta Sisä-Itävalta hajosi 1619, kun arkkiherttua Ferdinand kruunattiin keisarikunnan hallitsijaksi.Vuosina 1463–1564, koska Habsburgien alueet yhdistettiin.Vuonna 1619 Habsburgien maat yhdistettiin ja Ferdinandista tuli Pyhä saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija.
Despotismi Despotismi eli despotia tarkoittaa valtionhallintoa, jossa hallitsijan (tai hallitsevan ryhmän) tahto on täysin määräävä, rajatonta mielivaltaa, absoluuttista itsevaltiutta. Sanalla despootti tarkoitetaan yleensä mielivaltaista sortajaa tai täydellistä itsevaltiasta, mutta tämä merkitys on syntynyt renessanssin aikana. Aikaisemmin "despootti" oli Bysantin valtakunnassa titteli, jonka keisari antoi joillekin henkilöille, joskus ulkomaalaiselle. Sen haltija oli keisarista seuraava Bysantin hierarkiassa.
Tsaari Pietari I:n laajennettua ja länsimaistettua Venäjää 1700-luvun alussa Venäjä nousi suurvallaksi ja keisarikunnan hallitsija Pietari Suuri julistettiin Isänmaan Isäksi ja Koko Venäjänmaan Keisariksi ("Vserossijski Imperator"). Arvonimi ”tsaari” säilyi ennallaan, mutta ei koko Venäjän keisarikunnan, vaan lukuisten muiden siihen kuuluneiden alueiden hallitsijannimenä. Näitä olivat muun muassa Kasanin tsaari, Astrakanin tsaari, Siperian tsaari, Taurian Kersoneson tsaari muiden arvonimien ohessa. Matti Klingen mukaan Venäjän imperiumin keisari oli Suomen suuriruhtinaskunnan hallitsija nimenomaan keisarin arvonimellä, kun taas venäläisille hän oli ja on edelleen puhekielessä tsaari.
Maailmanhistoria 1000-luvulla suuri skisma johti idän ja lännen kirkon eroon. Ristiretket syntyivät paavin aloitteesta 1000-luvun lopulla. Sydänkeskiajan alussa Pohjolaan levisi kristinusko ja sinne syntyi kolme kristillistä kuningaskuntaa: Tanska, Norja ja Ruotsi. Tanska oli näistä kehittynein. Ruotsi suuntasi katseensa itään. Normannit valloittivat Englannin 1066. 1100-luvulla Englantiin muodostettiin ensimmäinen parlamentti, jonka suhteet hallitsijaan määritettiin Magna Cartassa 1215. Bysantin valtakunta jatkoi olemassaoloaan idässä, vaikkakin entisestä heikentyneenä.
Johannes III Dukas Johannes III Dukas Vatatzes (1193 – 3. marraskuuta 1254) oli Bysantin keisari maanpaossa Nikaian keisarikunnassa vuosina 1222–1254.
Jarmukin taistelu Jarmukin taistelu käytiin Bysantin keisarikunnan ja Muhammedin kannattajien välillä vuonna 636 Jarmukjoen varrella Syyriassa. Taistelu päättyi muslimiarmeijan voittoon ja Syyrian menetykseen.
GoldenEye 007 "Goldeneye 007:n" valikkojärjestelmä on suunniteltu näyttämään MI6:n kansiolta. Jokaisella tallennuspaikalla on oma kansionsa, joiden kautta valitaan pelattava tehtävä. Tehtäviä voidaan pelata kolmella eri vaikeusasteella: Agentilla (helppo), Secret Agent (keskivaikea) ja 00 Agent (vaikea). Vaikeusasteen päätettyään saa pelaaja luettavakseen tehtävänannon, joka sisältää tietoa ja päämääriä kyseisestä tehtävästä. Mikäli pelaaja valitsee vaikeamman vaikeusasteen, nousee vaikeuden lisäksi myös tehtävien määrä.
007 Skyfall MI6:n maanalaisessa päämajassa Q yrittää purkaa Silvan kannettavan salauksen, mutta antaa epähuomiossaan sille mahdollisuuden päästä MI6:n järjestelmään mahdollistaen Silvan pakenemisen MI6:n hallusta. Bond tajuaa, että Silva halusi tulla vangituksi kohdatakseen M:n, jolle hän kantaa kaunaa siitä, että tämä jätti hänet kuolemaan, kun Silva tuli vangituksi vuosia aiemmin. Bond jahtaa Silvaa Lontoon maanalaisessa tunneliverkostossa. Silva hyökkää M:n kimppuun oikeussalissa, johon M oli kutsuttu kuulusteluihin koskien hänen käsittelyään varastetun kiintolevyn suhteen. Bond saapuu parahiksi torjumaan Silvan hyökkäyksen Malloryn ja Even kanssa, ja M:n adjutantti Bill Tanner kiiruhtaa M:n pois rakennuksesta.
Bill Tanner Bill Tanner on kuvitteellinen hahmo James Bond -elokuvissa ja romaaneissa. Hän on MI6:n henkilöstöpäällikkö ja sotilasarvoltaan everstiluutnantti. Hän on esiintynyt elokuvissa "007 ja kultainen ase", "Erittäin salainen", "007 ja kultainen silmä", "Kun maailma ei riitä", "007 Quantum of Solace", "007 Skyfall" ja "007 Spectre". Hahmoa ovat näytelleet Michael Goodliffe, James Villiers, Michael Kitchen ja Rory Kinnear.
007 Skyfall Operaation jälkeen tiedustelu- ja turvallisuuskomitean puheenjohtaja Gareth Mallory painostaa M:ää jäämään eläkkeelle. Kun M palaa tapaamisesta, MI6:n palvelimelle murtaudutaan ja M saa pilkkaavan viestin tietokoneen välityksellä juuri ennen kuin MI6:n päämajassa sattuu räjähdys. Tiedustelupalvelu muuttaa hätätilanteiden varalta rakennettuihin tiloihin maan alle. Bond, joka oli käyttänyt oletettua kuolemaansa hyväksi ja pysynyt ulkomailla, kuulee iskusta ja palaa Lontooseen. Vaikka Bond reputtaa sarjan fyysisiä ja psyykkisiä kuntotestejä, M valtuuttaa hänen paluunsa kenttätöihin. Bondin olkapäästä otettu luodinpala auttaa tunnistamaan Patricen, joka tiedustelun mukaan suunnittelee salamurhaa Shanghaissa. Bond saa käskyn ottaa selvää Patricen työnantajasta, hankkia varastettu kiintolevy takaisin ja surmata Patrice. Hän saa teknistä apua MI6:n varustemestarilta Q:lta.
James Bond "007 ja kultainen silmä" -elokuvan pohjalta tehty, Nintendo 64:n vuonna 1997 julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli "GoldenEye 007" oli suuri arvostelu- ja myyntimenestys. Peli sai Academy of Interactive Arts & Sciencesin vuoden pelin palkinnon ja nousi vuoteen 2001 mennessä kaikkien aikojen myydyimmäksi videopeliksi.
007 ja Kultasormi 007 ja Kultasormi ("Goldfinger") on Guy Hamiltonin ohjaama "James Bond" -elokuva vuodelta 1964. Se on Bond-sarjan kolmas elokuva ja perustuu vuonna 1959 ilmestyneeseen Ian Flemingin romaaniin "007 ja Kultasormi". Se on kolmas elokuva, jossa Sean Connery näyttelee James Bondia, MI6:n agenttia 007. Elokuvan tuottivat Albert R. Broccoli ja Harry Saltzman. Guy Hamilton on ohjannut kolme muutakin Bond-elokuvaa.
Salainen agentti 007 Istanbulissa Bond lähetetään Istanbuliin tapaamaan MI6:n turkkilaista liittolaista Ali Kerim Beytä (Pedro Armendáriz). Bond tapaa myös Romanovan, joka odottaa häntä hotellihuoneessa. Tapaaminen päättyy Bondin ja Romanovan rakasteluun. Bond saa Lektorin haltuunsa Romanovan avulla, ja heidän tarkoituksenaan on häipyä Turkista Idän pikajunalla ja palata takaisin Lontooseen. Bond, Romanova ja Bey nousevat junaan, jonka on määrä kulkea Zagrebin kautta Triesteen, jossa Bondin on tarkoitus tavata MI6:n "Station Y:n" yhteyshenkilö agentti Nash.
GoldenEye 007 Hiiviskely on myös tärkeä osa peliä; taistelu suuria vihollisjoukkoja vastaan voi olla vaarallista, joten pelaaja pääsee helpommalla eliminoimalla sotilaita ja turvakameroita huomaamattomasti. Joitain James Bond -elokuvien esineitä löytyy pelistä, kuten 007:n laserkellon Kultaisessa silmässä, jossa on myös sähkömagneettinen ominaisuus, joka nähtiin elokuvassa "Elä ja anna toisten kuolla".
Pallosalama (kirja) Kirjassa rikollisjärjestö Spectre kaappaa Naton pommikoneen ja vaatii siitä sadan miljoonan punnan lunnaita. MI6 lähettää 007:n jäljittämään konetta.
RMS Queen Elizabeth Vuonna 1974 "Queen Elizabethin" hylky esiintyi James Bond-elokuvassa "007 ja kultainen ase" MI6:n salaisena tukikohtana.
007 Spectre MI5:n johtaja Max "C" Denbighin (Andrew Scott) mielestä 00-ohjelma on turha, ja nykyaikana tiedustelutehtävät pitäisi tehdä tietotekniikkaa enemmän hyödyntäen. Hän saa sisäministeriltä luvan lopettaa 00-ohjelman 72 tunnin kuluttua. M saa myös selville, että C vakoilee MI6:n agentteja.
007 Skyfall MI6 menettää arvokkaan tietokoneen kiintolevyn ja sen mukana kaikkien peitetehtävissä toimivien agenttien henkilöllisyydet ja peitenimet. MI6-agentit James Bond ja Eve lähtevät kiintolevyn ryöstäneen palkkasoturi Patricen perään. Patrice haavoittaa Bondia olkapäähän ja heidän tapellessa liikkuvan junan katolla, MI6:n johtaja M käskee Eveä ampumaan kiväärillä etäältä Patricea; Eve ampuu ohi ja osuu tahattomasti Bondiin, jolloin Patrice pääsee pakoon. Bond putoaa jokeen ja katoaa, jolloin hänen uskotaan kuolleen.
James Bond Päähahmo James Bond, koodinimeltään agentti 007, on Britannian tiedustelupalvelu MI6:n salainen agentti. Kirjailija Ian Fleming antoi Bondille nimen yhdysvaltalaisen lintutieteilijän James Bondin mukaan.
GoldenEye 007 (vuoden 2010 videopeli) GoldenEye 007 on Eurocomin kehittämä ja Activisionin julkaisema James Bond -aiheinen ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka perustuu vuoden 1995 elokuvaan "007 ja kultainen silmä". Peli julkaistiin vuonna 2010 Wiille ja Nintendo DS:lle sekä vuotta myöhemmin PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle. Peli on uusintaversio vuoden 1997 pelistä "GoldenEye 007".
Desmond Llewelyn Vuonna 1963 Llewelyn pääsi esiintymään järjestyksessään toisessa James Bond -elokuvassa "Salainen agentti 007 Istanbulissa", jossa hän esitti MI6:n eli Britannian salaisen palvelun varustemestaria majuri Boothroydia, tuttavallisemmin Q:ta, jolla oli aina tarjota Bondille välineet, joilla selvitä kiperimmistäkin tilanteista. Ensimmäisessä elokuvassa "Salainen agentti 007 ja tohtori No" (1962) majuri Boothroydia oli esittänyt Peter Burton.
007 ja kultainen silmä Elokuvan pohjalta on tehty videopeli "GoldenEye 007" (1997) Nintendo 64:lle. Sille tehtiin myös jatko-osa, "" vuonna 2004. Myös vuoden 2010 "GoldenEye 007" perustuu elokuvaan.
Alec Trevelyan Alexander ”Alec” Trevelyan on kuvitteellinen hahmo James Bond -elokuvassa "007 ja kultainen silmä". Häntä esittää elokuvassa Sean Bean. Elokuvan lisäksi Trevelyan esiintyy videopeleissä "GoldenEye 007" ja "GoldenEye 007" (2010).
GoldenEye 007 GoldenEye 007 on Raren kehittämä ja Nintendon alun perin vuonna 1997 Nintendo 64:lle julkaisema ensimmäisen persoonan ammunta- ja hiiviskelypeli. Peli perustuu vuonna 1995 ensi-iltansa saaneeseen elokuvaan "007 ja kultainen silmä".
Naomie Harris Harris on näytellyt muun muassa Tia Dalmaa eli Kalypsoa "Pirates of the Caribbean" -elokuvasarjassa ja poliisia elokuvassa "After the Sunset – keikka Bahamalla". Hän on näytellyt myös Bond-elokuvissa MI6:n johtajan sihteeriä Eve Moneypennyä "007 Skyfall" -elokuvasta lähtien.
007 ja kuoleman katse Bond matkustaa Pariisiin hakemaan tietoja Zorinista ja yhtiöstä. Selviää, että Zorinin kilpahevosiin on asennettu steroideja säännösteleviä mikrosiruja. Kun Zorin saa tietää Bondin olevan MI6:n agentti, hän yrittää hukuttaa Bondin tämän autossa järveen. Yritys epäonnistuu, kun Bond saa ilmaa auton renkaasta.
007 ja kultainen silmä Yhdeksän vuotta myöhemmin Bond seuraa Xenia Onatoppia (Famke Janssen), entistä Neuvostoliiton hävittäjälentäjää Monacoon. MI6 tunnistaa Onatoppin pietarilaisen Janus-rikossyndikaatin jäseneksi ja antaa Bondille tehtäväksi seurata tämän toimintaa. Onatopp ja hänen rikostoverinsa varastavat Tiger-helikopterin protoyypin, Bondin turhaan yrittäessä estää heitä. Helikopteri lennätetään hylätylle satelliittien ohjausasemalle Severnajaan, Venäjälle, jossa kehitetään GoldenEye-satelliittiasetta. Onatopp ja kenraali Ourumov varastavat GoldenEyen ja tappavat laitoksessa työskennelleet ohjelmoijat. He laukaisevat Petjan, toisen GoldenEye-satelliiteista, joka räjäyttää elektromagneettisen pulssin, ja täten tuhoaa ohjauskeskuksen ja sitä partioivat venäläiset MiG-hävittäjät sekä peittää jäljet varkaudesta. Kaksikon mukaan lähtee myös Janukselle työskentelevä ohjelmoija Boris Grishenko (Alan Cumming). Laitoksen tuhosta selviytyy yksi henkilö, ohjelmoija Natalia Simonova (Izabella Scorupco), joka pakenee Pietariin. Pietariin lähtee myös Ourumov, joka väittää Venäjän puolustusneuvostolle ja -ministerille iskun takana olleen siperialaiset separatistit. Nämä uskovat Ourumovin valehtelevan, mutta antavat tälle vastuun löytää Simonova. Onatopp sieppaa Simonovan, kun tämä yrittää tavata Grishenkoa.
GoldenEye 007 (vuoden 2010 videopeli) Vaikka pelin nimi viittaakin vuonna 1997 julkaistuun alkuperäispeliin GoldenEye 007, pelattavuus on aivan erilainen. Juoni, tehtävät ja kentät ovat samoja kuin alkuperäisessä pelissä. Kentät sulautuvat tässä pelissä enemmän pelin juoneen.
007 Spectre Bond ja Swann saapuvat Lontooseen, jossa C on juuri käynnistämässä uutta ohjelmaa. Swann kaapataan ja viedään vanhaan, "007" "Skyfallissa" tuhoutuneeseen MI6:n päämajaan. Bond lähtee hänen peräänsä. Q tuhoaa C:n ohjelman, ja tapellessaan M:n kanssa C putoaa saaden surmansa. Bond ja Swann karkaavat rakennuksesta, joka räjähtää. Bond ampuu Blofeldin kopterin alas ja löytää tämän huonokuntoisena sillalta. Bondilla on mahdollisuus ampua Blofeld, mutta hän ei tee sitä, vaan lähtee Swannin kanssa pois, jättäen hänet M:n pidätettäväksi. Elokuva päättyy, kun pari ajaa pois vanhalla ja korjatulla Aston Martinilla.
GoldenEye 007 "Goldeneye 007" suunniteltiin julkaistavaksi alun perin Nintendon tuottamalle SNES:ille, ennen kuin peli päätettiin julkaista tehokkaammalle Nintendo 64:lle. Aluksi pelistä suunniteltiin raiteillakulkevaa ja valopyssyräiskintää muistuttavaa peliä, mutta myöhemmin genre vaihdettiin ensimmäisen persoonan ammuntapeliksi.
GoldenEye 007 Goldeneye:sta on tehty myös "Half-Life 2" -modifikaatio jossa on päivitetty fysiikka ja grafiikka nimeltään Goldeneye: Source.
GoldenEye 007 "Goldeneyeta" kehitettiin kahden ja puolen vuoden ajan, joista vasta viimeinen vuosi käytettiin itse pelin rakentamiseen. Pelin julkaisu viivästyi usein, ainakin lisätyn moninpelimoodin takia.
Salainen agentti 007 ja tohtori No Elokuva alkaa Kingstonista Jamaikalta, jossa brittiagentti John Strangways ja hänen sihteerinsä tapetaan ja heidän ruumiinsa hävitetään. Britannian tiedustelupalvelu MI6 lähettää James Bondin Jamaikalle selvittämään, onko katoamisilla yhteyttä Yhdysvaltojen ohjusohjelmaan kohdistuneeseen radiohäirintään.
GoldenEye 007 Toinen bonustehtävä on ”Egyptiläinen temppeli”, joka on saanut vaikutteita elokuvista "007 ja kultainen ase", "007 rakastettuni" sekä "Elä ja anna toisten kuolla". Avatakseen tehtävän, täytyy pelaajan läpäistä peli 00 Agent -vaikeusasteella.
James Bond "James Bond" perustuu Flemingin omiin kokemuksiin tiedustelumaailmasta ja ulkomailla matkustelusta. Sarjan päähenkilö on Britannian tiedustelupalvelun MI6:n salainen agentti James Bond, koodinimeltään 007. Fleming sijoitti Bondin keskelle juuri alkanutta kylmää sotaa, mutta vuodesta 2006 alkaen hänet on elokuvissa nähty kylmän sodan jälkeisenä sankarina. Flemingin tarinoissa miehekäs Bond saa tehtäviä, joissa hän nykyaikaisia vempaimia käyttäen torjuu neuvostoliittolaisia agentteja, tuo kansainvälisiä gangstereita oikeuden eteen ja saa kauniita naisia sänkyynsä.