mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Seiskari Sekä Krimin sodan ensimmäisenä että toisena vuotena kesä-heinäkuussa englantilais-ranskalainen laivasto piiritti Pietaria Seiskarin lähivesillä uskaltamatta hyökätä kaupunkiin Kronstadtin linnoitussaaren ohi . Kronstadtia vahvistettiin Kannakselta louhituilla kiviaineksella ja englantilaiset tyytyivät häiritsemään louhinta- ja kuljetustyötä. Sodan jälkeen Pietarin kaupunki jatkoi kasvuaan ja loi osaltaan kasvavat markkinat talviselle verkko- ja rysäkalastukselle Seiskarilaisille. Talvinen hylkeenpyynti alkoikin taantua Seiskarissa talvikalastuksen vuoksi .
Tallinnan evakuointi Haavoittuneiden evakuointiin ryhdyttiin 7. elokuuta 1941, jolloin Kronstadtista lähti "Vjatšeslav Molotovin" johtama kuuden laivan saattue kohti Tallinnaa. Ensimmäiset 2 500 haavoittunutta olivat Kronstadtissa 11. elokuuta. Tallinnasta lähtenyt sairaalalaiva "Sibir" () tuhoutui saksalaisten ilmahyökkäyksessä 19. elokuuta. Laivan 890 haavoittuneesta ja 410 siviilimatkustajasta 500 hukkui Suursaaren lähistölle, mukana muun muassa virolainen kenraalimajuri Aleksander Voldemar Pulk.
Anarkismi Varsinaista järjestäytynyttä anarkistista toimintaa ei itsenäisessä Suomessa syntynyt ennen 1960-lukua. Maassa eli kuitenkin yksittäisiä suomalaisia anarkisteja ja venäläisiä anarkoemigrantteja, jotka olivat anarkistiseen Kronstadtin kapinaan osallistuneita matruuseja ja sotilaita. Heitä saapui Suomeen maaliskuussa 1921 yli 6 000. Kronstadtin pakolaiset suljettiin aluksi keskitysleireille Karjalan kannakselle, jonka jälkeen osa palasi Neuvosto-Venäjälle ja osa jäi pysyvästi Suomeen. Kaikki Kronstadin pakolaiset eivät kuitenkaan varsinaisesti olleet anarkisteja.
Itämeren laivaston jäämarssi Itämeren laivaston jäämarssiksi () kutsutaan ensimmäisen maailmansodan aikana kevättalvella 1918 tapahtunutta Venäjän Itämeren laivaston Tallinnan ja Helsingin laivastoasemien alusten ja miehistön siirtoa Kronstadtin merilinnoitukseen. Umpeen jäätyneen Suomenlahden halki siirrettiin yhteensä 236 erilaista alusta. Operaatio aloitettiin helmikuussa, jolloin noin 50 alusta purjehdittiin Tallinnasta Helsinkiin ja sieltä edelleen maalis–huhtikuussa kolmessa ryhmässä Kronstadtiin yhdessä Helsinkiin sijoitettujen venäläisalusten kanssa. Samaan aikaan oli käynnissä myös Suomen sisällissota.
Maria Fjodorovna Vuonna 2005 Tanskan ja Venäjän hallitukset sopivat, että Maria Fjodorovnan ruumis siirretään Tanskan Roskilden tuomiokirkosta Pietariin, jossa hänet haudataan uudelleen Pietari-Paavalin linnoitukseen miehensä Aleksanteri III:n viereen. 26. syyskuuta 2006 Maria Fjodorovnan sarkofagi saapui Kronstadtin laivastoasemalle Tanskan laivaston aluksella, päivälleen 140 vuotta siitä, kun Maria itse saapui Kronstadtiin. Matkalla Tammisaaren saariston Jussarön edustalla 25. syyskuuta 2006 klo 12 miinalaiva Pohjanmaa tervehti ohi purjehtivaa entistä suuriruhtinatarta.
Otto Viktorinus Gadd Gadd kävi 1840–1841 Helsingfors lyceumia ja sen jälkeen Pietarin merikadettikoulua 1841–1849. Hän palveli midshipmanina 17. meriekipaasissa Itämerellä 1849–1855. Krimin sodan aikana Gadd oli puolustamassa Kronstadtia englantilais-ranskalaista laivasto-osastoa vastaan. Sodan aikana hänet siirrettiin vuonna 1855 5. meriekipaasiin luutnantksi ylennettynä ja hän toimi tykkivene "Sarnitsan" päällikkönä. Sodan jälkeen Gadd siirrettiin 1858 21. meriekipaasiin, 1859 Henkivartioväen meriekipaasiin ja 1860 28. meriekipaasiin. Vuonna 1863 hänet siirrettiin 3. meriekipaasiin ja ylennettiin kapteeniluutnantiksi. Hän toimi fregatti Peresvetin vanhimpana upseerina ja hän osallistui 1863–1864 amiraali Lesovskin komentaman venäläisen laivastoeskaaderin edestakaiseen matkaan Kronstadtista New Yorkiin. Tämän jälkeen Gadd oli Venäjän Keski-Aasiassa Araljärven laivaston päällikkönä 1865–1871 sekä Syr-Darjan jokilaivaston komentajana Turkestanissa 1866–1871. Gadd ylennettiin 1871 2. luokan kapteeniksi ja hän oli Itämeren laivastossa Bajanin päällikkönä 1872–1874 sekä sen jälkeen 7. meriekipaasiin siirrettynä Kronstadtin sataman luotsipäällikkönä 1874–1885. Hänestä tuli 1. luokan kapteeni 1875.
Viaporin kapina Ensimmäinen varsinainen vallankumoussuunnitelma laadittiin keväällä 1906. Kumouksen piti alkaa samana kesänä tai syksynä Viaporin ja Kronstadtin linnoitusten sotilaskapinoilla, jonka jälkeen siihen liittyisi myös muita linnoituksia sekä Itämeren laivasto ja Mustanmeren laivaston päätukikohta Sevastopolissa. Tämän jälkeen eri puolilla Venäjää aloitettaisiin yleislakko, joka laajenisi työläisten kansannousuksi. Valmisteluja jatkettiin kesän aikana laivaston ja armeijan salaisissa vallankumouskomiteoissa. Ilmiantajiensa ansiosta Venäjän hallitus oli kuitenkin tietoinen mahdollisesta vallankaappausyrityksestä ja luokitteli lähes puolet Kronstadtin ja Viaporin linnoitusten sekä Tallinnan ja Liepājan laivastoasemien miehistöstä epäluotettaviksi.
Cornelius Cruys Cruysia pidetään yhtenä Venäjän laivaston pääarkkitehdeista. 1700-luvun alussa Cruys osallistui suureen Pohjan sotaan. Hän komensi Itämeren laivastoa 1705 alkaen ja oli mukana suunnittelemassa Kronstadtin linnoitusta, joka oli tärkeä Ruotsia vastaan käydyn sodan aikana. Cruys johti Kronstadtin puolustusta, kun venäläiset torjuivat ruotsalaisten hyökkäyksen 1705. Hänestä tuli tsaarin 1698 perustaman telakkasatamakaupunki Taganrogin ensimmäinen venäläinen kuvernööri. Mustanmeren alueella Cruys osallistui myös vuosien 1710–1711 Venäjän–Turkin sodan vähäisiin meritaisteluihin. Sodan aikana hän teki myös ensimmäiset kartat Asovanmerestä ja Donista.
Gugi Kokljuschkin Kokljuschkinin isoisä pakeni aikoinaan Suomeen Kronstadtista.
Nazari (Lavrinenko) Pyhä synodi myönsi vuonna 2013 Nazarille Kronstadtin piispan nimen.
Kronstadtin kapina 28. helmikuuta 1921 Petropavlovskin matruusit esittivät 15-kohtaisen vaatimuslistan:
Lydia Koidula Koidulan terveys oli ollut nuoresta asti heikko. Viimeisinä vuosinaan hän sairastui syöpään, johon hän lopulta menehtyi Kronstadtissa vuonna 1886.
Stepan Petritšenko Illalla 28. helmikuuta 1921 Petritšenko valittiin Petropavlovsk-aluksen miehistön yleisessä kokouksessa puheenjohtajaksi. Varsinainen kapina käynnistyi kaksi päivää myöhemmin, jolloin Kronstadtin sotilaat ja siviilit kommunisteja uhmaten hyväksyivät poliittisia uudistuksia vaatineen päätöslauselman ja asettivat 15-henkisen väliaikaisen vallankumouskomitean, jonka johtajaksi Petritšenko nimettiin. Hänestä tuli näin ainakin nimellisesti koko kapinan johtaja. On tosin sanottu, että hänet valittiin johtoon nimenomaan poliittisten taitojen puuttumisen vuoksi. Kapinalliset eivät yrittäneet hyökätä Kronstadtista mantereelle, vaan jäivät passiivisesti puolustusasemiin, minkä lisäksi heidän joukkojaan vaivasi järjestyksen puute. Neuvostohallituksen lähettämät joukot murskasivat kapinan valtaamalla varuskuntasaaren 17. maaliskuuta, jolloin kapinalliset joutuivat pakenemaan Suomeen. Petritšenko ja muut johtajat pakenivat ensimmäisinä Suomenlahden jään yli autolla, tuhannet muut seurasivat perässä jalkaisin.
Pjotr Sokolov Sokolov kilpaili vuoden 1912 kesäolympialaisissa Venäjän jalkapallojoukkueessa. Hän voitti Venäjän mestaruuden jalkapallossa Pietarin Unitas-joukkueessa vuonna 1912. Ensimmäisen maailmansodan aikana Sokolov kävi Pietarhovin koulun, josta hän valmistui vuonna 1917. Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen hän ei hyväksynyt Neuvostoliiton järjestelmää. Hänestä tuli kiihkeä monarkisti. Sokolov lähetettiin Suomeen, missä hän yritti kamppailla bolševikkien valtaa vastaan. Suomen valtiollisen poliisin mukaan hän toimi vuonna 1917 sotilaallisen tiedustelun alalla Tornio (Perämeren) alueella. Iso-Britannian tiedustelupalvelu palkkasi hänet vakoojaksi. Vuosina 1918-1922 hän työskenteli Britannian tiedustelupalvelun alaisena. Yhteistoimintaa johti kuuluisa Paul Dukes. 
Hän asui alkaen 1919 Terijoella, jossa alueen toimintaa johti Nicholas Bunakov. Kronstadtin kapinan aikana maaliskuussa 1921 kuljetti jauhoja Terijoelta Kronstadtiin.
Eino Rahja Eino Rahja syntyi Kronstadtissa pietarinsuomalaisen työläisen perheeseen. Hänen isänsä oli Kalajoelta kotoisin ollut Aapo Mikonpoika Rahja (1848–1902) ja äiti Katarina Matintytär Sjöberg (s. 1848). Perheessä oli yhteensä yhdeksän lasta, joista kaksi vanhinta ehti syntymään Kalajoella, ennen kuin perhe muutti pysyvästi Pietariin vuonna 1876. Aapo Rahja työskenteli Pietarissa ja Kronstadtissa rautatieläisenä, konepajalla sekä kirvesmiehenä, kunnes kuoli työtapaturman johdosta Pietarissa helmikuussa 1902. Tämän jälkeen perheen elatus jäi 16-vuotiaan Einon ja hänen kaksi vuotta nuoremman veljensä Jukan harteille. Perheen neljä vanhinta tytärtä olivat kaikki kuolleet Pietarissa jo ennen kymmenettä ikävuottaan. Kahdesta muusta veljestä Eemil (s. 1883) oli työkyvytön reumatismin vuoksi ja vanhin veli Jaakko puolestaan oli jo perustanut oman perheen.
Janne Muusari Janne Muusari (ent "Linnavaara", 20. huhtikuuta 1886 Kronstadt, Venäjä – 24. syyskuuta 1966) oli suomalainen kuvittaja ja taidemaalari.
Oktjabrskaja revoljutsija Vuodesta 1954 alusta käytettiin koulutukseen. Se poistettiin palveluksesta 1956 ja romutettiin 1959. Sen ilmatorjuntatykit ja ankkurit ovat muistomerkissä puistossa Kronstadtissa.
Marat (taistelulaiva) Brittien hyökkäys Kronstadtia vastaan oli niin vaikuttava, että Suomikin ryhtyi hankkimaan moottoritorpedoveneitä Suomen sisällissodassa saamiensa venäläisten alusten lisäksi.
Kronstadtin pakolaiset Suomeen paenneiden joukossa olivat myös kapinan johtaja Stepan Petritšenko ja kommunistien propagandassa johtajaksi väitetty kenraalimajuri Aleksandr Kozlowsky.
Kronstadtin kapina Mihail Kalinin tuli neuvottelemaan matruusien kanssa. Neuvotteluaikaa käytettiin noin 100 000 sotilaan armeijan kokoamiseen. Joukon kokoamiseen käytettiin myös pakkoa.
Kalevala (korvetti) Osasto lähti paluumatkalle Venäjälle elokuussa 1864, ja se palasi Itämerelle Kronstadtiin vuonna 1865. Venäjän laivaston alusrekisteristä "Kalevala" poistettiin vuonna 1872.
Novgorodin tasavalta Novgorod ei voinut Lyypekin kauppaneuvotteluissa taata saksalaisten kauppiaiden turvallisuutta Koiviston itäpuolelle sen kuuluessa Karjalalle, vaan ainoastaan nykyiselle Kronstadtin saarelle asti (Retusaari).
Stepan Petritšenko Maailmansotien välisenä aikana Petritšenkon tiedetään tehneen yhteistyötä valkoisten emigranttien järjestöjen kanssa ja osallistuneen vakoiluun Neuvostoliittoa vastaan. Vakooja Pjotr Sokolov oli ottanut Petritšenkoon yhteyttä välittömästi Kronstadtin kapinan kukistumisen jälkeen maaliskuussa 1921 ja houkutellut tämän värväämään Kronstadtin pakolaisia ”Pietarin taistelujärjestöksi” kutsuttuun maanalaiseen antibolševistiseen organisaatioon. Suomen Etsivä Keskuspoliisi toisaalta epäili Petritšenkon olleen yhteydessä myös Neuvosto-Venäjän salaiseen poliisiin GPU:hun ja lopulta hänen arveltiin opportunistisesti tekevän yhteistyötä kenen tahansa kanssa, jolta oli saatavissa rahallista tukea. Vuosien varrella hänen kerrottiin esiintyneen vuoroin sekä neuvostojärjestelmän tukijana että sen vastustajana. Vakoiluepäilyjen vuoksi kertaalleen vapaaksi päässyt Petritšenko pidätettiin uudelleen toukokuussa 1922 ja passitettiin Viipurin lääninvankilaan, mistä hänet siirrettiin kesällä Oulun lääninvankilaan. Hänet vapautettiin valvonnan alaisena ja määrättiin asumaan Oulun läänin alueella, mahdollisimman kaukana itärajasta.
Tallinnan evakuointi Suomalaiset miinalaivat "Ruotsinsalmi" ja "Riilahti" laskivat kesäkuun 29. ja 30. päivän välisenä yönä 200 merimiinaa Jumindan niemen pohjoispuolelle Tallinna–Kronstadt-laivareitille. Tätä miinoitetta saksalaiset ja suomalaiset miinalaivat kasvattivat vähitellen seuraavien viikkojen aikana niin, että siinä oli lopulta lähes 1 800 miinaa ja 800 raivausestettä Jumindan niemen ja Kalbådagrundin matalikon välisellä alueella. Miinalaivat "Ruotsinsalmi" ja "Riilahti" laskivat 16.–20. elokuuta vielä 696 miinaa ja sata raivausestettä. Miinalaiva "Miina" laski 28. elokuuta Kalbådagrundin eteläpuolelle 24 miinan miinoitteen. Saksalaisten laskuoperaatiot Jumindan sulkuun tapahtuivat 1.–20. heinäkuuta (832 miinaa ja 671 raivausestettä) sekä 8.–26. elokuuta (673 miinaa ja 636 raivausestettä). Varsinaisen Jumindan miinakentän lisäksi laskettiin toistakymmentä pientä, 5–40 miinaa sisältänyttä miinakenttää Jumindan ja Kronstadtin välisille vesialueille.
S/S Kronoborg Kronoborg luovutettiin vuonna 1945 sotakorvauksena Neuvostoliittoon. Se sai uuden nimen "Kronstadt" ja oli liikenteessä vuoteen 1970 saakka, jolloin se myytiin romutettavaksi Espanjaan.
Kronstadt Laivastotukikohdan matruusit, jotka olivat vuonna 1917 tukeneet Venäjän Lokakuun vallankumousta, nousivat kapinaan Leninin johtamaa bolševikkihallitusta vastaan; kapinan kukistuttua monet kapinalliset pakenivat saarelta Suomeen.
Hans Kalm Kalm kutsuttiin asepalvelukseen heinäkuussa 1914. Oranienbaumin sotakoulussa hän saavutti vänrikin arvon. Komennukset veivät häntä Kronstadtiin, Hatsinaan ja lopulta rintamalle, ensin esikuntatehtäviin ja sitten komppanianpäälliköksi.
Suursaaren taistelu (1788) Taistelun jälkeen laivastot vetäytyivät korjaamaan kärsimiään vahinkoja, venäläiset Kronstadtiin ja Tallinnaan, ruotsalaiset Suomenlinnaan. Sekä venäläiset että ruotsalaiset katsoivat voittaneensa taistelun ja juhlivat voittoa.
Venäjän keisarikunnan laivasto 1703–1723 Baltian laivaston tukikohta sijaitsi Pietarissa, sittemmin Kronstadtissa. Aluksi Vladimirski Prikaz oli laivanvalmistuksen johdossa. Myöhemmin tehtävä annettiin Admiralteiski Prikazille.
Marat (taistelulaiva) Kronstadtin neuvostoliittolaiset taistelulaivat vaikuttivat osaltaan Suomessa myös laivastolain säätämiseen vuonna 1927 sekä panssarilaivojen "Ilmarinen" ja "Väinämöinen" hankkimiseen 1930-luvulla rannikkotykistöön perustuvan rannikkopuolustuksen tueksi.
Johannes Kronstadtilainen Pyhä Johannes Kronstadtilainen, oikealta nimeltään "Ioann Iljitš Sergijev" (19. lokakuuta 1829 Sura, Arkangelin lääni – 20. joulukuuta 1908 Kronstadt) oli Venäjällä vaikuttanut seurakuntapappi.
Aleksandr Kozlowsky Kozlowsky oli ennen Venäjän vallankumousta sotilasinsinööriteknikko ja Venäjän rannikkotykistön eversti. Hän aloitti upseerinuransa vänrikkinä vuonna 1883 ja yleni vuoteen 1904 mennessä everstiksi. Hän toimi vuodesta 1912 alkaen tykistöprikaatin komentajana ja vuodesta 1916 armeijakunnan tykistön tarkastajana. Kozlowsky erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1917, mutta hänet kutsuttiin tästä huolimatta Kornilovin kapinaa selvitellesseen tutkintakomissioon ja hän sai ylennyksen kenraalimajuriksi . Vuonna 1918 Kozlowsky palveli puna-armeijassa kenraali Dmitri Parskin esikunnassa ja sen jälkeen Kronstadtissa puolustusesikunnan tykistöpäällikkönä sekä varuskunnan puolustusneuvoston jäsenenä. Bolševikkien valtaa vastutaneen merisotilaiden kapinan puhjettua maaliskuussa 1921 myös varuskuntasaaren upseerit asettuivat tukemaan sitä. Kozlowskylla ei tiettävästi ollut merkittävää roolia tapahtumissa, mutta bolševikit väittivät juuri hänen johtavan vastavallankumouksellista kapinaa. Bolševikkien kannalta oli edullisempaa esittää asia siten, että kapina olisi ollut ”tsaarin kenraalin” johtama. Kozlowsky oli Kronstadtin korkea-arvoisin upseeri ja päätyi syntipukiksi.
Fabian Gottlieb von Bellingshausen Fabian Gottlieb von Bellingshausen (myös , Faddei Faddejevitš Bellingsgauzen; 20. syyskuuta 1778 Saarenmaa – 25. tammikuuta 1852 Kronstadt) oli venäläinen tutkimusmatkailija. Hän syntyi Saarenmaalla baltiansaksalaiseen perheeseen.
FS Marceau (1887) Alus vieraili laivaston mukana Kronstadtissa, jossa tsaari Aleksanteri III tarkasti aluksen. Paluumatkalla laivasto pysähtyi Spitheadissä, jossa kuningatar Victoria vieraili aluksella. Ranskaan palattuaan alus siirrettiin Välimeren laivueeseen.
Kronstadt Linnoituksen vanha osa koostui kolmesta bastionista ja niitä yhdistävästä muurista. Saarelle rakennettiin myös oma telakka ja kanavia. Venäjän sodat Ranskan, Britannian ja Ruotsin kanssa edistivät linnoituksen kehittämistä edelleen Pietarin suojaksi Itämereltä.
Carl Fredrik Pöndinen Carl Fredrik Pöndinen, nimi alkuaan "Kalle Pöntinen" (18. tammikuuta 1849 Kronstadt, Venäjä – 7. heinäkuuta 1928 Porrassalmi, Mikkelin maalaiskunta) oli suomalainen Mikkelissä vaikuttanut tukkukauppias, laivanvarustaja ja kauppaneuvos.
Fabian Gottlieb von Bellingshausen Bellingshausen jatkoi tsaarin palveluksessa. Hän taisteli Venäjän–Turkin sodassa vuosina 1828–1829 Venäjän keisarikunnan laivaston palveluksessa ja saavutti amiraalin arvon. Hänestä tuli vuonna 1839 Kronstadtin sotilaskuvernööri.
Robert Wirén Robert Reinhold Wirén (; 6. tammikuuta 1857 Novgorod – 14. maaliskuuta 1917 Pietari) oli suomalaista sukua ollut Venäjän laivaston amiraali, joka toimi Kronstadtin laivastotukikohdan komentajana 1909–1917. Hänet surmattiin helmikuun vallankumouksen yhteydessä.
FS Montcalm (1900) Jo ennen koeajojen päättymistä alus kuljetti presidentti Émile Loubetin Neuvostoliittoon. Alus saapui Kronstadtiin 20. toukokuuta 1902 ja aluksen kannella tarjottiin 23. toukokuuta lounas tsaari Nikolai II:lle.
Rannikkosotilaskoti Venäläiset evakuoivat Hangon tukikohdan meritse Kronstadtiin joulukuun alussa 1941 ja suomalaisten joukkojen ottaessa miinoitetun ja ansoitetun Hangon haltuunsa tulivat myös sotilaskodit ensimmäisten joukkojen mukana takaisin Hankoon sijoittuen entisille toimipaikoilleen.
Talvisodan merisotatoimet Alkuperäisinä tukikohtinaan laivasto käytti miinoilla suojattuja Kronstadtia, jossa sijaitsi laivaston johtoesikunta, ja Laukkaanlahtea. Osa voimista oli siirretty aluksi Viroon ja Latviaan. Neuvostoliiton laivaston vahvuus oli Suomen merivoimiin verrattuna täysin ylivoimainen Suomenlahdella.
Lydia Koidula Lydia Koidula (24. joulukuuta 1843 Vana-Vändra – 11. elokuuta 1886 Kronstadt), oik. Lydia Emilie Florentine Jannsen, myöh. Michelson, oli virolainen kirjailija ja Viron kansallisrunoilija. Hän oli lisäksi virolaisen sanomalehtityön uranuurtaja.
Ivar Gulin Gulin oli Henkivartioväen Ismailovskin rykmentin vänrikkinä 1877 ja hän otti osaa Venäjän-Turkin sotaan 1877–1878, Hänet siirrettiin alikapteenina 1. Uudenmaan suomalaiseen tarkk’ampujapataljoonaan 1880 ja hän oli rintamaosaston adjutanttina Suomen sotilaspiirin viraston Suomen sotaväen esikunnassa 1881–1886 yleten kapteeniksi 1883. Gulin oli sitten 1. Uudenmaan suomalaisen tarkk’ampujapataljoonan 3. komppanian päällikkönä 1886–1895, 8. Viipurin suomalaisen tarkk’ampujapataljoonan taloudenhoitajana, pataljoonan vt. komentajana sekä pataljoonan nuorempana esiupseerina 1895–1896 ja 3. Vaasan suomalaisen tarkk’ampujapataljoonan nuorempana esiupseerina ja pataljoonan taloudenhoitana 1896–1902. Gulin ylennettin everstiluutnantiksi 1896. Hän oli 3. pataljoonan komentajana 89. Belomorskin (Sorokan) jalkaväkirykmentissä Tallinnassa 1902–1904, 89. reservipataljoonan komentajana Novgorodin kuvernementissä 1904–1905, 1. Kronstadtin linnoitusjalkaväkipataljoonan komentajana 1905–1907 ja viimeksi 1. Kronstadtin linnoitusjalkaväkirykmentin komentajana 1907–1908. Gulin erosi Venäjän armeijan palveluksesta kenraalimajuriksi ylennettynä vuonna 1908.
Gerdt Wrede Wreden vanhemmat olivat teollisuusmies Carl Gustaf Garibaldi Fabian (Carolus) Wrede af Elimä (1860–1927) ja Siri Maria Söderhjelm (1862–1933). Wrede valmistui agronomiksi. Hän osallistui Suomen sisällissotaan yhtenä ensimmäisistä valkoisten lentäjistä. Syksyllä 1918 hän kävi läpi 3,5 kuukautta kestäneen merilentäjän koulutuksen Saksan ilmavoimien ilmailukoulussa Liepajassa. Luutnantti Wrede nimitettiin kesäkuussa 1919 Koivistolla Karjalan kannaksella toimineen Ilmailuosasto III:n päälliköksi. Osastolla oli kolme saksalaisvalmisteista Friedrichshafen FF.33E -konetta joilla tehtiin pääasiassa Kronstadtin ympäristöön suuntautuneita tiedustelulentoja. Koivistolle saapui kesäkuun alussa 1919 kontra-amiraali Walter Cowanin johtama brittiläinen laivasto-osasto ja myöhemmin heinäkuussa lentotukialus HMS Vindictive toi Koivistolle RAF:n lento-osaston. Brittien kohteena oli Kronstadt ja siellä olleet Venäjän laivaston alukset. Hyökkäys- ja tiedustelutoimet näitä kohteita vastaan jatkuivat syksyyn 1919 saakka. Laivasto-osasto poistui Koiviston vesiltä joulukuussa 1919.
Salmin kapina 1831 Turun hovioikeus tuomitsi 148 kapinallista ankariin rangaistuksiin. Kapinallisista 93 sai kuolemantuomion, mutta keisari armahti heidät, ja he joutuivat pakkotöihin Siperiaan, Kronstadtiin tai Viaporiin. Lisäksi 20 sai työvankeutta, 21 raipparangaistuksen ja 14 vesileipärangaistuksen.
Štš-323 Alus vaurioitui 18. elokuuta 1942 ajettuaan miinaan partiomatkallaan Kronstadtista, minkä vuoksi se joutui palaamaan satamaan. Alus upposi 1. toukokuuta 1943 osuttuaan jälleen miinaan. Aluksen hylky nostettiin 1944, minkä jälkeen se romutettiin.
Aleksandr Gomelski Aleksandr Jakovlevitš Gomelski (, 18. tammikuuta 1928 Kronstadt – 16. elokuuta 2005 Moskova) oli venäläinen koripallovalmentaja. Hänellä oli merkittävä rooli maan koripallossa ja häntä kutsuttiinkin ”Venäjän koripallon kummisedäksi”. Gomelski kuoli vuonna 2005 pitkäaikaisen syövän jälkeen.
Aleksandr Kozlowsky Aleksandr Nikolajevitš Kozlowsky (, "Kozlovski"; 18. elokuuta 1864 Pietarin kuvernementti, Venäjä – 7. maaliskuuta 1940 Helsinki, Suomi) oli venäläinen kenraalimajuri, joka osallistui vuonna 1921 Kronstadtin kapinaan ja jota bolševikkien propagandassa väitettiin koko kapinan johtajaksi.
Mäkiluodon historia Syksyn edetessä Hangon vuokra-alueen ja Kronstadtin välisen meriliikenteen häirintä työllisti Mäkiluodon pattereita. Linnakkeen ohittaminen oli valoisaan aikaan liki mahdotonta, ja näin ollen vihollisen meriliikenne ajoittuikin lähinnä syksyn pimeneviin iltoihin ja yöhön.
Augustus Agar Kontra-amiraali Walter Cowan halusi Agarin osaston saapumisesta lähtien käyttää moottoritorpedoveneitä Kronstadtin suojassa olevia neuvostovenäläisiä aluksia vastaan. Hän toimitti Agarille kaksi torpedoa, joita Agarin MI6:lle tekemä tehtävän suorittaminen ei edellyttänyt.
Retusaari Retusaarella oli 1920-luvulle asti suomalaista asutusta, jonka luterilaiset muodostivat Kronstatin evankelis-luterilaisen seurakunnan, jonka Neuvostoliiton hallinto tuhosi 1930-luvulla. Nykyään toimintaa jatkaa Inkerin kirkon Pietarin rovastikuntaan kuuluva Kronstadtin Pyhän Elisabetin seurakunta.
Augustus Agar Harry Ferguson on esittänyt teorian, että Kronstadtiin tehdyillä hyökkäyksillä oli tarkoitus provosoida Neuvosto-Venäjä hyökkäämään rajan yli Suomeen ja vetää Suomi mukaan Venäjän sisällissotaan. Suunnitelman takana olisi ollut Britannian tiedustelupalvelu MI6, ja se olisi liittynyt Suomen valtionhoitajana toimineen Mannerheimin lähipiirin vallankaappaussuunnitelmiin.
Elokuun kansannousu Kansannousun menestys jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi. Vaikka se eteni pidemmälle kuin Tšeka oli odottanut, neuvostoviranomaisten vastareaktio oli nopea. Stalin häivytti kaikki epäilykset Georgian levottomuuksien merkityksistä Moskovassa yhdellä sanalla: "Kronstadt", jolla hän viittasi Kronstadtin kapinaan, laajaan mutta epäonnistuneeseen neuvostomerimiesten kapinaan vuonna 1921. Puna-armeijan lisäjoukkoja Semjon Pugatševin komennuksessa lähetettiin paikalle nopeasti, ja Georgian rannikko saarrettiin, jotta georgialaiset emigranttiryhmät eivät pääsisi maahan. Puna-armeijan ja Tšekan joukot hyökkäsivät ensimmäisiin kapinallisiin kaupunkeihin Länsi-Georgiassa – Tšiaturaan, Senakiin ja Abašaan – jo 29. elokuuta, ja onnistuivat karkottamaan kapinalliset metsiin ja vuorille 30. elokuuta mennessä. Puna-armeijan joukot käyttivät tykistöä ja ilmavoimia taistellessaan sissejä vastaan, mutta sissit onnistuivat edelleen vastustamaan puna-armeijaa erityisesti Gurian alueella. Guria oli useiden georgialaisten menševikkijohtajien kotipaikka ja sen vuoksi äärimmäisen epälojaali bolševikkeja kohtaan. Tbilisi, Batumi ja jotkut suuremmat kaupungit, joissa bolševikeilla oli enemmän valtaa, pysyivät hiljaisina, kuten myös Abhasia ja suurin osa etnisien vähemmistöjen asuttamista alueista.
Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue Menševikit saivat virallisesti koko VSDTP:n haltuunsa, kun bolševikkien ryhmä muuttui puolueeksi helmikuun vallankumouksen jälkeen toukokuussa 1917. Bolševikkien johtaman lokakuun vallankumouksen jälkeen sosiaalidemokraattien asema vaikeutui ja puolueen toiminta kiellettiin Kronstadtin kapinan jälkeen 1921.
Jaakko Rahja Jaakko Wilhelm Aaronpoika Rahja (; 13. tammikuuta 1872 Kalajoki – 22. helmikuuta 1926 Petroskoi) oli suomalainen rautatieläinen, joka osallistui Suomen sisällissotaan ja toimi myöhemmin puolue- ja hallintotehtävissä Neuvosto-Venäjällä. Hän oli Pietarin Kronstadtissa syntyneiden Eino Rahjan ja Jukka Rahjan veli.
Franz Albert Seyn Tämän jälkeen Seyn ja Borovitinov tuotiin junalla Pietariin, jossa heidät kuitenkin vapautettiin myöhemmin. Seyn anoi tuloksettomasti eläkettä sekä Suomen että Venäjän valtiolta. Seynin viimeisiä vaiheita ei tunneta tarkkaan, mutta tiettävästi bolševikit murhasivat hänet Pietarissa tai Kronstadtissa kesällä 1918, mahdollisesti hukuttamalla Suomenlahteen.
Optinen lennätin Vuoden 1800 paikkeilla Chappe-lennättimen kaltainen järjestelmä rakennettiin Englannissa. Lennätin yhdisti amiraliteetin tärkeisiin satamiin. Venäläiset rakensivat pian optisen lennättimen Pietarista Kronstadtiin ja Pietarista Varsovaan. Vielä 1830-luvulla Preussi rakensi optisen lennätinlinjan Berliinistä Trieriin.
Eero Nelimarkka Eero Aleksander Nelimarkka (10. lokakuuta 1891 Vaasa – 27. marraskuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hänet tunnetaan parhaiten pohjalaista lakeusmaalauksista mutta hän tuotti myös muotokuvia ajan vaikuttajista, perheenjäsenistään sekä pohjalaisten tupien emännistä ja isännistä. Kuva-aiheisiin lukeutuu myös interiöörejä, asetelmia sekä kaupunkikuvaelmia. Eero Nelimarkka oli Eero Järnefeltin oppilas. Hän avioitui Saima Alaviitalan kanssa vuonna 1918. Pariskunnalla oli neljä lasta. Vuonna 1956 hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla, ja professorin arvonimen Nelimarkka sai vuonna 1966.
Eero Nelimarkka Suomen sisällissodan aikana Nelimarkka asui Vaasassa. Hänen veljensä kaatui Oulun valloituksessa. Eero Nelimarkka avioitui 31.12.1918 alahärmäläisen Saima Alaviitalan kanssa. Heille syntyi neljä lasta, joista Esko Tuomas Nelimarkka (1925–1997) jatkoi isänsä jäljillä taidemaalarina ja pohjalaisten lakeuksien kuvaajana. Myös Eero Jaakko Nelimarkka (1919–1941) tunnettiin taitavana maalarina ennen kaatumistaan jatkosodassa. Pariskunnan ainoa tytär Katri Helena Lindholm (1921–1983) opiskeli isänsä tapaan taideteollisessa oppilaitoksessa. Juha Antti Elias Nelimarkka (1923–1990) opiskeli diplomi-insinööriksi ja perusti myöhemmin Metsoon yhdistyneen Neles Oy:n 1956.
Tuomas Nelimarkka Esko Tuomas Nelimarkka (s. 1925 Helsinki – 22. heinäkuuta 1997) oli suomalainen taidemaalari ja kuvataiteilija. Hän opiskeli Vapaassa Taidekoulussa, Suomen Taideakatemian koulussa sekä ulkomailla Tukholmassa, Pariisissa ja Antwerpenissä. Nelimarkan ensimmäinen näyttely oli Helsingissä vuonna 1945. Hän sai Belgian hallituksen stipendin vuonna 1955. Nelimarkan isä oli taidemaalari Eero Nelimarkka.
Eero Nelimarkka Nelimarkka hylkäsi haaveet leipurin ammatista täysin vuonna 1911 ja ryhtyi tavoittelemaan uraa päätoimisena taiteilijana. Gallen-Kallelan neuvosta hän lähti vuoden 1912 alusta opiskelemaan vuodeksi Pariisiin. Matka katettiin lainarahoin, eikä nuori taiteilija osannut lainkaan ranskaa. Matkatoverina hänellä oli saksalainen kuvanveistäjä Wilhelm Lehmbruck, jonka avulla hän sai hotellihuoneen. Ruotsalaisten taiteilijoiden avulla hän löysi työhuoneen ja ilmoittautui oppilaaksi vapaaseen akatemiaan Rue Grande Chaumièreen. Nuori taiteilija palasi jo samana vuonna takaisin Helsinkiin ja sai paikan Eero Järnefeltin oppilaana Yliopiston piirustussalilta. Hän opiskeli Helsingissä vuosina 1912–1914 ja asui Larin-Kyöstin kanssa Oulunkylässä. Pariisissa Nelimarkkaan olivat tehneet lähtemättömän vaikutuksen Puvis de Chavannesin "Köyhä kalastaja" ja P. Sebastian Luxemburgin museossa sekä Louvressa Botticellin freskofragmentit.
Riitta Nelimarkka Helsingin kaupungin taidemuseo HAMin näyttelyn yhteydessä dokumenttielokuva "Eero Nelimarkka – per aspera ad astra" (18 min., 2017). Elokuva on valittu ehdolle Euroopan kulttuuriperintöpalkinnon 2018 saajaksi. Vuodesta 2018 Kiasman tukisäätion hallituksessa. Aleksis Kivi seuran kunniajäsenyys 2016. Riitta Nelimarkalle on myönnetty Ranskan Arts et Lettres -ritarikunnan upseerimerkki vuonna 2016. Aleksis Kiven seura palkitsi Riitta Nelimarkan kunniajäsenyydellä keväällä 2016. Riitta Nelimarkka on Euuroopan kulttuurisäätiön Suomen osaston EKSOn valtuuston jäsen vuodesta 2015. Nelimarkka on kutsuttu European Museum Academyn jäseneksi 2014. Suomen Animaatioklinikka myönsi vuonna 2014 Riitta Nelimarkalle arvonimen "Animaation sankari" ansiokkaasta toiminnasta animaatioelokuvan saralla.. Nelimarkalle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 2008. Hän oli Vuoden munkkalainen 2003. Hän on saanut lukuisia palkintoja kansainvälisillä festivaaleilla, muun muassa Bolognassa 1990 ja 1992 ja Brnossa 1992, Hyvän Tiedon Omenan, 1992–2008, pääpalkinnon elokuvajuhlilla Jerevanissa 2011, juryn erikoispalkinnon lastenelokuvafestivaalilla Giffonissa, Italiassa 1980, sekä Risto Jarva -palkinnon 1985. Nelimarkalle on myönnetty myös Kirjavaliot 1983, Jussi-kunniakirja 1979, Kalevala-seuran nuorten palkinto 1975, Kritiikin Kannukset 1974, elokuvan Valtionpalkinto 1972, Elokuvan laatupalkinto 1972, 1973 ja 1979, sekä useita taideapurahoja, muun muassa Kulttuurirahastosta.
Eero Nelimarkka Eero Nelimarkka oli Pohjalaisen Taiteilijaliiton perustaja- sekä kunniajäsen.
Neles Lahjakas diplomi-insinööri Antti Nelimarkka (1923-1990), taidemaalari Eero Nelimarkan poika, oli yhtiön pääomistaja, ja sen vähemmistöosakkaina olivat Nelimarkan vaimo Kerttu sekä Eino Santasalo, jonka kanssa Nelimarkka oli jo 16 vuotta aiemmin vuonna 1940 perustanut myös E. Santasalo Oy:n (nykyisin Moventas Gears Oy).
Eero Nelimarkka Kansakoulun käytyään Nelimarkka haaveili opintojen jatkamisesta lyseossa mutta varojen uupuessa hän päätyi sokerileipurin oppiin. Hän teki kisällinäytteensä 15-vuotiaana, saaden "sällin" paperit "Waasan tehdas ja käsityöläisyhdistykseltä" 10.6.1907. Valmistumisen yhteydessä hän sai myös apurahan ulkomaista opintomatkaa varten ja vesivärit sekä erillisen kehotuksen jatkaa piirustus- ja maalausharrastustaan. Nelimarkka jäljensi kouluaikanaan japanilaisia ja kiinalaisia piirroksia. Hänen ensimmäinen opintomatkansa kohdistui Tukholmaan, jossa viipyi kahdeksan kuukautta. Matkan aikana Nelimarkka tutustui Carl Larssonin maalauksiin kiinnostuen enemmän taidemaalarin ammatista. Hän palasi Suomeen vuonna 1908, mutta saatuaan potkut vaasalaisesta leipomosta hän lähti nopeasti Lyypekkiin täydentämään sokerileipurin opintojaan. Tällä matkalla hän viipyi puoli vuotta. Sokerileipurin opintojen ohella hän alkoi opetella koristemaalariksi, harjaantuen aluksi ootraamaan huonekaluja. Palattuaan Suomeen Nelimarkka ryhtyi jatkamaan taidemaalarin opintojaan. Alkuun hän asui veljensä Paavo Nelimarkan luona Heinolassa, jonka yhteiskoulun piirustuksen opettajana toimi taidemaalari Bruno Hahl. Hahl kannusti nuorta Nelimarkkaa lähtemään Helsinkiin. Hän sai työpaikan Löfströmin leipomossa ja kirjoittautui iltaoppilaaksi Taideteollisuuskeskuskouluun. Opettajina toimivat siihen aikaan Werner von Hausen ja Sigfrid Keinänen. Nelimarkkaa ei hyväksytty Taideyhdistyksen piirustuskouluun, sillä hän ei ollut suorittanut opintoja lyseossa.
Eero Nelimarkka Vuonna 1928 Nelimarkka osti tontin Alajärven, Pekkolan kylästä ja rakennutti paikalle mansardikattoisen huvilan, jonka perusosa valmistui 1932. Vuonna 1940 hän rakennutti Alahärmään itselleen pienen maalausmajan. Tässä vaiheessa Nelimarkka ryhtyi erikoistumaan Etelä-Pohjanmaan ja sen ihmisten kuvaamiseen. Jalmari Ruokokosken kehotuksesta Nelimarkka osallistui tohtori Thorsten Renvallin Lapin jääkäripataljoonan mukana Petsamon taisteluihin saaden ansioistaan VR 4. kunniamerkin.
Riitta Nelimarkka Riitta Nelimarkka on professori Eero Nelimarkan pojantytär ja Neles Oy:n perustajan DI Antti Nelimarkan tytär. Dekkarikirjailija Max Seeck on Riitta Nelimarkan nuorin poika. Hän on naimisissa Jaakko Seeckin kanssa ja heillä on kolme poikaa sekä neljä lastenlasta.
Eero Nelimarkka Nelimarkka vietti urastaan yli 10 vuotta ulkomailla. Hänen ensimmäiset ulkomaannäyttelynsä olivat vuonna 1917 Moskovassa ja viimeisimmät Kiinassa vuonna 1958. Opinto- ja näyttelymatkat veivät taiteilijan Yhdysvaltoihin asti. Lukuisia Nelimarkan teoksia on ulkomaisessa omistuksessa, sillä paljon maailmalla matkannut taiteilija myi osan töistään paikan päällä heti niiden valmistumisen jälkeen.
Alajärvi Toinen tunnettu vaikuttaja Alajärvellä oli taidemaalari Eero Nelimarkka, joka oli myös kotoisin Alajärveltä. Pohjalaisen maiseman ja elämänmuodon kuvaaja Nelimarkka rakensi jo 1930-luvun alussa ateljeenhuvilan Kivikkoon ja vuonna 1964 avattiin Nelimarkka-museo Alajärven länsipuolella, paikalle, jossa taiteilijan isoisä oli syntynyt.
Eero Nelimarkka Vuonna 1945 perustettiin Nelimarkka-Rahasto säätiö. Säätiön muita perustajia olivat muun muassa professori J. A. Hollo, Ragnar Ekelund, Sulho Ranta, Ludvig Wennervirta, sekä hänen poikansa DI Antti Nelimarkka. Rahaston tehtävänä on vaalia taiteilijan tuotantoa ja elämäntyötä, sekä tukea suomalaista kuvataidetta keräämällä taidetta. Taiteilija lahjoitti säätiölle 22 teosta, jonka turvin oli mahdollista ostaa taiteilijan isän kotitila ja kunnostaa siihen kuuluvat rakennukset. Vuonna 1964 kivinavetan paikalle rakennutettiin Hilding Ekelundin piirtämä Nelimarkka-museo, johon sijoitettiin Nelimarkka-rahaston keräämät taidekokoelmat. Museon piirissä toimii edelleen taiteilijaresidenssi, sekä järjestetään taidekursseja. Säätiön kokoelmiin kuuluu muun muassa Viggo Wallensköldin, Teemu Mäen ja Kimmo Kaivannon taidetta. Nelimarkka-Rahaston säätiön pitkäaikainen puheenjohtaja on Antti Nelimarkan tytär taiteen tohtori Riitta Nelimarkka.
Eero Nelimarkka Aloittaessaan taiteilijana 1910-luvulla Nelimarkka lukeutui modernistiseen Marraskuun ryhmään. Hänen debyyttinäyttelynsä oli Helsingissä vuonna 1913. Nelimarkan töissä on nähtävissä jälkiä paitsi kubismista, myös varhaisesta impressionismista. Alkutaipaleen muoto- ja värikokeilujen jälkeen Nelimarkka suuntautui pohjalaisen lakeuden kuvaamiseen. Lakeusaiheissa on nähtävissä Marraskuun ryhmälle ominainen niukka värinkäyttö ja askeettinen sommittelu. Hän on myös toteuttanut Iin kirkon sekä Vaasan ja Laihian rukoushuoneen alttaritaulut sekä Skibotnin ja Yykeän kirkkojen alttaritaulut Norjassa.
Eero Nelimarkka Nelimarkka teki taiteellisen läpimurtonsa vuoden 1916 jälkeen Helsingissä. Hänen teoksensa määriteltiin "lyyriseksi marraskuulaiseksi". Vuonna 1919 Nelimarkka lähti kuriiripassilla Lontoon kautta toiselle Pariisin matkalleen ja opiskeli Akadémie Modernessa noin kuukauden ajan fauvisteihin kuuluneen Othon Frieszin oppilaana. Hän opiskeli myös Académie Julianissa sekä taiteilija André Lhoten akatemiassa. 1920 luvun alussa tehtiin Nelimarkan aloitteesta huomattava päätös: Suomen Taiteilijaseuran pöytäkirjat, mitkä siihen saakka oli kirjoitettu ruotsinkielellä, voitiin - sihteeristä riippuen - kirjoittaa myös suomeksi. Nelimarkka joutui myös olemaan Takaharjun keuhkotautiparantolassa 1920 luvulla.
Nelimarkka-museo Nelimarkka-museo on Alajärvellä Pekkolanniemellä sijaitseva Etelä-Pohjanmaan aluetaidemuseo. Sen tilat sijaitsevat taiteilijaprofessori Eero Nelimarkan isän kotitilan alueella. Museorakennuksen on suunnitellut Hilding Ekelund ja sen avajaisjuhla oli kesällä 1964.
Museo ja Nelimarkan huvila on luokiteltu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Neiti Kekäläinen Eero Nelimarkka yhdisti taiteessaan modernin ilmauksen kansalliseen aiheeseen tavalla, josta taidetta tunteva yleisö piti. Hänen tuotantonsa aiheistoa oli etenkin pohjalainen maisema ja mielentila.Timo Huusko: Eero Nelimarkka: Neiti Kekäläinen. Teoksessa Ateneum- opas. Toim. Timo Huusko, 2007, s.86.
Eero Nelimarkka Vuonna 1928 hän kävi Pariisissa ja Italiassa ja vuonna 1934 Brysselissä.
Eero Nelimarkka Nelimarkka syntyi kahdeksanlapsisen perheen kuopukseksi Vaasassa vaivaistaloon. Taiteilijan vanhemmat Maria ja Erkki Nelimarkka olivat kotoisin Alajärveltä, jossa suvut olivat eläneet jo 1700-luvulta lähtien. Suku oli musikaalinen, perheenisä Erkki lauloi ja soitti viulua. Äidin isä oli ammatiltaan hääsoittaja. Perhe oli siirtynyt paremman toimeentulon toivossa ensin Helsinkiin ja asettunut sen jälkeen Vaasaan. Erkki oli syvästi uskonnollinen ja teki oletettavasti saarnamatkoja. Hän toimi räätälinä ja kuoli Vaasassa mielisairaalassa Eeron ollessa 9-vuotias. Kuoleman myötä perhe muutti köyhäintalosta kaupungin vuokra-asuntoon. Heillä oli omaisuutenaan ainoastaan tyhjä kaappi, pyöreä kaksiosainen pöytä, lavitsa ja leveä sänky.
Vaasan rantapuisto (Nelimarkka) Eero Nelimarkka vietti osan kesästä 1917 Vaasassa veljensä luona, jonka puistossa tämä "Vaasan rantapuistomaisema" -työ syntyi.On sanottu, että Nelimarkan puukuvat ovat kuvia rinnakkain kasvavista puuyksilöistä eikä niinkään kuvia maisemista. Tämä siksi, että niissä huomio kiinnittyy ensisijaisesti puihin. Maalauksen keskiössä ovat elävät puut. Ne ovat kallellaan, suoria, vänkyröitä, paksuja tai ohuita. Nelimarkka myös pelkisti väripintoja enemmän ja käytti värejä niukemmin 1910-luvun loppupuolen töissään kuin muulloin. Hänen tiedetään ihailleen Helene Schjerfbeckiä, jonka taidetta tämä tyyli hieman muistuttaa.
Vaasan rantapuisto (Nelimarkka) Vaasan rantapuisto on taiteilija Eero Nelimarkan öljyvärityö kankaalle vuodelta 1917. Teos on kooltaan 47×46 cm. Se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Lauri Saari (taiteilija) Saari sai myönteistä julkisuutta näyttelyistään Turussa 1946 ja Helsingissä 1948. Taiteilijan viimeistä edellisenä elinvuotenaan 1952 hänen maalauksensa ”Auringonlasku” hyväksyttiin Kuvataidejärjestöjen liiton vuosinäyttelyyn ja sijoitettiin ripustuksessa samalle seinälle Tyko Sallisen ja Eero Nelimarkan teosten keskelle.
Erkki Tanttu Erkki Tanttu palkittiin vuonna 1933 Kalevala-seuran maalauskilpailussa. Vuonna 1944 hän sai I palkinnon Aleksis Kiven teosten kuvituskilpailussa. STG grafiikkakilpailussa Tanttu palkittiin vuosina 1944, 1946, 1952 ja 1966. Rudolf Koivu -säätiön palkinnon hän sai vuosina 1952, 1956, 1967 ja 1969. Helsingin kaupungin grafiikkakilpailussa Erkki Tanttu sai II palkinnon vuonna 1956 ja I palkinnon vuonna 1959. Vuonna 1971 Tanttu sai Suomen kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon ja Wihurin säätiön tunnustuspalkinnon. Erkki Tanttu on saanut Mikael Agricola -mitalin ja Pro Finlandia -mitalin vuonna 1955. Professorin arvonimen hän sai 1972 ja valtion taiteilijaeläkkeen vuonna 1970.
Neiti Kekäläinen Neiti Kekäläinen on taiteilija Eero Nelimarkan (1891-1977) öljyvärein kankaalle maalaama teos, 65,5×45,5 cm, vuodelta 1916. Ateneumin taidemuseo osti sen kokoelmiinsa vuonna 1968.
Eero Kemilä Eero Kemilä on suomalainen luontovalokuvaaja ja -kirjailija. Vuonna 1990 hän sai Veikko Huovisen palkinnon. Kemilä on kuulunut Vuoden luontokuva -kilpailun palkintotuomaristoon. Hän asuu Vaalassa.
Talontie Eero Nelimarkka maalasi "Talontie"-maalauksen Alahärmässä, jossa hänen puolisonsa kotitalo sijaitsi. 1910-luvun loppupuolella hän maalasi siellä monia töitä, joiden aiheena olivat tuvansisustat ja maalaistalojen pihapiirit rakennuksineen. Nelimarkka maalasi tähän "Talontie"- maalauksen maisemaan kotiin päin kävelevän naisen. Tämä oli hänen tapansa monta kertaa. Ihmisten koteihin liittyviin maalauksiinsa hän sijoitti usein kotiaskareita suorittavan naisen, ulko- tai sisätiloihin, kuin kertomaan tasaisesta elämästä siellä.
Kymmenen käskyä (vuoden 1956 elokuva) Vuonna 1957 elokuva sai parhaiden erikoistehosteiden Oscar-palkinnon ja oli ehdolla myös kuuden muun Oscar-palkinnon saajaksi. Vuonna 1960 se sai "Fotogramas de Plata" -palkinnon parhaimmast ulkomaalaistesta näyttelijästä.
Juhani Palmu Palmu osti vuonna 1998 Kapteeninkadulla sijainneen helsinkiläisen Strindbergin taidesalongin irtaimistoineen ja arkistoineen. Siellä hän esitteli omien töidensä ohella muun muassa Eero Nelimarkan kirjeitä. Palmu sulki toistaiseksi Strindbergin gallerian kuten myös Aleksanterinkadun toimipisteensä kesäkuussa 2007.
Neiti Kekäläinen "Neiti Kekäläinen" on taiteilijan ja runoilija Larin-Kyöstin taloudenhoitajasta maalattu taulu Oulunkylästä. Tämä taloudenhoitaja edusti taiteilijalle hänen suosimansa pohjalaistaiteen naisen hyveitä: ahkeruutta, vaatimattomuutta ja juurevuutta. Eero Nelimarkan käyttämät ääriviivojen pehmeydet ja pinnan ehjät värikentät tulevat esille tässäkin maalauksessa. Hän tutustui Pariisissa ollessaan, minne hän läksi vuonna 1912, Nabis-ryhmään, jolta hän oppi näitä käytäntöjä. Hillittyä väriskaalaa noudattavat pinnat luovat kuitenkin litteän tilavaikutelman tähän maalaukseen. Itse asiassa jo nuorempana ollessaan käsityöläiskoulun iltakursseilla Vaasassa, hän jäljensi japanilaisten puupiirrosten jäljennöksiä. Hän ihaili näiden taidokasta sommittelua ja värejä. Katsotaan, että Nelimarkan rakenteellinen tyyli pohjaa pitkälti näihin käsityöläiskoulun vuosiin.
Talontie Talontie on taiteilija Eero Nelimarkan öljyvärityö kankaalle vuodelta 1919. Tämä, kooltaan 50,5×65,5 cm, maalaus kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Neles Neles on suomalainen prosessiteollisuuden venttiilien tuotemerkki, joka juontaa juurensa Antti Nelimarkan ja Eino Santasalon vuonna 1956 perustamaan yritykseen Neles Oy. Nykyisin Neles on Metso Oyj:n Flow Control -liiketoiminta-alueen venttiilien ja niiden säätölaitteiden tuotemerkki.
Simo Kuntsi Vaasan suomalaisessa lyseossa Kuntsin piirustuksenopettaja, taiteilija Toivo Talvi sai Simo-pojan vanhempiensa tavoin kiinnostumaan kuvataiteesta. Kotiin hankittiin muun muassa Pekka Halosen, Akseli Gallen-Kallelan, Helene Schjerfbeckin, Vilho Sjöströmin, Alvar Cawénin, Antti Favénin, Magnus Enckellin ja Jalmari Ruokokosken töitä. Paikalliset taiteilijat kuten Eemu Myntti, Frans Hiivanainen, Einari Uusikylä, Eero Nelimarkka, Matti Annala, Frans Hautala ja Emil Danielsson kävivät Kuntsien ja muiden varakkaiden vaasalaisperheiden kodeissa kaupittelemassa töitään, ja Simo sai olla isän mukana valitsemassa teoksia.
Uusasiallisuus Suomessa uusasiallisuus ei ollut vaikuttava taidesuuntaus. Uusklassismista ja uusasiallisuudesta vaikutteita saivat muun muassa taidemaalarit Carl Wargh (vanhempi), Eero Nelimarkka, Erkki Kulovesi, Wäinö Kamppuri, Yrjö Ollila ja Lennart Segerstråle.
Ihmiset suviyössä (vuoden 1948 elokuva) "Ihmiset suviyössä" kuvattiin Hauholla. Kuvauksesta vastaa Eino Heino. Elokuvan lempivänä pääparina ovat Eila Pehkosen tulkitsema Helka ja Matti Oraviston tulkitsema Arvid. Suurimman huomion on saanut Martti Katajiston vahvoin vedoin näyttelemä tukkilainen Nokia (homo)seksuaalisessa tyydyttämättömyydessään ja uhossaan. Katajisto sai vuonna 1949 suorituksestaan Jussi-palkinnon. Mettälän Santraa tulkitsevan Kaisu Leppänen, kuten myös Syrjämäen Jalmaria tulkitseva Eero Roine, saivat tulkinnoistaan niin ikään Jussi-palkinnon. "Ihmiset suviyössä" sai myös parhaan käsikirjoituksen palkinnon. Kaikkiaan se sai puolet vuonna 1949 jaetuista Jussi-palkinnoista. Elokuvan ensiesitys oli Riihimäellä. Suuremmissa kaupungeissa se sai ensi-iltansa kuusi päivää myöhemmin, 15. lokakuuta 1948. Elokuva on esitetty usein televisiossa, ensimmäisen kerran 4. toukokuuta 1963.
Eero Koskimies Eero Kaarlo Juhani Koskimies (vuoteen 1909 Forsman; 22. heinäkuuta 1897 Sääksmäki – 21. syyskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen alttoviulutaiteilija ja sovittaja. Hän soitti viulua Helsingin kaupunginorkesterissa vuosina 1917–1925 sekä viulua ja alttoviulua Radio-orkesterissa vuosina 1927–1957. Hän johti Polyteknikkojen orkesteria sekä opetti mm. Helsingin musiikkiopistossa. Koskimies sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1956.
Koli Koli iskoistui suomalaisten mieliin 1800- ja 1900-luvun taitteessa, kun siellä vierailivat Eero Järnefelt, Juhani Aho, Pekka Halonen, I. K. Inha ja Jean Sibelius. Siitä ei ole varmuutta, kuka vuosisadan vaihteen taiteilijoista ehdotti ensimmäisenä Kolilla käyntiä. Heillä oli kuitenkin kaikilla läheinen yhteys Järnefeltiin ja Sibeliukseen. Järnefelt kävi vuonna 1892 Kolilla perheystävänsä Juhani Ahon ja tämän nuoren puolisonsa Venny Soldan-Brofeldtin kanssa. Järnefeltin ystävä Sibelius yöpyi samana vuonna Pielisen toisella rannalla ja Järnefeltin ja Sibeliuksen ystävä I. K. Inha otti seuraavana vuonna ensimmäiset valokuvansa Kolilla. Myöhemmin Järnefelt ja Inha sekä Järnefelt ja Sibelius kävivät yhdessä Kolilla. Lisäksi Järnefeltin oppilas Eero Nelimarkka maalasi useita Koli-kuvia 1920-luvulla.
Eero Hiironen Hänet tunnetaan muun muassa vesiaiheisista teräsveistoksistaan. Professorin arvonimi Hiiroselle myönnettiin vuonna 1990, ja 2003 hän sai Suomi-palkinnon. Hiironen perusti vuonna 1974 Ähtärissä sijaitsevan Pirkanpohjan Taidekeskuksen.
Riitta Nelimarkka Riitta Leena Nelimarkka (oik. Nelimarkka-Seeck; s. 6. heinäkuuta 1948 Helsingissä) on suomalainen kuvataiteilija, kirjailija ja animaatio-elokuvaohjaaja. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 2008.
Ilona Jokinen Jokinen sai yhdessä Asta Lötjösen kanssa jaetun Eero Rantalan rahaston toisen palkinnon Erkki Melartin -kamarimusiikkikilpailuiden lied-duo-sarjassa vuonna 2004.
Petsamo Retkikunta koostui neljästä 16 miehen vahvuisesta komppaniasta, 13 miehen konekivääriosastosta sekä Laitisen 12 ratsumiehestä. Lisäksi retkikuntaan kuului huoltojoukkoja parikymmentä henkeä, mukaan lukien kuusi keittäjätärtä. Tunnettuja osallistujia olivat taidemaalarit Eero Nelimarkka sekä Jalmari Ruokokoski ja hänen rouvansa Saima Ruokokoski.
Riitta Nelimarkka Riitta Nelimarkan väitösteos "Self portrait, Elisen väitöskirja, Variaation variaatio" (2000) käsitteli luovuuden problematiikkaa suhteessa 1800-luvun filosofeihin kuten Arthur Schopenhaueriin ja Sören Kierkegaardiin sekä suhteessa hänen omiin teoksiinsa. Teos sai painatusluvan, ja vastaväittäjät puolsivat hyväksymistä. Taideteollisen korkeakoulun tutkintoneuvosto kuitenkin hylkäsi työn marraskuussa 2000. Nelimarkka vaati arvovaltaisten professorien tukemana oikaisua ja tutkintolautakunta kumosi neuvoston tekemän päätöksen. Väitöskirja hyväksyttiin helmikuussa 2001.
Taiteen väärentäminen Suomessa useimmin väärennettyihin taiteilijoihin kuuluvat Ivan Aivazovski, Ilja Repin, Albert Edelfelt, Konstantin Korovin, Helene Schjerfbeck, Eero Järnefelt, Akseli Gallen-Kallela, Hugo Simberg, Eero Nelimarkka, Onni Oja, Unto Koistinen, Nikolai Lehto, Elvi Maarni, Aimo Kanerva, Reidar Särestöniemi ja Ilkka Lammi. Luettelossa on paljon venäläisiä taiteilijoita, sillä heidän teoksiaan on Suomessa myyty paljon. Maalausten ja veistosten ohella esimerkiksi Timo Sarpanevan lasiteoksia on väärennetty, vieläpä enemmän kuin niitä alun perin 1950-luvulla valmistettiin.
Koli Sibeliuksen uskotaan saaneen vaikutteita Kolin-matkastaan neljänteen sinfoniaansa. Järnefeltin jälkeen ehkä tunnetuin Koli-maisema on puolestaan Pekka Halosen "Koli". Heidän jälkeensäkin useat taiteilijat ovat saaneet inspiraatiota Kolin maisemista, muun muassa Järnefeltin oppilaat Väinö Hämäläinen, Alf Danning ja Eero Nelimarkka.
Ira Levin Levinin ensimmäinen romaani "Suudelma ennen kuolemaa" (1953) sai erinomaisen vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta ja hän sai vuonna 1954 Edgar-palkinnon parhaasta romaanista. Romaani on tehty kahdesti elokuvaksi, vuonna 1956 ja 1991.
Einari Uusikylä Eemu Myntti, Eero Nelimarkka ja Einari Uusikylä olivat lapsuudenystäviä ja pitivät yhteyttä läpi elämänsä: He kirjoittelivat toisilleen kirjeitä ja kävivät kahviloissa pitkiä keskusteluja taiteesta ja elämästä. Ehkä paras osoitus heidän ystävyydestään ovat lukuisat heidän toisistaan maalaamat muotokuvat. Kolmikkoa voidaan kutsua suomalaisen modernismin varhaiskauden tulenkantajiksi.
Eero Palviainen Battalian ensilevy sai vuoden 1998 Janne-palkinnon.
Josep Llorens i Artigas Llorens palkittiin vuonna 1956 Guggenheim-palkinnolla ja vuonna 1971 hän sai espanjalaisen taiteiden kultamitalin. Llorens kuoli Barcelonassa 1980.
Timo Sarpaneva Sarpaneva sai lukuisia palkintoja ja kansainvälisiä tunnustuksia ja palkintoja, muun muassa Lunning-palkinnon 1956. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1958. Sarpaneva sai professorin arvonimen vuonna 1976. Taideteollisen korkeakoulun kunniatohtoriksi hänet nimettiin 1993.
Eero Ojanen (säveltäjä) Ojanen opiskeli 1960-luvulla Pentti Koskimiehen johdolla. Hän toimi jo tuolloin muun muassa Pekka Pöyryn yhtyeissä sekä Otto Donner Treatment -kokoonpanossa. Hän sai vuonna 1969 Suomen jazzliiton Yrjö-palkinnon.
Discophon Ab Discophon Oy perustettiin Suomeen vuonna 1956 edustamaan amerikkalaista RCA -levymerkkiä. Toiminta sai vauhtia, kun vuonna 1958 Mosse Vikstedt tuli Musiikki-Fazerilta hoitamaan yhtiötä. Hän tuli toimitusjohtajaksi vuonna 1969 ja jäi eläkkeelle vuonna 1984. Vikstedtin uraan mahtui monia tunnettuja kiinnityksiä kuten Lasse Mårtenson, Carola, Eero ja Jussi, Konsta Jylhä sekä Hullujussi.