mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Edo-kausi 1830-luvulle tullessa ilmassa oli yleisen kriisin tuntua. Nälänhädät ja luonnonkatastrofit olivat tehneet suurta tuhoa ja levottomuudet johtivat talonpoikien kapinaan viranomaisia ja kauppiaita vastaan Osakassa 1837. Kapina jätti dramaattiset jäljet, vaikka se kesti vain päivän. Tilannetta yritettiin parantaa perinteisin keinoin, jotka yrittivät parantaa moraalista rappiota, kuin itse ongelmaa. Shōgunin neuvonantajat kannattivat sotaisan hengen palauttamista, ulkomaankaupan ja kontaktien rajoittamista, "rangakun" tukahduttamista, kirjallisuuden sensuroimista sekä hallinnon ja samurai-luokan ylellisyyden poistamista. Toiset yrittivät syöstä Tokugawan vallasta ja omaksuivat sonnō jōin poliittisen opin (kunnioita keisaria, karkota barbaarit), joka vaati yhtenäisyyttä keisarillisen vallan alla ja vastusti ulkomaalaisten tunkeutumista. Bakufu seurasi huolestuneena länsimaiden siirtokuntia Kiinassa ensimmäisen oopiumisodan jälkeen (1839–1842). Lisää uudistuksia määrättiin, etenkin taloudelliselle sektorille, vahvistamaan Japania länsimaista uhkaa vastaan. Japani kieltäytyi muodostamasta diplomaattisuhteita läsnäoloaan Australaasiassa kasvattavan Yhdysvaltojen kanssa, kun kommodori James Biddle ilmestyi Edon satamaan kahden sotalaivan kanssa heinäkuussa 1846.
Kōbe Kōben länsiosista löydetyt työkalut osoittavat, että kaupungin alueella on ollut asutusta jo paleoliittisella kaudella ja jōmon-kaudella. Paikkakunta on Nara-kaudelta lähtien ollut merkittävä kauppasatama, josta käytiin kauppaa muun muassa Kiinan Song- ja Ming-dynastioiden kanssa. Satama tunnettiin silloin ”Owadan ankkuripaikkana” ("Owada no tomari"). 1100-luvulla kaupungin alueella sijaitsi Japanin lyhytaikainen pääkaupunki Fukuhara-kyō. Siellä käytiin myös Genpei-sodan merkittävä Ichinotanin taistelu. Myöhemmin satama tuhoutui sodissa ja ulkomaankauppa siirtyi Sakaihin. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla se kiellettiin "sakoku"-säädösten myötä, mutta Kōbe vilkastui sitä vastoin jälleen Osakasta Edoon, Seton sisämerelle ja Japaninmerelle suuntautuneen kotimaankaupan ansiosta. Edo-kaudella kaupunki kehittyi myös sakentuotannon keskuksena. Muromachi-kaudelta Edo-kaudelle saakka kaupungin satamaa nimitettiin ”Hyōgon satamaksi” ("Hyōgo no tsu").
Edo-kausi Shōgunaatti piti katolilaisia erittäin häiriötä aiheuttavina tekijöinä, mikä aiheutti katolilaisten vainon. Vuosina 1637–38 käytiin Shimabaran kapina, missä tyytymättömät katolilaiset samurait ja talonpojat kapinoivat bakufua vastaan, ja Edo kutsui hollantilaiset alukset pommittamaan kapinallisten tukikohtaa. Tapahtuma merkitsi kristillisen liikehdinnän loppua, vaikkakin jotkut katoliset kristityt selviytyivät maan alla, niin kutsuttuina Kakure Kirishitanina.
Edo-kausi "Kristitty ongelma" oli Kyūshūn kristittyjen daimioiden sekä heidän eurooppalaisten kanssa käymänsä kaupan kontrollointi. Vuoteen 1612 saavuttaessa shōgunin palkollisten ja Tokugawan mailla asuvien oli käsketty luopua kristinuskosta. Lisää rajoituksia tuli vuonna 1616 (ulkomaisen kaupankäynnin rajoittaminen Nagasakiin ja Hiradoon, joka on saari Kyūshūsta koilliseen), 1622 (120 lähetyssaarnaajan ja käännynnäisen teloitus), 1624 (espanjalaisten karkotus) ja 1629 (tuhansien kristittyjen teloitukset). Vuoden 1635 suljetun maan käsky kielsi ketään japanilaista lähtemästä Japanista ja lähteneitä koskaan palaamasta. Vuonna 1636 hollantilaiset rajoitettiin Dejimaan, pienelle keinotekoiselle saarelle, joka täten ei ollut todellista japanilaista maaperää, Nagasakin satamassa.
Sumida Sumidan erillisalueella on 26 kaupunginosaa, jotka jakautuvat yhteensä 104 osa-alueeseen (). Yhteen kaupunginosaan kuuluu kahdesta kuuteen osa-aluetta.
Sumidassa sijaitseva Ryōgoku oli merkittävä viihdekeskus Edo-kaudella, nykyisin alueella sijaitsevat Ryōgoku Kokugikan -sumoareena ja Edo-Tokio-museo. Siellä sijaitsee myös Japanin korkein rakennelma, 634 metriä korkea televisio- ja näköalatorni Tokyo Skytree.
Tsushima Japanin ja Korean niemimaan välissä sijaitseva Tsushima lienee ollut koko historiansa ajan etnisesti lähinnä japanilainen. Saaristo on ollut kuitenkin eri vaikutteiden saapumisreitti alueiden välillä. Tsushiman kautta Japaniin saapuivat esimerkiksi pronssiesineet, riisinviljely, buddhalaisuus ja kiinalaiset kirjaimet. Paikallisia asukkaita häiritsivät saarten historian aikana usein japanilaiset ja korealaiset merirosvot. 1100-luvulta vuoteen 1862 Tsushima kuului Sō-suvun daimoiden läänityksiin. Mongolien Japaniin suuntautuneiden sotaretkien aikana vuosina 1274 ja 1281 monet paikalliset surmattiin. Sodat leimasivat myös vuosia 1592–1597, jolloin japanilaiset tekivät sotaretkiä Korean niemimaalle. Edo-kaudella Tsushima oli vain ajoittain Edoon matkanneiden lähetystöjen ja Busanin ohella ainut japanilaisiin nyt varautuneemmin suhtautuneiden korealaisten ja japanilaisten kohtauspaikka. Vuonna 1905 saarten pohjoispuolella käytiin Tsushiman meritaistelu Japanin ja Venäjän keisarikunnan laivastojen välillä. Venäläiset kärsivät taistelussa merkittävän tappion. Vuonna 2004 perustettiin koko Tsushiman käsittävä Tsushiman kaupunki.
Edo-kausi Edo-kauden aikana Japani tutki yhä suuremmissa määrin länsimaisia tieteitä ja tekniikoita. Näitä kutsuttiin yleisesti nimellä rangaku, kirjaimellisesti "hollantilaiset opinnot", joita saatiin hollantilaisilta kauppiailta Dejimassa. Tutkimuksen pääasiallisia aihealueita olivat muun muassa maantieto, lääketiede, luonnontieteet, tähtitiede, taide, kielet, fyysiset tieteet kuten sähköisen ilmiön tutkimus ja mekaaniset tieteet, kuten japanilaisten kellojen kehitys osoittaa.
Kalastajan vaimon haave Tämä ukiyo-e on peräisin Japanin Edo-kaudelta, jolloin animismi oli valloillaan.
Sushi Edo-kauden alussa 1600-luvulla alkoi Japanin kaupunkikulttuurin kukoistus, ja samalla syntyi myös kansan ruokakulttuuri ja sen myötä pikasushi ("hayazushi"). 1800-luvulla Edossa (nyk. Tokio) Matsumoto Yoshiichi alkoi ensimmäisenä käyttää sushin valmistuksessa etikkaa. Näin narezushin valmistamisesta poistui käymisprosessi, ja sushi muuttui säilykkeestä tuoreruoaksi. Nykyaikaisen sushin keksijänä pidetään Hanaya Yōheita 1820-luvulla. Hän keksi kaupata kalaa ja muita mereneläviä etikoidun riisin kera nykymallisina suupaloina. Hän alkoi myydä sushia pikaruokana mahdollisimman tuoreena ja nopeasti suoraan asiakkaalle. Tuotteesta tuli menestys, sillä Edo oli täynnä työläisiä, jotka kaipasivat pikaruokaa lounaakseen.
Miyazakin prefektuuri Prefektuurin nähtävyyksiin lukeutuvat muun muassa Obin linnakaupunki Edo-kaudelta, rantakallion luolassa sijaitseva Udon pyhäkkö sekä Japanin suurin, yhteensä 311 hautakumpua käsittävä hautausmaa, Saitobaru. Japanilaisen mytologian mukaan Miyazaki on Japanin luoneiden jumalten koti, ja Saitobaru onkin yksi monista prefektuurissa sijaitsevista paikoista, joilla on yhteys Japanin vanhoihin legendoihin ja tarinoihin.
Japani Omaperäisen japanilaisen kulttuurin muodostumiseen on vaikuttanut Japania ympäröivä meri, joka on hidastanut ulkopuolisia kulttuuriaaltoja. Keskiajalle saakka Japaniin vaikuttivat ratkaisevasti Kiinan ja Korean kulttuurit. Tätä seuranneella useita vuosisatoja kestäneellä Edo-kaudella maan kulttuuri kypsyi suhteellisen itsenäisesti. 1800-luvulta lähtien Japaniin on kehittynyt eklektinen, länsimaisia ja syntyperäisiä piirteitä yhdistelevä moderni kulttuuri.
Edo-kausi Kuten Hideyoshi, Ieyasu kannusti ulkomaan kauppaa, mutta oli myös epäluuloinen ulkomaalaisia kohtaan. Hän tahtoi tehdä Edosta pääsataman, mutta kuultuaan eurooppalaisten pitävän Kyūshūn satamista ja Kiinan hylättyä suunnitelmat virallisesta kaupasta, hän siirtyi kontrolloimaan olemassa olevaa kauppaa ja salli vain tiettyjen satamien käsitellä tiettyjä tuotteita. Edo-kauden alkuun osuu Nanban-kaupan kauden viimeiset vuodet, joiden aikana vuorovaikutus eurooppalaisten kanssa oli kiihkeää sekä taloudellisesti että uskonnollisesti. Edo-kauden alussa Japani rakennutti ensimmäiset valtamerenkäyntiin sopivat länsimaalais-tyyliset sotalaivansa, kuten San Juan Bautista, 500-tonnisen galeoni tyyppisen laivan, jossa japanilainen Hasekura Tsunenagan johtama lähetystö matkasi ensin Amerikkoihin ja myöhemmin Eurooppaan. "Bakufu" toimeksiantoi noin 350 punaisen sinetin laivan, kolmemastoisen ja aseistetun laivan teon. Laivoja oli tarkoitus käyttää aasialaiseen kaupankäyntiin. Japanilaiset seikkailijat, kuten Yamada Nagamasa käyttivät näitä aluksia ympäri Aasian.
Haudankaivaja Japanissa alimmalla yhteiskunnallisella asteella oleviin burakulaisiin kuuluneet "etot" toimivat Edo-kulttuurissa haudankaivajina.
Heian-kausi Heian-kausi () on klassisen Japanin historian viimeinen kausi, joka kesti vuodesta 794 vuoteen 1185. Heian-kaudella kungfutselaisuus ja muut kiinalaiset vaikutukset saavuttivat Japanissa huippunsa. Heian-kautta pidetään myös Japanin keisarillisen hovin huippukautena ja kausi tunnetaan taiteestaan, erityisesti runoudesta ja kirjallisuudesta. Kausi oli myös samurai-luokan nousun aikaa. Nimi "Heian" tarkoittaa japaniksi "rauhaa".
Edo-kausi Yleistyneet uuskungfutselaisuuden sovellukset myötävaikuttivat sosiaalisen ja poliittisen järjestäytymisen siirtymiseen feodaalinormeista luokka- ja suurryhmäorientoituneihin käytäntöihin. Laillisuusperiaate vähitellen korvasi kansan tai kungfutselaisen miehen hallintaoikeuden. Uusia lakeja kehitettiin ja perustettiin uudet hallinnolliset käytännöt. Uusi teoria hallinnosta ja uusi näkemys yhteiskunnasta ilmestyivät oikeuttamaan bakufun laajemman hallinnon. Jokaisella ihmisellä oli oma erityinen paikkansa yhteiskunnassa ja hänen odotettiin tekevän työtä elämäntehtävänsä eteen. Ne joille oli annettu tehtäväksi johtaa, oli johdettava ihmisiä hyväntahtoisesti. Hallitus oli kaikkivoipa, mutta vastuuntuntoinen ja humaani. Vaikkakin luokkajärjestelmään oli vaikuttanut uuskungfutselaisuus, se ei ollut täydellinen kopio siitä. Kiinalaisessa mallissa sotilaat ja papisto olivat hierarkian pohjalla, mutta Japanissa jotkut näiden luokkien jäsenistä muodostivat hallitsevan eliitin.
Japani Japanin yhdistäjiksi nimitetään 1500-luvun loppupuolella vaikuttaneita kolmea miestä: Oda Nobunagaa, joka sai keisarilta tehtävän Japanin yhdistämiseksi, Toyotomi Hideyoshia, joka hallitsi jo koko maata sekä Tokugawa Ieyasua, joka ymmärsi Euroopasta saapuneiden tuliaseiden merkityksen ja perusti shōgunaatin Edoon.
Tokio Japanin pääkaupunkina Tokio on myös koko maan politiikan keskus. Japanin keisari asuu Tokion keskustasta laajan alueen vievässä keisarillisessa palatsissa, jonka paikalla sijaitsi aiemmin Edon linna ja johon liittyy suuri puistoalue. Käytännössä poliittinen valta on kuitenkin Japanin hallituksella, jonka tärkeimmät ministeriöt sijaitsevat viereisessä Kasumigasekin kaupunginosassa. Se on ollut maan tärkein valtakeskittymä Meiji-kaudelta lähtien. Japanin parlamentti ja pääministerin virka-asunto sijaitsevat vuorostaan Kasumigasekin länsipuolella Nagatachōssa.
Tairō Tairō (, "suuri vanhempi") oli korkea-arvoinen virkamies Japanissa, erityisesti Edo-kauden hallinnossa. Toyotomi Hideyoshin aikana ennen Edo-kautta tairōita oli ollut viisi (viiden vanhemman neuvosto), mutta Tokugawa-kaudella heidän määräänsä vähennettiin ensin kolmeen ja lopulta yhteen. Tairōn tehtävänä oli toimia shōgunin neuvonantajana ja sijaishallitsijana, jos shōgun oli alaikäinen. Tairōn alapuolella olivat rōjū-vanhemmat, joten virka oli pääministerin tyyppinen. Tairōn virka oli täytettynä vain tarvittaessa.
Gifu Shōhō-jissa on Gifun suuri Buddha, jota kutsutaan myös ”siunatuksi Buddhaksi”. Se rakennettiin Edo-kaudella ja se oli Japanin ensimmäinen ja suurin kuivalakkatyönä tehty Buddha. Se on edelleen yksi Japanin kolmesta suurimmasta buddhapatsaasta. Buddhan ja sen 13,7 metriä korkean bambukehikon rakentaminen kesti 38 vuotta.
Uraga Koska Uraga sijaitsee strategisella paikalla Tokionlahden sisäänkäynnillä, se on historiallisesti ollut usein ensimmäinen paikka Japaniin saapuvien ulkomaisten alusten ja japanilaisten kohtaamiselle. Vuonna 1853 Matthew Perryn komentamat, Japanille uhkavaatimuksen tuoneet mustat laivat ankkuroituivat Uragan edustalle. Kun kommodori Perryn joukot palasivat takaisin Japaniin seuraavana vuonna, ne ohittivat japanilaisten toiveiden vastaisesti Uragan laskeakseen ankkurin lähemmäksi Edoa nykyisen Jokohaman edustalle. Amerikkalaisten pelote pakotti Japanin lopettamaan eristäytymispolitiikkansa.
Ōtsu Kaudella, jolloin Kioto oli Japanin pääkaupunki, Ōtsusta muodostui merkittävä kulkureitti itään kohti Edoa eli nykyistä Tokiota. Se oli sekä vesi- että maaliikennejärjestelmien kehityksen keskuspaikka. 
Nykyäänkin sisävesiliikenteen merkityksen jo vähennyttyä Japanin suurimpia kaupunkeja yhdistävät keskeiset moottoritie- ja rautatieyhteydet kulkevat Ōtsun kautta.
Šintolaisuus Buddhalaisuus oli Japanin valtionuskonto vielä Edo-kaudella (1603–1868). 1700-luvulla Edo-kauden pitkän rauhanajan aikana syntyi kuitenkin uusia liikkeitä ("fukko shintō"), jotka vaativat šintolaisuuden paluuta alkulähteilleen. Meiji-kaudella 1870-luvulta alkaen šintolaisuudesta pyrittiin riisumaan buddhalaiset piirteet ja se erotettiin buddhalaisuudesta virallisesti ("shinbutsu bunri"). Šintolaisuudesta tehtiin samalla valtionuskonto ja keisarista elävä jumala. Joissain šintolaispyhäköissä on kuitenkin edelleenkin säilyneitä buddhalaisia elementtejä.
Japanin kulttuuri Japanissa harjoitetaan modernin tanssin rinnalla lukuisia erilaisia perinteisen tanssin muotoja. Perinteisessä japanilaisessa tanssissa liikkeet ovat suhteellisen rajoitettuja, muun muassa puvustuksen vuoksi: jalkoja ei juuri nosteta maasta, vartalo pidetään suorana ja eleitä esitetään käsillä. Kasvoilla ei yleensä ilmehditä. Naamioiden käyttö tanssissa on myös vaikuttanut näihin piirteisiin. Varhaisimmat japanilaiset tanssit olivat šintolaisia kagura-rituaalitansseja, joiden päätarkoitus oli puhdistautuminen. Ensimmäinen naamiotanssin genre, gigaku, tuotiin Japaniin Koreasta 600-luvun alussa. Gigaku käsitteli buddhalaisia teemoja. Seuraavien vuosisatojen aikana Manner-Aasiasta tuotiin useita eri tanssilajeja, jotka tunnetaan yleiskäsitteellä bugaku ja joita esitettiin hovissa, pyhäköissä ja luostareissa. Hovista levinneet tanssimuodot vaikuttivat erityisesti japanilaisiin festivaalitansseihin. 1300-luvulla aiemmasta tanssiperinteestä syntyi nō-teatteri, jossa tanssi on keskeisessä osassa. Kabuki-teatteri, joka lainasi tanssinsa nōn lisäksi esimerkiksi Edon festivaaleilta ja kurtisaaneilta, syrjäytti nōn suosiossa Edo-kauden aikana.
Sakai Pian vuoden 1615 jälkeen rakennettu Yamaguchi-suvun talo () on otettu Japanin tärkeiden kulttuurikohteiden luetteloon. Se on hieno esimerkki Edo-kauden alkupuolen arkkitehtuurista. Toinen Edo-kauden rakennus on asesepän talo (), joka on ainoa jäljelle jäänyt asekauppa Edo-kaudelta. Se edustaa Sakain huomattavaa aseidenvalmistusperinnettä. Sen no Rikyūn asuintalo ei ole säilynyt nykypäivään, mutta sen paikka kaivoineen on nähtävillä, kuten myös muistomerkki Akiko Yosanolle, jonka kotitalo paloi toisessa maailmansodassa. Kaupungin satama-alueella sijaitsee vuorostaan vuonna 1877 rakennettu länsimaalaistyylinen, kuusikulmion muotoinen puinen majakka, yksi Sakain symboleista. Muita Meiji-kauden rakennuksia ovat vuonna 1907 valmistunut puinen Hamadera-kōenin rautatieasema, jonka arkkitehti Tatsuno Kingo suunnitteli myös Tokion rautatieaseman, ja vanha Tennō-vesisäiliö, jossa on käytetty punatiiltä.
Edo-kausi Daimio-sukujen hallitsemiseksi säädettiin lait. Lait kattoivat henkilökohtaisen käytöksen, avioliiton, pukeutumisen sekä sallitun aseistuksen ja sotajoukkojen määrän, valtameripurjehdukseen sopivien laivojen sekä kristinuskon kieltämisen sekä tiluksien (han) linnojen määrän rajoittamisen yhteen. "Sankin kōtaina" tunnetun järjestelmän mukaan heidän perheidensä tuli asua Edossa ja daimioiden itsensä täytyi vuoden välein muuttaa Edon ja provinssinsa () välillä. Edoa lähellä olleet daimiot joutuivat muuttamaan puolivuosittain. Lait myös määrittelivät bakufun säädöksien olevan kansallisia lakeja. Vaikka daimioita ei sinänsä verotettu, heiltä säännöllisesti vaadittiin osallistumista armeijan ja logistiikan tukemiseen sekä julkisten töiden, kuten linnojen, teiden, siltojen ja palatsien, rakentamiseen. Useat säännökset ja veronkannot eivät vain vahvistaneet Tokugawaa, mutta myös heikensivät daimioiden varallisuutta heikentäen näiden keskushallinnolle muodostavaa uhkaa. "Hanit", jotka olivat aikaisemmin sotilaallisesti keskittyneitä alueita, muodostuivat paikallishallinnon yksiköiksi. Daimioilla oli täysi hallinta omaan alueeseensa ja monimutkainen järjestelmä palkollisia, byrokraatteja ja tavallisia ihmisiä. Uskollisuus juurrettiin uskonnollisista perustoista, vaikkakin Nobunaga ja Hideyoshi olivat heikentäneet sitä, läpi useiden hallintamekanismien.
Edo-kausi Vuosisatojen kehitys Kamakura-shōgunaatin tasapainoisesta yhteiselosta keisarillisen hovin kanssa johti sotilasluokan, "bushin", nousuun hallinnon huipulle. Uuden bakufun toteuttaja Tokugawa Ieyasu hyötyi suuresti Oda Nobunagan ja Toyotomi Hideyoshin saavutuksista. Vaikka Ieyasu oli jo vaikutusvaltainen, hän hyötyi siirrosta rikkaalle Kantōn alueelle. Ieyasu ylläpiti 2,5 miljoonan kokun maaomaisuutta sekä uutta päämajaa Edossa, joka oli strategisesti sijoittunut linnakaupunki. Hänen hallinnassaan oli myös 2 miljoonaa kokua sekä 38 vasallia. Hideyoshin kuoleman jälkeen Ieyasu riisti Toyotomin suvulta vallan.
Edo-kausi Länsimaisten tunkeutumiset lisääntyivät 1800-luvun alkupuolella. Venäläiset tunkeutuivat Karafutolle, jonka nimi venäläisen ja neuvostoliittolaisen hallinnon alla oli Sahalin, sekä eteläisimmille Kuriileille, joita japanilaiset pitävät Hokkaidōn pohjoisimpina saarina. Brittiläinen sota-alus vieraili Nagasakin satamassa etsiessään hollantilaista vihollisalusta vuonna 1808 ja muita sota-aluksia ja valaanpyytäjiä nähtiin Japanin aluevesillä 1810- ja 1820-lukujen kuluessa yhä useammin. Valaanpyytäjiä ja kauppiaita saapui Yhdysvalloista. Vaikka Japani teki pieniä myönnytyksiä ja salli joitakin maihinnousuja, yritti maa silti pitää kaikki ulkomaalaiset ulkona ja käytti joskus myös väkivaltaa tavoitteensa toteuttamiseksi. Rangakusta tuli ratkaisevaa ei ainoastaan ulkomaalaisten "barbaarien" ymmärtämisessä vaan myös länsimaisen tiedon käyttämisessä länsimaalaisten torjunnassa.
Tenpō-uudistukset Tenpō-uudistukset () olivat sarja uudistuksia 1800-luvun alkupuolen Japanissa Edo-kaudella. Ne ovat saaneet nimensä Tenpō-aikakausinimestä. Niiden syynä olivat 1830-luvun huonot sadot, jotka johtivat levottomuuksiin ensin Osakassa vuonna 1837 ja myöhemmin muualla Japanissa. Tenpō-uudistuksista oli vastuussa Tokugawa-bakufun rōjū-neuvostoon kuulunut Mizuno Tadakuni.
Chōyō Alus laskettiin vesille vuonna 1856 Alankomaissa, ja se luovutettiin uusille omistajille Japanissa lokakuussa 1858 nimellä "Edo". Alus nimettiin "Chōyōksi" ja se luokiteltiin korvetiksi.
Tokugawa Ieyasu Tokugawa Ieyasu käytti viimeiset vuotensa Tokugawan shōgunaatin luomiseen. Tokugawasta tuli Japanin kolmas shōgun-klaani aiempien Minamoton ja Ashikagan klaanien jälkeen. Tokugawa-klaani hallitsi Japania seuraavien 250 vuoden ajan. Ieyasu luopui vallasta muodollisesti poikansa hyväksi 1605, mutta käytännössä hän hallitsi Japania elämänsä loppuun asti. Jätettyään viralliset shōgunin tehtävät Ieyasu vetäytyi Sunpun kaupunkiin, ja valvoi maineikkaan Edo-linnoituksen rakennustöitä.
Super GT -kausi 2015 Super GT -kausi 2015 oli Super GT sarjan 22. kausi. Kausi alkoi 5. huhtikuuta Japanin Okayamassa ja päättyi 15. marraskuuta Japanin Motegiin.
Super GT -kausi 2016 Super GT -kausi 2016 oli Super GT -sarjan 23. kausi. Kausi alkoi 10. huhtikuuta Japanin Okayamassa ja päättyi 13. marraskuuta Japanin Motegiin.
Super GT -kausi 2017 Super GT -kausi 2017 on Super GT -sarjan 24. kausi. Kausi alkoi 9. huhtikuuta Japanin Okayamassa ja päättyy 12. marraskuuta Japanin Motegiin.
Matsuo Bashō Matsuo Bashō (, usein pelkkä Bashō, s. 1644, Ueno – k. 28. marraskuuta 1694, Osaka) oli Edo-kauden Japanin kuuluisin runoilija. Elinaikanaan hänet tunnettiin "haikai no renga" -runoteoksistaan, mutta nykyään hänet on tunnustettu lyhyen ja selkeän haiku-runouden mestariksi. Hänen runoutensa on noussut maailmanlaajuiseen kuuluisuuteen ja Japanissa useita hänen runojaan käytetään muistomerkeissä ja perinnekohteissa.
Katsu Kaishū Katsu syntyi Edossa (nykyinen Tokio) vuonna 1823. Hänen isänsä Katsu Koichin oli Tokugawan vasalli. Nuorena Katsu opiskeli kenjutsua ja zeniä. Myöhemmin hän tutustui myös hollannin kieleen ja länsimaiseen sodankäyntiin, sekä perusti oman hollanninkielisen koulun. Bakufu palkkasi Katsun hänen osoittamiensa kykyjen vuoksi ja Katsu aloitti opintonsa Nagasakin laivastokoulussa 1855. Palattuaan opintojensa loppuessa Edoon, hänet komennettiin palvelukseen Yhdysvaltoihin purjehtivalle Kanrinmarulle 1860. Katsun komentama alus matkasi San Franciscoon, jossa Katsu vietti kaksi kuukautta ennen palaamistaan takaisin Japaniin.
Yoriki Yoriki () oli Japanissa feodaaliajalla shōgunaattia poliisijoukoissa palvellut samurai. Yoriki oli yleensä samuraiden keskiluokkaan kuulunut samurai ja tavallisesti hän palveli shōgunaattia machi-bugyō-shōssa eli kaupungin maistraatissa. Kamakura ja Muromachi kausilla yoriki oli daimion läheinen komentaja ja "oikea käsi" sotilastoimissa. Edo-kaudella Yorikin virka muuttui shōgunaattin palveluksessa olevaksi viraksi. Yorikin virka on valvova päällystövirka. Esimerkiksi Edon kahdessa machi-bugyō-shōssa eli maistraatissa työskenteli yhteensä noin viitisenkymmentä yorikia. Yoriki vastaa nykyaikana poliisin viroista lähinnä poliisipäällikköä tai nimismiestä.
Mitsui Yrityksen perusti Mitsui Takatoshi (1622–1694), joka syntyi Matsusakassa nykyisen Mien prefektuurin alueella. Hänen isänsä myi alun perin misoa ja piti panttilainaamoa. Myöhemmin perhe avasi toisen kaupan Edoon. Vuonna 1673 Takatoshi avasi uuden haaraosaston, suuren kimonokaupan Nihonbashiin Edon sydämeen. Ajan kuluessa tämä haara erosi Mitsuista ja muodosti nykyisen Mitsukoshin. Vuonna 1876 perustettiin Mitsui-pankki, Japanin ensimmäinen yksityinen pankki. 1900-luvun alussa Mitsui nousi yhdeksi suurimmista zaibatsu-ryhmistä, ja sillä oli liiketoimintaa lukuisilla aloilla.
Japanin urheilu Edo-kaudella urheileminen ajanvietteenä kasvatti suosiotaan. Urheilu yhdistettiin kuitenkin usein uhkapeliin. Shōgunit ja daimiot suosivat kyūdōta ajanvietteenä, ja lajissa järjestettiin kilpailuja ja ennätysyrityksiä. 26. huhtikuuta 1686 samurai "Wasa Daihachirō" teki lyömättömän ennätyksen ampumalla vuorokauden aikana 13 053 nuolta, joista 8 133 osui maaliinsa. Huomionarvoista on, että ennätys tehtiin 2,2 metriä korkeassa ja 120 metriä pitkässä käytävässä. Nykyajan olympialaisissa jousiampujien etäisyys maaliin on ”vain” 70 metriä. Itsepuolustuslajit, kuten jūjutsu, olivat Edo-kaudella suosittuja.
Kōkaku Kōkaku (; syntyjään "Tomohito"; 23. syyskuuta 1771 – 11. joulukuuta 1840) oli perinteisen japanilaisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin 119. keisari, joka hallitsi Japania Edo-kauden loppupuolella vuosina 1779–1817. Hän oli ensimmäinen keisari, joka kuului Japanin keisarillisen suvun Kan’in-haaraan, jonka jäseniä kaikki myöhemmät keisarit Ninkōsta Akihitoon ovat olleet. Kōkaku luopui toukokuussa 1817 vallasta poikansa Ninkōn hyväksi saaden arvonimet daijō tennō (太上天皇, ) ja Jōkō (上皇). Hän on toistaiseksi Japanin viimeinen daijō tennō, tosin nykyisen keisarin, Akihiton, uskotaan myös suunnittelevan eroamista.
Nanban-kaupan kausi Nanban-kaupan kausi (japaniksi 南蛮貿易時代, "nanban-bōeki-jidai", "eteläisten barbaarien kaupan kausi") ulottuu Japanin historiassa ensimmäisten eurooppalaisten saapumisesta Japaniin vuonna 1543 heidän lähes täyteen karkottamiseensa maasta vuonna 1650 sakoku-lakien nojalla.
Kioton prefektuuri Vuonna 1467 Japanin sisällissodan, Onin no ranin, seurauksena suurin osa Kiotosta paloi maan tasalle. Uusi šogunaatti perustettiin Edoon, nykyiseen Tokioon vuonna 1603.
Lone Wolf and Cub Edo-kauden Japaniin sijoittuvan sarjakuvan päähenkilö on Ogami Ittō, samurai, joka on ryhtynyt palkkamurhaajaksi rahoittaakseen kostonsa mahtavalle Yagyūn klaanille. Yhdessä nelivuotiaan Daigorō-poikansa kanssa hän vaeltaa pitkin ja poikin Japania harjoittaen ammattiaan ja taistellen Yagyūn kätyreitä vastaan. Sarjakuvan yleisilme on traaginen ja väkivaltainen. Aihepiirinsä ja elokuvallisen kerrontansa takia sarjakuvaa on verrattu Akira Kurosawan samuraielokuviin.
Ogyū Sorai Ogyū Sorai () (21. maaliskuuta 1666, Edo Japani – 28. helmikuuta 1728, Edo), kirjanimeltään Butsui Sora, oli kungfutselainen filosofi. Häntä on sanottu Tokugawa-kauden merkittävimmäksi filosofiksi. Hän tutki pääasiassa kungfutselaisuuden opetusten soveltamista hallinnossa ja sosiaalisessa järjestyksessä. Japanissa oli tapahtunut taloudellisia ja poliittisia epäonnistumisia ja vanhat instituutiot olivat heikentyneet. Sorai hylkäsi uuskungfutselaisuuden moralismin ja tarkasteli asioita antiikin teosten näkökulmasta. Hän piti tärkeänä, että ihmiset pystyivät ilmaisemaan tunteitaan ja suosi erityisesti kiinalaista kirjallisuutta. Sorai saavutti opetuksillaan suuren suosion ja hänen perustamastaan koulukunnasta tuli merkittävä kungfutselaisuuden suuntaus.
Kyōhō-uudistukset Kyōhō-uudistukset () tarkoittavat Japanissa shōgun Tokugawa Yoshimunen Edo-kaudella aloittamia uudistustoimia. Ne kestivät Yoshimunen hallituskauden alusta vuodesta 1716 vuoteen 1736 saakka. Ne on nimetty Kyōhō-aikakausinimen mukaan.
Japanin historia 1600-luvun loppupuoleen mennessä Edo-kauden bakuhan-järjestelmä (yhdyssana bakufusta ja daimion hallitsemasta alueesta, hanista) oli vakiintunut. Japanilainen yhteiskunta jaettiin tiukasti neljään luokkaan, samuraihin, maanviljelijöihin, käsityöläisiin ja kauppiaisiin. Luokkien ulkopuolelle jäivät lisäksi etat, jotka suorittivat ”epäpuhtaina” pidettyjä töitä, hininit eli ”ei-ihmiset”, jotka olivat pakkotöitä tekeviä kerjäläisiä mutta myös esimerkiksi näyttelijöitä, ja joitakin pieniä ryhmiä, kuten lääkärit ja hoviväki. Liike luokkien välillä oli vähäistä. Jyrkin ero oli samuraiden, jotka muodostivat noin seitsemän prosenttia väestöstä, ja muiden luokkien välillä. Pitkällä rauhankaudella samurailla ei ollut todellista tehtävää: luokka alkoi kiinnittää yhä enemmän huomiota itseensä ja menneisyyteensä, ja kehittyi myyttinen käyttäytymisihanne, bushidō. Samuraiden keskuudessa naisten asema oli kaikista huonoin, ja patriarkaalisen yhteiskunnan vahvistuessa se yleisestikin huononi Edo-kaudella. Isännättömät ja työttömät samurait, rōninit, muodostivat sosiaalisen ongelman koko Edo-kauden ajan.
Gagaku Kamakura-kausi oli sotilasvallan aikaa ja gagakua soitettiin ylimystön kodeissa mutta ei niinkään hovissa. Nykyinen tyyli kehitty Edo-kaudella. Nykyisin gagaku-yhtyeessä on kolme puhallinsoitinta, kolme lyömäsoitinta ja yhdestä kolmeen kielisoitinta.
Rangaku Rangaku-kirjoja julkaistiin, painettiin ja kierrätettiin väestön keskuudessa tuhansittain. Lukutaitoaste Japanissa oli noin 70–80 prosenttia. Japanilla oli jo tuohon aikaan yksi maailman suurimmista urbaaneista väestöistä: Edossa asui yli miljoona henkeä ja maassa oli useita muita suuria kaupunkeja, kuten Kioto ja Osaka, joissa oli suuret lukutaitoiset markkinat uutuuskirjoille. Suurissa kaupungeissa oli joitakin yleisölle avoinna olevia liikkeitä, jotka erikoistuivat ulkomaisiin erikoisuuksiin.
Nanban-kaupan kausi Kun Tokugawa Ieyasu oli yhdistänyt ja rauhoittanut maan vuonna 1603, Japani alkoi sulkeutua ulkomaalaisilta yhä kasvavan kristinuskon muodostaman uhan vuoksi. Vuoteen 1650 mennessä, lukuun ottamatta alankomaalaisia Dejiman kauppa-asemassa Nagasakissa ja joitakin kiinalaisia kauppiaita, ulkomaalaisia uhkasi kuolemanrangaistus ja kristinuskoon kääntyneitä vainottiin. Matkustaminen ulkomaille ja suurten laivojen rakennus kiellettiin – alkoi eristäytynyt ja rauhallinen Edo-kausi.
Tokio Tokiossa toimii useita Japanin tärkeimpiin kuuluvia museoita. Tokion kansallismuseo Uenossa on Japanin vanhin museo ja se esittelee aasialaista, erityisesti japanilaista, taidetta ja arkeologista esineistöä. Museon kokoelmiin kuuluu yli 112 000 esinettä, joista 87 on nimetty kansallisaarteiksi. Luonnontieteisiin keskittyy Japanin luonnontieteellinen kansallismuseo aivan Tokion kansallismuseon vieressä; tieteestä kiinnostuneille on tarjolla myös uusinta tiedettä esittelevä Miraikan-tiedekeskus Odaiban alueella. Tokion kaupungin historiasta kertoo vuorostaan 1990-luvun alussa perustettu Edo-Tokio-museo keskustan itäpuolella Sumidan erillisalueella.
Japanilainen arkkitehtuuri Temppelirakennus 700-luvulla keskittyi Tōdai-jin temppelin ympärille Narassa, sillä se oli Japanin provinsseihin rakennetun temppeliverkoston keskus. Tōdai-ji on kunnianhimoisin Japanin aikaisen buddhalaisuuden uskonnollinen rakennuskompleksi. Temppelin keskushallissa istuva 16,2 metriä korkea, vuonna 752 valmistunut suuri Buddha, Daibutsu, on Rushana Buddha. Se ilmentää buddhana olemisen keskeistä sisältöä samoin tavoin kuin Tōdai-ji toimi keisarin tukeman buddhalaisuuden ja sen levittämisen keskuksena Japanissa. Vain muutama osa alkuperäisestä patsaasta on säilynyt, ja nykyinen päähalli ja Buddha on rakennettu uudelleen Edo-kaudella.
Valesypressit Valesypresseillä on sekä kulttuurillista että taloudellista merkitystä ihmisille. Suvun tuottamaa puuainesta on pidetty lahonkestävänä, kevyenä ja hyväntuoksuisena. Aasialaisten lajien puu on perinteisesti ollut hyvinkin arvostettua; sitä on käytetty Japanissa ja Taiwanilla varsinkin temppelien rakentamiseen. Japanissa kasvavien japaninsypressin ja hernesypressin kaatoa säännösteltiin Edo-kaudella; niiden kaataminen Kisojoen laaksosta oli sallittua ainoastaan ylhäisön käyttöön. Valesypressien puuta käytetään yhä nykyisin puurakentamiseen erityisesti Japanissa, vaikka käyttö onkin vähentynyt suurten puiden vähetessä. Pohjoisamerikkalaisen lawsoninsypressin puuainesta on myös käytetty laajalti metsäteollisuudessa. Lawsoninsypressiä on myös viety Japaniin, jossa valesypressipuun kysyntä on suurta. Pallosypressin puuta on käytetty puurakentamiseen lähinnä paikallisesti lajin kotiseudulla Yhdysvalloissa.
Hon’inbō Sansa Hon’inbō Sansa (, 1559 – 13. kesäkuuta 1623) oli yksi vahvimmista gon pelaajasta Edo-kauden Japanissa ja Hon’inbō-koulukunnan perustaja. Hän oli buddhalainen munkki ja käytti nimeä Nikkai. Nikkai opetti gota kaikille kolmelle feodaalisen Japanin yhdistäjälle; Oda Nobunagalle, Toyotomi Hideyoshille ja Tokugawa Ieyasulle. Nikkai vaihtoi nimensä Hon’inbō Sansaksi, kun Ieyasu nimitti hänet Godokoron virkaan johtamaan valtion go-virastoa.
Sypressikasvit Useilla heimon edustajilla on perinteisesti ollut kulttuurillista merkitystä ihmisille. Sugi ("Cryptomeria japonica") on Japanin kansallispuu. Neljä Japanin Edo-kauden Kison viidestä pyhästä puusta, joita saatiin kaataa vain ylhäisön käyttöön, on sypressikasveja. Meksikonsuosypressi ("Taxodium mucronatum") on Meksikon kansallispuu. Jättituija ("Thuja plicata") on ollut erittäin tärkeä Pohjois-Amerikan luoteisrannikon alkuperäisasukkaille, jotka perinteisesti valmistivat puun eri osista talonsa, veneensä, käyttöesineitä ja vaatteita.
Kantō Kantō on saanut nimensä Kantōn tasangosta, jolla suuri osa, hieman yli 40 prosenttia, siitä sijaitsee. Kantō on Japanin Tyynenmeren rannikon teollistuneen kaupunkialueen, ”Tōkaidōn megalopoliksen”, itäinen päätepiste. Alue on toiminut Japanin poliittisena keskuksena feodaalikaudelta lähtien Kamakura- ja Edo-kausilla. Vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan alueen prefektuurien yhteenlaskettu väkiluku oli 40 433 711 henkeä ja vuonna 1991 sen väestötiheys oli 1 192 henkeä neliökilometriä kohti.
Japani Eurooppalaisen teknologian avulla Oda Nobunaga onnistui kukistamaan useita muita daimioita ja saamaan haltuunsa heidän läänityksensä joko suoraan tai välillisesti. Nobunagan sotaretki toi Japanin lähelle yhdistymistä, mutta hänet murhattiin vuonna 1582. Nobunagaa seurannut Toyotomi Hideyoshi onnistui tehtävässä vuoteen 1590 mennessä. 1590-luvulla Hideyoshi hyökkäsi kaksi kertaa Koreaan, joutuen kuitenkin ensimmäisellä kerralla vetäytymään. Toisen hyökkäyksen katkaisi Hideyoshin kuolema vuonna 1598. Häntä seurasi Tokugawa Ieyasu, joka voitti kilpailijansa Sekigaharan taistelussa. Ieyasu perusti vuonna 1603 Edoon Tokugawa-shōgunaatin, mikä merkitsi pitkän ja rauhallisen Edo-kauden alkua.
Japanin historia Ieyasun seuraajien aikana uusi hallintojärjestelmä sai lopullisen muotonsa. Tärkeimmät kaupungit ja kaivokset otettiin bakufun suoraan hallintaan. Daimioiden uskollisuus varmistettiin paitsi tehokkaalla tiedustelutoiminnalla myös niin kutsutulla sankin kōtai -järjestelmällä, jossa daimiot velvoitettiin asumaan kausittain Edossa heidän vaimojensa ja lapsiensa jäädessä kaupunkiin pysyvästi panttivangeiksi. Daimioiden täytyi myös avustaa julkisissa rakennushankkeissa. Matkat Edoon, runsaat lahjat shōgunille ja rakennustyö varmistivat, että daimiot eivät rikastuisi liikaa. Myös maatalousväestön hallintaa tehostettiin. Talonpoikia kiellettiin vaihtamasta ammattiaan tai myymästä maataan, ja kylien asukkaita vaadittiin muodostamaan yhteisvastuullisia gonin-gumi-ryhmiä ().
Eksistentialismi Herbert Marcuse arvosteli eksistentialismia, erityisesti Sartren teosta "Oleminen ja ei-oleminen", tiettyjen nykyaikaisessa, ahdistavassa yhteiskunnassa elämisen ominaisuuksien, kuten huolestuneisuuden ja merkityksettömyyden, heijastamisesta olemassaolon luonteeseen itseensä: "Niin pitkälle kuin eksistentialismi on filosofinen oppi, se pysyy idealistisena oppina: se hypotisoi tiettyjä inhimillisen olemassaolon historiallisia tilanteita ontologisiksi ja metafyysisiksi ominaisuuksiksi. Näin eksistentialismista tulee osa juuri sitä ideologiaa, jota vastaan se hyökkää, ja sen radikalismi on vain kuvitteellista". Sartre vastasi eksistentialismin marxilaiseen kritiikkiin esseessään "Eksistentialismikin on humanismia".
Eksistentialismi Gabriel Marcel tavoitteli eksistentialismin teologista muotoa, mikä synnytti ennen kaikkea kristillisen eksistentialismin. Muihin teologisiin eksistentialisteihin kuuluvat Paul Tillich, Rudolf Bultmann, Miguel de Unamuno, Thomas Hora ja Martin Buber. Kristillistä eksistentialismia kehitti myös Nikolai Berdjajev.
Eksistentialismi Eksistentialismi levisi filosofiasta myös kirjallisuuteen. Kirjallisuudessa eksistentialistisia teemoja käsittelivät muun muassa Albert Camus ("Sivullinen", 1941), beatnikit, Hermann Hesse ("Arosusi", 1928; "Demian"; "Katoava kesä") sekä Sartre itse ("Inho", 1938). Eksistentialisminsa pääpiirteet Sartre hahmotteli esseessään "L'Existentialisme est un humanisme" (1946), joka on suomennettu nimellä "Eksistentialismikin on humanismia" (suom. 1965).
Eksistentialismi Eksistentialismi on mannermaisen filosofian ja kirjallisuuden suuntaus, joka korostaa yksilön kokemuksen ainutlaatuisuutta. Eksistentialismi vaikutti vahvasti toisen maailmansodan jälkeiseen taiteeseen ja kirjallisuuteen.
Eksistentialismi Sartre oli ateisti eikä ajatus jumalasta sopinut hänen eksistentialismiinsa, mutta filosofit kuten Karl Jaspers ja Gabriel Marcel kehittelivät Søren Kierkegaardia seuraten eksistentialismin kristillisiä muunnelmia, joissa autenttinen oleminen nähdään kristillisen elämäntavan seuraamisena.
Eksistentialismi Eksistentialismia liikkeenä tekivät 1930-1960-luvuilla tunnetuiksi ranskalaiset kirjailija-filosofit Jean-Paul Sartre ja Simone de Beauvoir. Sartren mukaan "olemassaolo edeltää olemusta", millä hän tarkoitti sitä, että ihmisellä ei ole ennaltamäärättyä olemusta, joka määrittäisi hänen moraalinsa, tapansa tai ajattelunsa. Kukin on vapaa itse valitsemaan arvonsa ja on samalla siihen myös pakotettu. Sartren mukaan koska mitään olemusta ei ole, ihmiset määrittyvät tekojensa ja valintojensa perusteella ja sillä perusteella heitä myös on arvioitava. Sartre otti käyttöön Martin Heideggerin tekemän erottelun autenttiseen ja epäautenttiseen olemiseen. Sartrelle ihmisen oleminen on autenttista kun hän määrittelee itse itsensä ja tavoitteensa ja epäautenttista kun hän antaa muiden määritellä ne. Simone de Beauvoir tarkasteli eksistentialistisessa filosofiassaan olemassaoloaan naisena ja kritisoi tapaa nähdä nainen "toisena sukupuolena".
Eksistentialismi Kriitikko Martin Esslin huomautti teoksessaan "Theatre of the Absurd", että nykyaikaiset näytelmäkirjailijat, kuten Samuel Beckett, Eugène Ionesco, Jean Genet ja Arthur Adamov, olivat omaksuneet eksistentialistisen näkemyksen, jonka mukaan ihminen on absurdi luomus, joka on irrallaan vailla todellista merkitystä olevassa maailmankaikkeudessa. Esslin huomautti, että monet näistä näytelmäkirjailijoista esittivät eksistentialismin ajatukset paremmin kuin Sartre ja Camus tekivät omissa näytelmissään. Monet näistä "absurdisteiksi" nimetyistä näytelmäkirjailijoista kuitenkin kielsivät kytkökset eksistentialismiin ja olivat usein vankkumattoman epäfilosofisia (esimerkiksi Ionesco sanoi usein identifioivansa itsensä ennemmin ’patafysiikkaan tai surrealismiin kuin eksistentialismiin).
Eksistentialismi Eksistentialistit jakautuvat niihin, jotka Kierkegaardin tavoin katsovat perimmäisen olemassaolokysymyksen liittyvän ihmisen ja Jumalan väliseen suhteeseen, ja niihin, jotka hyväksyvät Nietzschen julistuksen "Jumalan kuolemasta". Joka tapauksessa teologinen eksistentialismi, jota ovat kannattaneet muun muassa Paul Tillich, Gabriel Marcel ja Martin Buber, jakaa monia samoja periaatteita ja teemoja ateistisen eksistentialismin kanssa. Teologisessa eksistentialismissa usko Jumalaan on henkilökohtainen valinta, joka tehdään uskon, halun tai kokemuksen perusteella. Samoin kuin ateistiset eksistentialistit voivat vapaasti valita olla uskomatta, teistiset eksistentialistit voivat vapaasti valita uskon Jumalaan ja voisivat, huolimatta epäilyistä, uskoa, että Jumala on olemassa ja hyvä.
Eksistentialismi Martin Heidegger arvosteli Sartren eksistentialismia teoksessaan "Kirje humanismista":
Eksistentialismi Eksistentialismin mukaan ihmisyyttä ei ole ennalta määrätty, vaan jokainen on vapaa valitsemaan olemisen tapansa itse ja on toisaalta siihen myös pakotettu. Nimensä mukaisesti eksistentialismi pitää ihmisen olemassaoloa ("existentia") ensisijaisena verrattuna hänen olemukseensa ("essentia"): ihmisen olemus on hänen olemassaolonsa tapa, eksistenssin attribuutti, jolla ei ole pysyvää luonnetta. Eksistentialismin mukaan ihmisen olemassaolossa on ensisijaista kokemus yksilöllisestä, ainutlaatuisesta olemassaolosta (eksistenssistä), joka edeltää olemassaoloa esimerkiksi ryhmän jäsenenä tai biologisena olentona. Ei esimerkiksi ole olemassa yhtä "ihmisyyttä", mikä määrittäisi ihmisen eksistenssin luonnetta vaan ihmisyys olemistapana seuraa eksistenssiä. Olemassaolossaan ihminen on "heitetty maailmaan". Hän on täysin vapaa valitsemaan olemuksensa ja arvonsa sekä on tähän pakotettu. Tästä ristiriidasta seuraavaa elämän peruskokemusta kutsutaan ahdistukseksi (saks. "Angst").
Eksistentialismi 1900-luvun alkupuolella ekstentialistisia teemoja kehittivät eteenpäin saksalaiset filosofit kuten Martin Heidegger ja Karl Jaspers. Heideggerin fenomenologis-hermeneuttisessa filosofiassa ajatukset ihmisen erityisestä maailmassa olemisen tavasta, ahdistuksesta ja valinnanvapaudesta olivat keskeisiä ja Heideggerin koko metafysiikan perustana. Vaikka Heidegger usein luetaan eksistentialismin merkkihahmoihin, hän itse erotti ajattelunsa Sartren eksistentialismista teoksessaan "Brief über den Humanismus" (1946), suom. "Kirje humanismista" (2000). Jaspersin näkemyksissä korostuu eksistentialismin läheisyys psykologisiin ja psykiatrisiin ongelmiin, joiden parissa hän myös työskenteli. Vapauden teema on tärkeä Jaspersille, ja hän pohti esimerkiksi modernin tieteen, teknologian ja elämäntavan vaikutuksia yksilönvapaudelle, ja kritisoi vahvasti oman aikansa totalitaristisia järjestelmiä, myös Saksassa.
Eksistentialismi Monilla kirjailijoilla, joita ei yleensä pidetä filosofeina, on ollut myös paljon vaikutusta eksistentialismin syntyyn ja kehitykseen. Heihin kuuluvat ennen kaikkea tšekkiläinen Franz Kafka ja venäläinen Fjodor Dostojevski. Kafka kuvasi usein surrealistisia ja vieraantuneita hahmoja, jotka pyristelevät toivottomuutta ja absurdiutta vastaan, tunnetuimpana teoksissaan "Muodonmuutos" (1915) ja "Oikeusjuttu" (1925). Dostojevskin "Kellariloukon" (1864) proosaosaa on sanottu "ensimmäiseksi eksistentialistiseksi romaaniksi". Se kertoo miehestä, joka ei onnistu sopeutumaan yhteiskuntaan ja on tyytymätön itselleen luomiinsa identiteetteihin. Monet Dostojevskin romaanit, kuten "Rikos ja rangaistus" (1866), sisältävät eksistentialismille keskeisiä teemoja, mutta kieltävät samalla eksistentialismin väitteet, kuten Nietzschen ajatukset yli-ihmisestä. "Rikoksessa ja rangaistuksessa" päähenkilö Raskolnikov kehittyy poispäin eksistentialistisista ajatuksista ja uskomuksista kohti perinteisempiä kristillisiä näkemyksiä.
Eksistentialismi Kierkegaard ja Nietzsche kuolivat liian varhain, jotta olisivat ehtineet osallistua 1900-luvun eksistentialistiseen liikkeeseen. Filosofeina he olivat ainutkertaisia, eivätkä heidän teoksensa ja vaikutuksensa rajoitu eksistentialismiin. Heidät on nähty myös monien muiden älyllisten liikkeiden, kuten postmodernismin, nihilismin ja monien psykologian suuntausten taustalla. Tämän vuoksi on epävarmaa, olisivatko he tukeneet eksistentialismia sen 1900-luvun muodossa tai hyväksyneet Sartren version siitä. Kaikesta huolimatta heidän teoksensa ovat myöhemmän eksistentialistisen kehityksen taustalla.
Eksistentialismi Eksistentialismissa yksilöllä on näin täysi vastuu luoda merkitys omalle elämälleen. Eksistentialismi on reaktio perinteisempiä filosofisia näkemyksiä, kuten rationalismia ja empirismiä, vastaan, niiden pyrkiessä löytämään perimmäisen todellisuuden metafyysisten periaatteiden tai maailman havaitun rakenteen avulla. Liike sai alkunsa 1800-luvulla Søren Kierkegaardin ja Friedrich Nietzschen ajattelussa, ja se on ollut oleellinen osa 1900-luvun mannermaista filosofiaa, jossa sitä on tehnyt tunnetuksi ennen kaikkea Jean-Paul Sartre.
Eksistentialismi Kolmas eksistentialismin laji on agnostinen eksistentialismi. Myös agnostinen asenne on valinta. Agnostiset eksistentialistit eivät esitä tietävänsä tai olevansa tietämättä, onko olemassa joku suurempi suunnitelma, vaan katsoo sellaisen tietämisen olevan mahdotonta ihmismielille, tai ettei sitä ainakaan ole vielä löydetty. Pyrkimys löytää todisteita Jumalan olemassaolosta olisi mahdotonta tai turhaa. Sen sijaan hän tunnistaa, että suurin totuus on se, jonka perusteella hän päättää toimia. Kuten kristilliset eksistentialistit, agnostikot uskovat olemassaolon subjektiivisuuteen.
Eksistentialismi Postmoderni ajattelu tuli monien suosioon 1970-luvulla ja sen jälkeen ja monet postmodernit teokset käsittelevät myös eksistentialismille tyypillisiä teemoja.
Eksistentialismi Georg Wilhelm Friedrich Hegel ja Arthur Schopenhauer ovat myös merkittäviä eksistentialismin taustavaikuttajia, joskaan eivät edeltäjiä, koska Kierkegaardin ja Nietzschen filosofiat syntyivät vastustamaan Hegelin ja Schopenhauerin ajatuksia.
Karl Jaspers Søren Kierkegaard kirjoitti ihmisenä olemisen olevan eksistoimista. Jaspers käytti käsitettä eksistenssifilosofia, mistä kehittyi myöhemmin käsite eksistentialismi. Tämän vuoksi Jaspersilla on merkittävä asema eksistentialismissa.
Eksistentialismi Vaikka eksistentialistit näkevät Heideggerin merkittävänä liikkeen osana, hän kiisti kiivaasti olevansa eksistentialisti sartrelaisessa merkityksessä ja vastasi Sartrelle teoksessaan "Kirje humanismista", kieltäen oman filosofiansa olevan eksistentialismia.
Eksistentialismi Seurauksena eksistentialismi on taipuvainen näkemään ihmisolennot subjekteina välinpitämättömässä, puolueettomassa, usein monitulkintaisessa ja absurdissa maailmankaikkeudessa, jossa merkitystä ei tarjoa mikään luonnollinen järjestys. Järjestys voidaan sen sijaan luoda, joskin tilapäisesti ja epävakaasti, ihmisten toiminnalla ja tulkinnoilla.
Eksistentialismi Theodor Adorno puolestaan arvosteli Heideggerin eksistentialisminkin taustalla olevaa filosofiaa teoksessaan "Jargon der Eigentlichkeit" ("Autenttisuuden ammattikieli", 1964), keskittyen erityisesti tämän kielenkäyttöön. Hän piti Heideggerin ajattelua kehittyneen teollisuusyhteiskunnan ja sen valtarakenteiden mystifioivana ideologiana.
Uusi romaani André Breton ja Jean-Paul Sartre olivat Ranskan keskeisiä mielipidevaikuttajia 1940- ja 1950-luvuilla. Uuden romaanin kirjailijat vastustivat varsinkin Sartren asemaa. Eksistentialismi oli hallitseva aatesuuntaus. Sartren eksistentialismissa on paljon vaikutteita saksalaisfilosofien, Martin Heideggerin ja Edmund Husserlin fenomenologiasta.
Eksistentialismi Nykyisessä 1900-luvulla määrittyneessä muodossaan eksistentialismi syntyi Søren Kierkegaardin, Fjodor Dostojevskin ja saksalaisten filosofien Friedrich Nietzschen, Edmund Husserlin ja Martin Heideggerin innoittamana. Se tuli suosituksi 1900-luvun puolessa välissä ranskalaisten kirjailija-filosofien Jean-Paul Sartren ja Simone de Beauvoirin myötä.
Meshuggah Meshuggahin kappaleiden sanoitukset ovat usein esoteerisiä, ja filosofisia. Sanoituksissa käytettyjä teemoja ovat mm. eksistentialismi "Nothing"-albumilla sekä koneiden ja organismien yhdistäminen ihmiskunnan evoluutiona "Destroy Erase Improve" -albumilla. Vaikka Meshuggah ei varsinaisesti kirjoita konseptialbumeita, on niiden sanoituksissa kuultavissa yhtenäisyyksiä albumeittain. Rumpali Tomas Haake, joka kirjoittaa suurimman osan kappaleiden teksteistä elokuvien ja kirjojen innoittamina, sanoo "Catch Thirtythree"n sanotuksien kuvaavan "elämän ja kuoleman paradokseja, negaatioita ja ristiriitoja" ja "obZen"in sanojen käsittelevän ihmisen synnynnäistä pahuutta. Albumin nimi "obZen" on muunneltu englannin kielen sanoista "obscene" () ja Zen. Latinassa etuliite "ob" tarkoittaa jonkin vastaista; näin ollen "obZen" tarkoittaa "Zenin vastaista".
Eksistentialismi Näin eksistentialismi eroaa länsimaisen filosofian rationalistisesta perinteestä siinä, että se hylkää ajatuksen, jonka mukaan varmin ja ensisijaisin todellisuus olisi rationaalinen tietoisuus. René Descartes uskoi, että ihminen kykeni epäilemään kaiken muun paitsi ajattelevan tietoisuuden olemassaoloa (""cogito ergo sum""). Näin sen todellisuus oli varmempi kuin minkään muun todellisuus. Eksistentialismi hylkää tietoisesti tämän asenteen, katsoen sen sijaan, että tietoisina olentoina ihmiset löytävät itsensä aina jo maailmasta, jossain tilanteessa ja jollain historialla, eivätkä voi kuvitella maailmaa olemattomaksi. Tämä asenne on sisäsyntyinen ja kiinteä osa tietoisuutta. Toisin sanoen, lopullinen, varma ja kiistämätön todellisuus ei ole ajatteleva tietoisuus vaan, Heideggerin mukaan, "maailmassa oleminen". Tämä on Franz Brentanolta ja Edmund Husserlilta peräisin olevan intentionaalisuuden ajatuksen radikalisointi. Sen mukaan tietoisuus on pelkistetyimmilläänkin aina tietoisuutta "jostakin".
Likaiset kädet Eksistentialismin keskeisiin edustajiin kuuluneen Sartren suhde kommunismiin oli vaihteleva ja vaikea. Toisen maailmansodan aikana hän oli kuulunut Ranskan vastarintaliikkeeseen. Sodan jälkeen hänen suhteensa Ranskan kommunistipuolueeseen kylmenivät. Eksistentialismin perusajatus siitä, että jokaisen ihmisen yksilöllinen kokemus maailmasta on ainutlaatuinen ja että ihminen on yksin vastuussa teoistaan, oli ristiriidassa kommunistisen maailmanselityksen kanssa. Neuvostoliitto tuomitsi eksistentialismin taantumuksellisena porvariajatteluna, ja Josif Stalin ja kulttuurielämän puhdistustoimia johtanut suomalaisillekin varsin tuttu Andrei Ždanov kampanjoivat näkyvästi Sartren "rappiofilosofiaa" vastaan. Vuonna 1948 Ždanov järjesti Puolan pääkaupungissa Varsovassa "Intellektuellit maailmanrauhan puolesta" -konferenssin, jonka puhujat hän oli ohjeistanut tarkoin. Neuvostoliiton kirjailijaliiton puheenjohtaja Alexander Fadejev nimitti puheessaan Sartrea "kynää käyttäväksi sakaaliksi", minkä kuultuaan useimmat konferenssin länsimaisista osallistujista riisuivat epäuskoisina kuulokkeensa.
Eksistentialismi Blaise Pascalin kesken jääneet muistiinpanot julkaistiin 1670-luvulla nimellä "Mietteitä". Teoksessa hän kuvasi useita eksistentialismin keskeisistä teemoista. Hän katsoi, että ilman Jumalaa elämä olisi mieletöntä ja surkeaa. Ihmiset saattoivat luoda esteitä ja voittaa niitä vain paetakseen tylsyyttä. Tästä kaikesta tulisi lopulta mieletöntä, koska kaikki kuolisivat lopulta joskus. Pascalille tämä oli tarpeeksi hyvä syy torjua ateismi.
Eksistentialismi Eksistentialismin keskeinen väite on, että olemassaolo edeltää olemusta, eli ihmisyksilön olemassaolo on ensin ja perustavanlaatuisempaa kuin mikään merkitys, joka ihmisen elämälle voidaan osoittaa: ihminen määrittää oman todellisuutensa ja elämänsä tarkoituksen. Tämä kääntää toisin päin perinteisemmän näkemyksen, jonka mukaan filosofian keskeisin tehtävä oli vastata kysymykseen "mikä on ihmisolento?" — eli "mikä on ihmisen olemus?" — ja jonka tavoitteena oli johtaa tästä, kuinka ihmisten tulisi elää.