mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Ristin Johannes Pyhän Ristin Johannes syntyi nimellä Juan de Yepes y Alvarez Hontoverossa, Avilassa, Espanjassa John de Yepesin ja Catherine Alvarezin perheen nuorimmaksi lapseksi 24. kesäkuuta 1542. Hänen isänsä kuoli lapsen ollessa vasta kolmivuotias ja hänen isoveljensä Luis kuoli myös kaksi vuotta sen jälkeen, mahdollisesti aliravitsemuksesta, jolloin hänen äitinsä ja vanhin pojista pystyivät vaivoin huolehtimaan välttämättömistä toimeentuloista. Pyhä Johannes opiskeli lapsena köyhille ja orpoutuneille lapsille tarkoitetussa sisäoppilaitoksessa ja 18-vuoden ikäisenä jesuiittojen oppilaitoksessa Medina del Campossa, jossa hän opiskeli humanistisia tieteitä, retoriikkaa ja klassisia kieliä 3 vuotta. Vuonna 1563 hän liittyi karmeliittoihin maallikkoveljenä, jotka huomattuaan hänen poikkeukselliset kykynsä vihkivät hänet papiksi, joksi hän valmistui vuonna 1567 ja hän harkitsi myös liittymistä kartusiaaneihin. Mies tapasi kuitenkin myös myöhemmin pyhimykseksi julistun pyhän Avilan Teresan, joka suostutteli hänet pysymään karmeliittasääntökunnassa ja auttamaan itseään miesluostarin perustamisessa. Pyhä Teresa halusi myös muokata karmeliittasääntökuntaa ja pyhä Johannes perustikin ensimmäisen paljasjalkakarmeliittaluostarin vuonna 1569 Durueloon. Vuonna 1572 pyhimys siirtyi Avilaan pyhän Teresan pyynnöstä ruveta hänen ripittäjäkseen ja hengelliseksi opastajakseen, missä hän viipyi vuoteen 1577 saakka. Myöhään vuonna 1577 pyhää Johannesta käskettiin jättämään hänen luostarinsa Avilassa, mutta koska hänen reformityönsä oli paavillisen nuntiuksen hyväksymä ja koska nuntiuksen hyväksyntä oli käskyä korkeampi auktoriteetti, pyhimys ei totellut sitä, vaan päätti jäädä. Vuoden 1577 joulukuun 3. päivän yönä hänet otettiin vangiksi ja vietiin Toledoon, jossa hän kärsi yli yhdeksän kuukautta vangittuna ahtaaseen selliin, mutta pääsi lopulta pakenemaan vuoden 1578 elokuussa ja meni pyhän Teresan nunnien luo sekä vietti kuusi viikkoa sairaalassa toipuakseen. Vuonna 1580 paavi Gregorius XIII tunnusti paljasjalkakarmeliitat alunperin pyhän paavi Pius V:n tekemän hyväksynnän lisäksi ja tunnusti eron paljasjalka- ja alkuperäisten karmeliittojen välillä. Pyhä Ristin Johannes sairastui 1591 ihovaivaan, joka kehittyi infektioksi ja kuoli 14. joulukuuta 1591.
Pyhä Johannes I Pyhä Johannes I (k. 526) oli paavina 13. elokuuta 523 – 18. toukokuuta 526. Hän oli kotoisin Toscanasta, ja nousi paavin istuimelle vasta hyvin vanhana ja hauraana. Teoderik Suuri, Ostrogoottien kuningas hallitsi Italiaa asuen Ravennassa. Teoderik epäili paavin vehkeilevän Bysantin keisari Justinus I:n kanssa, ja heitätti tämän tyrmään, jossa paavi kuoli nälkään ja hoidon puutteeseen.
Johannes Damaskolainen Pyhä Johannes Damaskolainen (, , ; siviilinimeltään Yuhanna ibn Mansur ibn Sarjun noin 676 – 5. joulukuuta 749) oli melkiitteihin kuulunut munkki ja pappi. Hän syntyi ja kasvoi Damaskoksessa, mutta kuoli todennäköisesti Mar Saban luostarissa, Jerusalemista kaakkoon. Hän oli syyrialaista sukua, mutta hän oli saanut klassisen hellenistisen kasvatuksen. Hän toimi nuoruudessaan Umaijadien kalifin virkamiehenä, mutta lähti luostariin. Hänet lasketaan usein kirkkoisien joukkoon.
Johannes Brost Brost osallistui keväällä 2017 Ruotsin "Tanssii tähtien kanssa" -ohjelmaan. Hän kuoli syöpään tammikuussa 2018.
Johannes Brassart Vuonna 1432 Brassart lähti Baseliin ja vuonna 1445 jälleen Liègeen. Hän kuoli vuonna 1455, ilmeisesti lokakuussa.
Johannes Bengs Bengs oli naimisissa Edla Maran kanssa. He avioituivat vuonna 1900. Bengs kuoli lokakuussa 1936, 59 vuoden iässä.
Isidore Egyptiläinen Pyhä Isidore Egyptiläinen (myös Isidore Alexandrialainen; kuollut 404) oli egyptiläinen aavikkoerakko joka vastusti areiolaisuutta, tuki pyhää Athanasiusta, oli areiolaisten vainoama ja pyhän Johannes Khrysostomoksen ystävä. Lisäksi hän oli pappi ja askeetti, yli tuhannen munkin hengellinen isä, eli pyhästi ja kuoli korkeassa iässä. Hän piti sairaalaa pyhiinvaeltajille Aleksandriassa, mutta pyhä Hieronymys syytti häntä origenismista, jonka jälkeen hän meni Konstantinopololiin ja ystävystyi pyhän Johannes Khrysostomoksen kanssa.
Orhan I Orhan, Orhan Gazi tai Orkhan (kuoli 1361) oli juuri syntyneen Osmannien valtakunnan (silloin Osmanlin heimo) toinen bey (päällikkö) vuodesta 1324 vuoteen 1359. Orhan valloitti suurimman osaa läntistä Anatoliaa ja otti osaa hajoavan Bysantin poliittiseen myrskyyn menemällä naimisiin Theodoran, Johannes VI Kantakuzenoksen tyttären, keisari Johannes V Palaiologoksen holhoojan, kanssa. Avioliiton hintana Orhan auttoi Kantakuzenosta syrjäyttämään Johannes V:n ja hänen sijaishallitsijansa valtaistuimelta. Vuonna 1354 Orhanin poika Suleiman Pašša (Süleyman Paşa), miehitti Gallipolin, jonka sen kreikkalaiset asukkaat olivat hylänneet maanjäristyksen jälkeen, ja loi täten reitin Osmanneille manner-Eurooppaan.
Johannes Armenialainen Johannes osallistui Ad Decimumin taisteluun vandaalisodan aikana syyskuussa 533 ja hänen osastonsa tappoi vandaalikuningas Gelimerin veljen Ammataksen. Trikamaronin taistelussa joulukuussa 533 Johannes komensi roomalaisten keskustaa ja taistelun jälkeen Belisarius lähetti hänet 200 miehen kanssa ajamaan takaa pakenevaa Gelimeriä. Viisi päivää myöhemmin hän melkein onnistui vangitsemaan Gelimerin, kun hän yhtäkkiä kuoli metsästysonnettomuudessa: eräs Uliaris, yksi Belisariuksen avustajista, oli juovuksissaan ampunut nuolen kohti lintua, mutta se osuikin Johanneksen kaulaan haavoittaen häntä kuolettavasti. Ennen kuolemaansa hän toivoi, ettei Uliarista rangaistaisi mitenkään. Tutkimuksen jälkeen todettiin, että tapahtuma oli puhdas vahinko, ja Uliariksen teko annettiin hänelle anteeksi.
Hölmö nuori sydän "Episodi"-elokuvajulkaisun Susanna Karhapään mukaan Itä-Helsingin lähiömaisemat lieveilmiöineen nousevat elokuvassa selvemmin esiin kuin elokuvassa "Tyttö nimeltä Varpu", jossa päähenkilön asuinpaikka oli sama. Hänestä Vilhusen ja Kirsikka Saaren yhteistyö toimii elokuvassa yhtä hyvin kuin Oscar-ehdokkuuden saaneessa lyhytelokuvassa "Pitääkö mun kaikki hoitaa?".
Johannes Kääpiö Pyhä Johannes Kääpiö (myös Johannes Colobus, Johannes Kolobos, Johannes Pieni, Johannes Lyhyt tai Yoannis Pi Kolobos; ; ; 339 Basta, Egypti – 405 Quolzum-vuori) oli pappi, erakko ja pyhimys. Hän on yksi juhlistetuimmista egyptiläisistä yksineläjistä. Mies syntyi köyhään, mutta hurskaaseen perheeseen, eli 18-vuotiaasta eteenpäin itse kaivamassaan maanalaisessa luolassa Sketen autiomaalla, oli pyhän Poemen ja pyhän Ammoeksen hengellinen oppilas ja toimi itse pyhän Arseniuksen hengellisenä opettajana. Pyhimyksen kerrotaan kastelleen maahan iskettyä keppiä hengellisen ohjaajansa käskystä ja kolmen vuoden päästä keppi kasvoi hedelmää. Hän pakeni berberien invaasiota noin vuonna 395 Sketestä Quolzum-vuorelle vuosiksi erakoksi ja kuoli siellä luonnollisista syistä, sekä hänen kehonsa vietiin takaisin Sketen autiomaahan vuonna 515. Hän eli seuraavien 6 paavien hallintokausien aikana: pyhä Julius I (337-352), Liberius (352-366), pyhä Damasus I (366-384), pyhä Siricius (384-399), pyhä Anastasius I (399-401) ja pyhä Innocentius I (401-417). Miehen viimeisten sanojen kerrotaan olleen: ”En ole koskaan seurannut omaa tahtoani, enkä ole opettanut muille mitä en ensin itse ole harjoittanut.” Hänen muistopäiväänsä vietetään 17. lokakuuta.
Johannes Ockeghem Josquin des Prez ja monet hollantilaiset säveltäjät saivat vaikutteita Ockeghemin musiikista. Hänen ekspressiivistä musiikkiaan tunnettiin ympäri Eurooppaa. Ockeghemin messu, Missa prolationum, joka koostuu ainoastaan mittauskaanoneista, sekä Missa cuiusvis toni, joka on suunniteltu esitettäväksi missä tahansa moodissa, kuuluvat 1400-luvun kuuluisimpiin teoksiin. Kun Ockeghem kuoli, des Prez sävelsi motetin La déploration de la mort de Johannes Ockeghem kunnioittaakseen hänen muistoaan.
Ilmari Halttunen Ilmari Johannes Halttunen (30. elokuuta 1894 Keuruu – 28. maaliskuuta 1918 Messukylä) oli suomalainen mestarihiihtäjä, joka kuoli vuoden 1918 sisällissodassa.
Johannes Strijdom Strijdom kuoli Kapkaupungissa 24. elokuuta 1958. Etelä-Afrikassa on vielä useita hänelle omistettuja monumentteja ja hänen talonsa Nylstroomissa (nykyisin Modimolle) on museoitu.
Johannes Askolin Askolin solmi toisen avioliittonsa tammikuussa 1879. Toinen vaimo oli vaasalainen kaunotar Berta Johansson (s. 25. helmikuuta 1856). Pari sai vuonna 1881 pojan, joka kuoli alle vuoden ikäisenä. Berta oli tuhlaavainen ja vietti juhlia aviomiehen hoitaessa liiketoimiaan. Talvella 1883 Berta Askolin palvelusväen mukaan karkasi venäläisen upseerin kanssa Venäjälle, eikä koskaan palannut. Johannes Askolin anoi erivapautta uuteen avioliittoon, kun viranomaisasiat oli selvitetty.
Johannes XII Johanneksella oli myrskyisä suhde Otto I Suuren kanssa. Otto auttoi paavia pitämään Kirkkovaltion hallussaan, josta kiitokseksi paavi kruunasi hänet keisariksi vuonna 962, mistä voidaan katsoa syntyneen Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta. Vuonna 963 keisari järjesti synodin syrjäyttämään Johanneksen ja nostamaan paaviksi Leo VIII:n. Päätös julistettiin myöhemmin laittomaksi ja Leo VIII:n tämä kausi vastapaaviudeksi. Johannes XII kuoli vuonna 964 ja Leosta tuli myöhemmin myös laillinen paavi.
Nikaian keisarikunta Johanneksen poika Theodoros II Laskaris puolusti alueitaan bulgaareja vastaan, jotka hyökkäsivät Traakiaan. Epeiros kapinoi ja liittoutui Sisilian kuninkaan Manfredin kanssa. Theodoros kuoli vuonna 1258, ennen kuin ehti tehdä asialle mitään. Theodorosta seurasi Johannes IV Laskaris, joka vielä oli lapsi, ja todellinen valta siirtyi kenraali Mikael Palaiologokselle. Mikael (VIII) julistautui Johannes IV:n hallitsijakumppaniksi vuonna 1259. Hän löi Epeiroksen ja Sisilian yhdistetyn hyökkäyksen. Hän löi myös latinalaisen Akaian ruhtinaskunnan.
Edvard Isto Kirkkoherra Granö lähti keväällä 1902 papiksi Siperiaan, jonne suomalaisia oli ensimmäisen sortokauden aikana karkotettu. Granö pyysi myös Istoa Siperiaan. Matka toteutui vasta kesällä 1905, kun Isto yhdessä Johannes Granön poikien Johannes Gabrielin ja Paavo Granön kanssa matkusti pastorin asuinpaikkaan Helsinki-nimiseen kylään Siperiassa. Isto sairastui Siperian matkallaan lavantautiin. Syksyllä 1905 hän palasi Suomeen ja pian paluunsa jälkeen kuoli keuhkokuumeeseen alle 40-vuotiaana.
Justinianus I Osa uudistuksista oli suorastaan haitallisia. Johannes ajoi läpi uudistuksen joka rajoitti keisarillista postilaitosta. Tämä sai seurauksia. Talonpojat olivat aikaisemmin pystyneet myymään viljaansa postilaitokselle, joka tarvitsi ruokaa hevosille. Nyt talonpojat eivät pystyneet myymään viljaansa, koska viljan kuljetus maitse oli yleensä erittäin kallista. Johanneksen yritykset karsia Belisariuksen vandaaleja vastaan suunnatun sotaretken menoja oli myös kostautua. Laivaston muonaan kuuluva leipä ei ollut tarpeeksi hyvin paistettua ja se pilaantui matkan aikana. Viisisataa sotilasta kuoli syötyä pilaantunutta ruokaa. Kova verotus ajoi talonpoikia kodeistaan. Suuri osa heistä muutti Konstantinopoliin. Johannes Lyydialainen kertoo Kappadokialaisen päästäneen lauman villipetoja, eli veronkerääjiä, Lyydian kimppuun. Pian Johannes olikin valtakunnan vihatuin mies.
Antti Hanninen Hanninen avioitui 18.6.1893 Helena Karvasen kanssa. Heille syntyi kolme lasta: Iivari vuonna 1896 (joka kuoli heti syntymän jälkeen), Selma 1897 ja Johannes 1899.
Quintillus Myös Quintilluksen kuolintavastakin on epäselvyyksiä. Erään tarinan mukaan hän teki itsemurhan avaamalla suonensa tai sitten antoi lääkärinsä avata ne. Myös hänen omat sotilaansa saattoivat surmata komentajansa, huomattuaan ettei heistä olisi vastusta Aurelianuksen armeijalle. "Historia Augustan" mukaan historioitsija Deksippos kirjoitti, että hän kuoli luonnollisesti. Tämä saattaa olla tottakin sillä Deksippos oli Quintilluksen aikalainen. Johannes Malalaksen mukaan hän kuoli keisarillisessa palatsissaan Roomassa eikä Aquileissa.
Mikael V Kun Mikael IV kuoli vuonna 1041, Mikael V:stä tuli Zoen uusi kanssahallitsija. Mikaelin valtaistuimelle nousun takana oli hänen setänsä Johannes, jonka Mikael kuitenkin pian karkotti luostariin. 18. huhtikuuta ja 19. huhtikuuta välisenä yönä hän määräsi myös Zoen karkotettavaksi. Kuullessaan tästä Konstantinopolin kansalaiset vihastuivat ja syrjäyttivät Mikaelin. Hänet sokeutettiin ja lähetettiin luostariin, missä hän kuoli 24. elokuuta 1042.
Luettelo Anne Frankiin liittyvistä henkilöistä Johannes Kleiman joutui keskitysleirille Hollantiin, mutta vapautui sieltä terveyssyistä. Hän kuoli vasta 30. tammikuuta 1959 työpöytänsä ääreen 63-vuotiaana.
Justinianus I Justinianus I eli Justinianus Suuri (; ; 11. toukokuuta 483 Tauresium – 13./14. marraskuuta 565) oli Itä-Rooman keisari 1. elokuuta 527 lähtien aina kuolemaansa saakka. Justinianuksen arvioidaan yleisesti kuuluvan myöhäisantiikin tai jopa koko keskiajan merkittävimpiin hallitsijoihin. Hänen merkittävimpänä saavutuksenaan pidetään Rooman lakien kokoelmaa, "Corpus Juris Civilis", joka oli tärkeä lakikokoelma Itä-Rooman keisarikunnalle vuosisatojen ajan ja joka loi pohjan useiden muiden Euroopan maiden lainsäädännölle. Justinianuksesta käytetään joskus lempinimeä "viimeinen roomalainen", sillä hän oli viimeinen äidinkielenään latinaa puhunut keisari ja valloitti Rooman kaupungin.
Rooman ja Kiinan väliset yhteydet Tang-dynastian aikaisissa (618–907) kiinalaisissa historiallisissa lähteissä mainitaan kauppiaita saapuneen "Fulin"-nimisestä maasta (拂菻), jolla tarkoitettiin Itä-Rooman keisarikuntaa. Ensimmäinen käynti tapahtui vuonna 643, kun Konstans II hallitsi Itä-Roomassa ja Taizong Kiinassa. Sekä "Jiu Tangshu" että "Xin Tangshu" käyttävät Konstans II:sta nimeä "Bo duo lì" (), joka johtuu nimestä "Konstantinos Pogonatos" (”Konsantinos Parrakas”). Kauppiaiden mainitaan lähteneen matkaan Zhengua-kauden (貞觀) 17. vuotena (643) ja tuoneen lahjoina punaista lasia ja sinisiä jalokiviä. Yule korostaa, että Yazdegerd III, sassanidien valtakunnan viimeinen hallitsija vuosina vuosina 632–651, lähetti diplomaatteja Kiinaan saadakseen apua keisari Taizongilta, jota pidettiin myös Keski-Aasian Ferganan hallitsijana, kun hän menetti Persian ydinalueet islamilaiselle kalifaatille. Kenties juuri hänen esimerkkinsä sai Bysantinkin lähettämään edustustonsa Kiinaan menetettyään Syyrian muslimeille. Tang-kauden kiinalaisissa lähteissä mainitaan myös, että sassanidiprinssi Peroz III (636–679) pakeni Kiinaan sen jälkeen, kun islamilainen kalifaatti oli valloittanut Persian.
Luettelo Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijoista Keskiajalla Saksan kuningas sai keisarin tittelin vasta paavin kruunauksella Roomassa. Matkan raskauden ja jopa vaarallisuuden vuoksi läheskään kaikki hallitsijat eivät hakeneet kruunausta, vaan jäivät Saksan kuninkaiksi. Vuonna 1508 Maksimilian I ilmoitti ottavansa "valitun keisarin" tittelin sen jälkeen kun yritys matkustaa kruunattavaksi Roomaan oli epäonnistunut. Hänen seuraajansa Kaarle V oli viimeinen Roomassa kruunattu keisari. Tämän jälkeen valtakunnan hallitsijat käyttivät vaaliruhtinaiden myöntämää "valitun keisarin" titteliä ilman Rooman kruunausta.Lännessä ei ollut keisaria vuodesta 924 vuoteen 962.
Rooman keisarikunta Rooman keisarikunta () oli muinainen laajoja alueita Välimeren ympäristössä hallinnut valtio. Keisariaika on yksi antiikin Rooman aikakausista: se alkoi vuonna 27 eaa. Rooman tasavallan kaatuessa ja jatkui vuoteen 395, kun valtakunta jakautui Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi; Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476, mutta Itä-Rooma jatkoi kukoistustaan Bysantin valtakuntana pitkälle keskiajalle.
Maksimilian I (keisari) Keskiajalla Saksan kuningas sai keisarin tittelin vasta paavin kruunauksella Roomassa. Matkan raskauden ja jopa vaarallisuuden vuoksi läheskään kaikki hallitsijat eivät hakeneet kruunausta, vaan jäivät Saksan kuninkaiksi. Vuonna 1508 Maksimilian I ilmoitti ottavansa ”valitun keisarin” tittelin sen jälkeen, kun yritys matkustaa kruunattavaksi Roomaan oli epäonnistunut. Hänen seuraajansa Kaarle V oli viimeinen Roomassa kruunattu keisari. Tämän jälkeen valtakunnan hallitsijat käyttivät vaaliruhtinaiden myöntämää ”valitun keisarin” titteliä ilman Rooman kruunausta.
Luettelo Saksan hallitsijoista Tämä on luettelo hallitsijoista jotka hallitsivat Saksan alueita Keski-Euroopassa. Luettelo alkaa Verdunin sopimuksen jälkeisestä ajasta, jolloin Frankkien valtakunta jaettiin kolmeen osaan. Luettelon ensimmäinen hallitsija on Itä-Francian kuningas Ludvig Saksalainen vuodesta 843 ja viimeinen hallitsija on Keisarillisen Saksan viimeinen keisari Vilhelm II, joka toimi Saksan keisarina vuoteen 1918 asti. Luettelossa on myös eri Saksan liittojen valtion päämiehiä sekä Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan saksalaisia keisareita.
Tsaari Venäjän hallitsijalle arvonimi otettiin Bysantista sen jälkeen, kun Venäjä julistautui kolmanneksi Roomaksi ja Itä-Rooman perinteen jatkajaksi.
Luettelo historiallisista valtioista Rooman valtakunta hajosi 400-luvulla itäiseen ja läntiseen osaan. Länsi-Rooman viimeinen keisari syrjäytettiin vuonna 476 ja tämän jälkeen Rooman perintöä jatkoi Itä-Rooma josta käytetään myös nimitystä Bysantti.
Moskovan Venäjä Moskovan Venäjän pääkaupunki sijaitsi sen keskuksessa, Moskovan Kremlissä. Maata hallitsi tsaari. Hallitsijan arvonimi otettiin Bysantista sen jälkeen kun Venäjä julistautui ”kolmanneksi Roomaksi” ja Itä-Rooman perinteen jatkajaksi.
Al-Harith Al-Harith ibn Jabalah (, itäroomalaisissa lähteissä Arethas ; k. noin 569) oli ghassanidien hallitsija noin vuosina 528–569. Hän oli Itä-Rooman liittolainen, ja toimi tärkeässä roolissa roomalaisten sodissa Persian sassanideja ja näiden arabivasalleja lakhmideja vastaan. Itä-Rooman keisari Justinianus I teki al-Harithista valtakunnan itäosien arabiliittolaisten ("foederati") johtajan ("fylarkhos") noin vuonna 528.
Flavius Orestes Flavius Orestes oli ylhäistä syntyperää. Hän toimi diplomaattina ja Rooman edustajana Attilan hovissa. Vuonna 475 Länsi-Rooman keisari Julius Nepos nimitti hänet magister militumiksi, asevoimien komentajaksi. Flavius Orestes kuitenkin petti Neposin ja valtasi foederati-joukkojen avulla Ravennan, joka oli tuolloin Länsi-Rooman hallintokeskus. Julius Nepos joutui pakenemaan Dalmatiaan.
Flavius Orestes nimitti poikansa Romuluksen Augustukseksi, ja tästä tuli Länsi-Rooman viimeinen keisari Romulus Augustus. Itä-Rooman keisari Zenon ja hänen kilpailijansa Basiliscus eivät kuitenkaan tunnustaneet vallankaappaajia. He eivät silti lähteneet sotimaan Flavius Orestesta vastaan, sillä Itä-Rooman sisällissota esti sen.
Paavius keskiajalla Gregorius Suuren aikana nykyisen Italian alue kuului Itä-Rooman valtakuntaan, jota hallitsi keisari. Paavi Gregorius tunnusti tämän ylivallan. Vihollisten uhatessa Rooman kaupunkia keisarista ei kuitenkaan ollut apua, joten olosuhteiden pakossa paavin oli neuvoteltava heidän kanssaan ja lahjottava heitä. Maallisen vallan heikkous siis pakotti – tai toisesta näkökulmasta katsottuna mahdollisti – hänet ottamaan vastuuta myös maallisesta hallinnosta Rooman lähiseuduilla: näillä toimillaan hän aloitti Kirkkovaltion rakentamisen Keski-Italiaan sekä verotusjärjestelyillään varmisti kirkon taloudellisen riippumattomuuden. Näin paavista tuli käytännössä Italian niemimaan maallinen hallitsija. Gregorius ymmärsi, ettei hänen kannattanut yrittääkään levittää ajatusta paavin uskonnollisesta ylimmästä vallasta itään, joten hän päätti keskittyä läntiseen Eurooppaan. Paavi Gregorius solmi tärkeitä suhteita Ranskan ja Espanjan hallitsijoihin sekä lähetti kotiluostarinsa johtajan ja neljäkymmentä munkkia Isoon-Britanniaan käännyttämään pakanoita. Gregorius esiintyikin lännessä kristittynä johtajana ja käskijänä sekä idässä keisarin uskollisena alamaisena.
Romulus Augustulus Romulus Augustulus tai Romulus Augustus (noin 460 – 507 tai myöhemmin) oli Länsi-Rooman viimeinen keisari. Hänen isänsä, hunni Attilan entinen sihteeri Orestes kohotti hänet valtaan 31. lokakuuta 475, kun oli ensin ajanut edellisen keisarin Julius Nepoksen Italiasta. Romulus oli tuolloin 14-vuotias, ja Orestes käytti poikaansa nukkehallitsijana. Itä-Rooman keisari ei koskaan tunnustanut hänen keisariuttaan. Tyytymättömien sotilaiden Italiaan kutsuma germaani Odovakar tappoi Oresteen ja syrjäytti Romuluksen syyskuun alussa vuonna 476. Romulus muutti huvilalle Napolin rannikolla ja nautti vuosittaista eläkettä. Odovakar jäi Italiaan kuninkaaksi muodollisesti Itä-Rooman keisarin vasallina. Hän palautti keisarin tunnusmerkit Itä-Roomaan.
Gladiaattori Gladiaattoritaistelut levisivät ensimmäisellä vuosisadalla eaa. myös Rooman valtakunnan itäisiin osiin, missä hellenististen kaupunkien hallitsijat pyrkivät niiden kautta osoittamaan lojaalisuuttaan Roomalle ja keisarille. Syyrian Antiokiassa ensimmäinen gladiaattorinäytäntö järjestettiin 166 eaa., ja kreikkalaiskaupunki Efesoksessa järjestettiin gladiaattoritaisteluita 69 eaa.
Diocletianus Seuraavan vuoden aikana Diocletianus vahvisti Itä-Rooman rajoja. Hän rekrytoi lisää sotilaita ja työnsi hyökkäävät sarmaatit kahden sotaretken aikana Tonavan pohjoispuolelle. Vuonna 287 hän solmi rauhan sassanidien kanssa. Rauhan myötä Armeniasta tuli Rooman alainen. Mesopotamian rajalle Diocletianus rakennutti linnoituksia. Omaksi pääkaupungikseen Diocletianus valitsi Nikomedian, joka sijaitsi Vähän-Aasian rannikolla, puolivälissä Tonavan ja Persian levottomilta rajaseuduilta. Vaikka Diocletianus olikin etupäässä Itä-Rooman hallitsija, sekaantui hän usein lännen asioihin. Hän neuvotteli virkaveljensä kanssa Illyrian ja Italian rajalla kahteen eri kertaan.
Julius Marcus Agrippa Julius Marcus Agrippa (27–100) eli Herodes Agrippa II oli Herodesten hallitsijasuvun viimeinen hallitsija. Hän toimi Chalkidan tetrarkkina 48–53 ja Batanean kuninkaana 53–100. Hän osallistui vuosina 66–73 Rooman puolella juutalaissotaan. Hän oli Herodes Agrippan poika ja Herodes Suuren lapsenlapsenlapsi ja syntyi Roomassa.
Muinainen Egypti Egyptin viimeinen ptolemaiossukuinen hallitsija oli kuningatar Kleopatra VII, joka hallitsi Egyptiä aina vuoteen 30 eaa. Tällöin roomalainen kenraali Octavianus valtasi Egyptin ja teki siitä Rooman provinssin, samalla vakiinnuttaen oman valtansa: hänestä tuli ensimmäinen Rooman keisareista, hallitsijanimeltään Augustus. Kleopatran itsemurhan myötä itsenäinen Egypti lakkasi olemasta.
Israelin toinen kuningaskunta Valtakunta ajautui sisällissotaan vuonna 67 eaa. kuningatar Aleksandran kuoleman jälkeen. Rooma puuttui sisällisotaan ja valloitti maan vuonna 63 eaa. Hasmonit saivat hallita aluettaan Rooman vasallina vuoteen 37 eaa. asti, jolloin viimeinen Hasmoni-hallitsija Antigonos surmattiin ja valtaan nousi roomalaisten asettama Herodes.
Julius Nepos Nepos pakeni Dalmatiaan jossa hän jatkoi hallitsemista keisarina. 4. syyskuuta 476 Odovakar valtasi Ravennan, tappoi Orestesin ja syrjäytti Romuluksen. Itä-Rooman keisari Zenon hyväksyi että Odovakar olisi Italian uusi hallitsija, arvonimeltään "dux" eli herttua. Näin Länsi-Rooman keisarius lakkasi.
Daqin Sui-dynastian keisari Yang (noin 604–618) olisi halunnut lähettää edustajansa Daqiniin, mikä kuitenkaan ei koskaan toteutunut.. Sen sijaan Kiinan Tang-dynastian keisari Taizongin hoviin saapui vuonna nimellä "Fulin" (拂菻) tunnetun valtakunnan eli Itä-Rooman lähetystö. 643 lähetystö valtakunnasta, joka Kiinassa tunnettiin nimellä "Fulin" (拂菻) ja joka selitti edustavansa "Bo duoli" (波多力) -nimistä hallitsijaa, joka ilmeisesti oli Itä-Rooman keisari Konstans II, joka tunnetaan myös nimellä Kōnstantinos Pogonatos, "Konstantinus Parrakas". Myöhemmin Fulinin eli Itä-Rooman lähetystöjä saapui Kiinaan Tang-dynastian aikana myös vuosina 667, 701 ja 719. Kiinalaisissa "Vanha Tangin kirja|Vanhassa]]" ja Uudessa Tangin kirjassa Fulin ja Daqin samastettiin.
Paaviuden historia Gregorius Suuren aikana nykyisen Italian alue kuului Itä-Rooman valtakuntaan, jota hallitsi keisari. Paavi Gregorius tunnusti keisarin ylivallan. Vihollisten uhatessa Rooman kaupunkia keisarista ei kuitenkaan ollut apua, joten olosuhteiden pakossa paavin oli neuvoteltava heidän kanssaan ja lahjottava heitä. Maallisen vallan heikkous siis pakotti – tai toisesta näkökulmasta katsottuna mahdollisti – hänet ottamaan vastuuta myös maallisesta hallinnosta Rooman lähiseuduilla: näillä toimillaan hän aloitti Kirkkovaltion rakentamisen Keski-Italiaan sekä verotusjärjestelyillään varmisti kirkon taloudellisen riippumattomuuden. Näin paavista tuli käytännössä Italian niemimaan maallinen hallitsija. Gregorius ymmärsi, ettei hänen kannattanut yrittääkään levittää ajatusta paavin uskonnollisesta ylimmästä vallasta itään, joten hän päätti keskittyä läntiseen Eurooppaan. Paavi Gregorius solmi tärkeitä suhteita Ranskan ja Espanjan hallitsijoihin sekä lähetti kotiluostarinsa johtajan ja neljäkymmentä munkkia Isoon-Britanniaan käännyttämään pakanoita. Gregorius esiintyikin lännessä kristittynä johtajana ja käskijänä sekä idässä keisarin uskollisena alamaisena.
Katolisen kirkon historia Gregorius Suuren aikana nykyisen Italian alue kuului Itä-Rooman valtakuntaan, jota hallitsi keisari. Paavi Gregorius tunnusti tämän ylivallan. Vihollisten uhatessa Rooman kaupunkia keisarista ei kuitenkaan ollut apua, joten olosuhteiden pakosta paavin oli neuvoteltava heidän kanssaan ja lahjottava heitä. Maallisen vallan heikkous siis pakotti – tai toisesta näkökulmasta katsottuna mahdollisti – hänet ottamaan vastuuta myös maallisesta hallinnosta Rooman lähiseuduilla. Näillä toimillaan hän aloitti Kirkkovaltion rakentamisen Keski-Italiaan sekä verotusjärjestelyillään varmisti kirkon taloudellisen riippumattomuuden. Näin paavista tuli käytännössä Italian niemimaan maallinen hallitsija. Gregorius ymmärsi, ettei hänen kannattanut yrittääkään levittää ajatusta paavin uskonnollisesta ylimmästä vallasta itään, joten hän päätti keskittyä läntiseen Eurooppaan. Paavi Gregorius solmi tärkeitä suhteita Ranskan ja Espanjan hallitsijoihin sekä lähetti kotiluostarinsa johtajan ja neljäkymmentä munkkia Isoon-Britanniaan käännyttämään pakanoita. Gregorius esiintyikin lännessä kristittynä johtajana ja käskijänä sekä idässä keisarin uskollisena alamaisena.
Tiibetin valtakunta Tiibetin valtakunta (tiibetiksi བོད་ཆེན་པོ) hallitsi 600- ja 800-luvuilla Keski- Itä- ja Etelä-Aasiassa. Valtakunnan imperiumin perusti Songtsän Gampo vuonna 618. Gampo oli valtakunnan ensimmäinen hallitsija. Valtakunta romahti 840-luvun sisällissodan tapahtumien myötä vuonna 842. Valtakunnan viimeinen hallitsija oli Langdarma vuosina 838-842.
Viitteet
Lähi-itä Persian suurvalta kesti noin kaksisataa vuotta, kunnes sen kukisti Makedonian hallitsija Aleksanteri Suuri. Hänen jälkeensä kreikkalainen kulttuuri levittäytyi laajalle Lähi-itään, ja monia alueen valtioita hallitsivat kreikkalaisperäiset hallitsijasuvut. Tämänaikaista kulttuurimuotoa sanotaan hellenismiksi. Viimeisellä vuosisadalla ennen ajanlaskumme alkua Rooman valtakunta valloitti koko Välimeren rannikon, ja muuta osaa Lähi-idästä hallitsi Parthia.
Euroopan historia Rooman valtakunta oli vuosina 235–275 jaa. tuhon partaalla. Tästä on käytetty nimitystä 200-luvun kriisi. Kriisikaudella Roomassa oli yli 35 eri hallitsijaa, joista useimmat kuitenkin kuolivat muutaman vuoden sisällä hallitsijaksi pääsystä. Ainoa poikkeus oli Claudius Gothicus, joka kuoli kulkutautiin. Germaanit ryöstelivät Roomaa, gootit voittivat hallitsija Deciuksen ja Persia nousi Rooman kilpailijaksi.
Keskiajan tiede Rooman perintöä jatkoi ennen kaikkea Itä-Rooma eli Bysantti. Bysantti erosi kulttuurillisesti monin tavoin Länsi-Euroopasta. Siinä missä lännessä puhuttiin latinaa tai siitä kehittyneitä romaanisia kieliä, idässä hallitsevana kielenä oli kreikka. Idässä hallitsijalla oli suuri valta uskonnon suhteen, mutta lännessä kirkolla ja valtakunnalla oli erilliset päämiehet, joskin he saattoivat olla hyvinkin läheisessä yhteistyössä. Antiikin perinnön vaikutus oli Bysantissa erittäin selvä.
Luettelo Bysantin keisareista Konstantinus Suuri yhdisti Rooman valtakunnan yhden hallitsijan alaiseksi ja perusti uuden pääkaupungin Konstantinopolin.Julianus Apostatan kuoleman jälkeen armeija valisti keisariksi Jovianuksen, joka oli keisarin henkivartioston komentaja.Jovianuksen kuoleman jälkeen Länsi-Rooman keisari Valentinianus I nimitti veljensä Valensin Itä-Rooman keisariksi.Kun Valens kuoli vuonna 378 nimitti Länsi-Rooman keisari Gratianus Theodosiuksen Itä-Rooman keisariksi. Theodosius oli viimeinen keisari joka hallitsi koko Rooman valtakuntaa. Hänen poikansa Arkadius ja Honorius jakoivat valtakunnan keskenään, tällä kertaa jaosta tuli lopullinen.Marcianuksen kuoleman jälkeen "magister militum" Aspar teki Leosta keisarin.Zenonin kuoleman jälkeen hänen vaimonsa Ariadne meni naimisiin Anastasioksen kanssa ja nimitti hänet keisariksi.Anastasioksen kuoleman jälkeen keisarillisen kaartin komentaja Justinus nousi keisariksi.Fokas kaappasi vallan Maurikiokselta vuonna 602.Herakleios kaappasi vallan Fokakselta vuonna 610.Leontios kaappasi vallan Justianianukselta ja pakotti tämän maanpakoon. Apsimaros kaappasi puolestaan vallan Leontiokselta ja hallitsi nimellä Tiberius III.Justinianus palasi maanpaosta vuonna 705 ja syrjäytti Tiberius III:n.Justinianus syrjäytettiin toisen kerran vuonna 711. Hänen seuraajakseen tuli armenialainen Filippikos.Filippikoksen kuoleman jälkeen hänen kirjurinsa Artemios nousi keisariksi nimellä Anastasios II.Anastasios syrjäytettiin ja hänen tilalleen nousi verojen kerääjän aikaisemmin toiminut Theodosios III.Anatolian teeman komentaja Leo syrjäytti Theodosius III:n ja perusti isaurialaisen eli syyrialaisen dynastian.Valtionvarainministeri Nikeforos syrjäytti Irenen ja nousi tämän jälkeen valtaistuimelle.Leo syrjäytti Mikeal I:n vuonna 813.Fryygian Amorionista kotoisin oleva Mikeal syrjäytti Leo V:n ja perusti amorionilainen eli fryygialaisen dynastian.
Isaak Komnenos syrjäytti Mikael VI:n ja perusti Komnenosten hallitsijasuvun. Isaak erosi kuitenkin virastaan, mutta Komnenoksen pääsivät valtaan uudelleen vuonna 1081.Mikael Pselloksen ansiosta uudeksi keisariksi nousi Konstantinos Dukas.
Maanpaossa Nikaiassa Latinalaisen keisarikunnan aikana.
Zenobia Egyptin sotaretken syy on jäänyt epäselväksi. Egyptin valtaus saattoi toteutua mahdollisesti vain osittain. Vaballathus esiintyy Aleksandriassa lyödyissä kolikoissa Aurelianuksen ohella vuodesta 270 eteenpäin, ja joistakin kreikkalaisista kirjoituksista voidaan päätellä, että häntä on pidetty Aurelianuksen kanssahallitsijana. Roolimallinsa Kleopatran mukaan Zenobia saattoi nyt julistautua Egyptin kuningattareksi. Zenobia tiesi Egyptin valtauksen tuottavan ongelmia Rooman kanssa, mutta hän ilmeisesti uskoi diplomaattisen ratkaisun mahdollisuuteen. Hän halusi ehkäpä tehdä yhteistyötä Rooman kanssa tasa-arvoisena kumppanina eikä niinkään alaisena. Idea ei ollut kokonaan ennenkuulumaton. Esimerkiksi Valerianus oli jakanut valtakunnan poikansa hallitsemaan länteen ja itsensä hallitsemaan itään. Rooman uusi hallitsija Aurelianus ei kuitenkaan ideaa hyväksynyt. Zenobian todellisia tarkoitusperiä epäiltiin ja Egypti oli valtakunnalle tärkeä ruoantuotantoalue. Aurelianus suuntasikin vuoden 271 lopulla armeijoineen itään kohti Zenobian alueita.
Bysantin valtakunta Erillinen Itä-Rooman hallintoalue syntyi, kun keisari Diocletianus jakoi Rooman valtakunnan kahtia vuonna 293. Syynä jakoon oli se, että laaja valtakunta oli käynyt vaikeaksi hallita. Diocletianus loi tetrarkia-järjestelmän, jossa oli kaksi keisaria ("augustus"), toinen lännessä ja toinen idässä, ja kummallakin nuorempi hallitsijakumppani eli "alikeisari" ("caesar").
Tämä vallanjako jatkui aina siihen asti, kun keisari Konstantinus Suuresta tuli koko valtakunnan hallitsija vuonna 324. Konstantinus valitsi uudeksi pääkaupungikseen Byzantionin kaupungin, Megaran entisen siirtokunnan, ja kaupungin uudeksi nimeksi tuli Konstantinopoli ("Konstantinoupolis", "Konstantinoksen kaupunki"). Kaupungin sijainti nähtiin strategisesti keskeisenä, koska siitä oli mahdollista pitää yhteyksiä sekä länteen että itään. Pääkaupungin siirron myötä Roomassa toimineet hallintoinstituutiot, kuten senaatti, siirrettiin sellaisinaan Konstantinopoliin. Samalla kaupungissa käynnistettiin lukuisia rakennusohjelmia ja se varustettiin vahvemmilla muureilla.
Venäjän hallitsijat Venäjän valtion juuret juontuvat viikinkiajalla syntyneestä Kiovan valtakunnasta, joka nousi mahtavimmaksi varjagien hallitsemista kaupunkilinnoituksista 800-luvun loppupuolella. Varjagien niin kutsuttu Rurikin dynastia hallitsi Venäjää yhtäjaksoisesti aina vuoteen 1598 asti. Tätä seuranneena 15 vuoden sekasortoisena aikakautena nähtiin vielä yksi varjagihallitsija, Vasili IV (1606–1610). Vuonna 1613 valtakunnankokous valitsi Venäjän tsaariksi Romanov-sukuisen Mikaelin. Romanovit hallitsivat Venäjää aina vuoden 1917 alkupuolelle. Samana vuonna valtaan nousi kommunistinen puolue ja vanha yhteiskuntajärjestys murtui, jonka jälkeen maan johtajia ei enää kutsuta hallitsijoiksi.
Keskiajalla venäläisten hallitsijoita kutsuttiin ruhtinaiksi ja suuriruhtinaiksi. 1400-luvulla tuli käyttöön tsaarin arvonimi. Tsaari johtuu sanana latinan termistä caesar. Venäjän hallitsijalle arvonimi otettiin Bysantista sen jälkeen kun Venäjä julistautui "kolmanneksi Roomaksi" ja Itä-Rooman perinteen jatkajaksi. Terminä tsaari jäi slaavilaisen kulttuuripiirin sanaksi, kun taas saksalainen kielialue käytti suomen kielen "keisari"-termiin johtanutta "Kaiser"-muunnosta, ja muissa Euroopan kielissä latinan kantasanasta "imperator" johdettua sanaa.
Mercia Seuraavat kuninkaat säilyttivät Mercian aseman. Kuningas Ethelbaldin murhaa vuonna 757 seurasi lyhyt sisällissota, jonka jälkeen valtaistuimelle nousi Offa, Mercian merkittävimmäksi noussut hallitsija. Kuningas Kenulf yhdisti Itä-Anglian kokonaan Merciaan vuoden 796 jälkeen. Sillä välin Wessex vahvistui ja hyökkäsi Northumbrian kanssa Merciaan vuonna 821. Mercian valta-asema romahti, ja kuningas Beornwulf kuoli Itä-Anglian kapinassa. Vuonna 829 Wessex valloitti koko Mercian. Wessexin Egbertin valtakausi Merciassa kesti kuitenkin vain vuoden, minkä jälkeen Mercialla oli jälleen sarja riippumattomia hallitsijoita. Viikingit ajoivat vuonna 874 kuningas Burgredin maanpakoon Roomaan. Vasallikuninkaan Ceolwulf II:n karkottivat wessexiläiset noin vuonna 880.
Ensimmäinen ristiretki Eurooppaan muodostui samalla kaksi uskonnollista keskusta: paavin hallitsema Rooma ja isapostoloksen (Bysantin keisarin) hallinnoima Konstantinopoli. Leo I:n ansiosta paavin asema tässä dipolissa nousi hierarkiassa korkeammalle. Länsi-Rooman heikentyessä germaanien ja muiden hyökkäilyjen takia, paavin asema vastavuoroisesti kasvoi. Jo Gelasius I:llä oli tarvittava arvovalta moittimaan maallista hallitsijaa kirkon sisäisiin asioihin puuttumisesta. Itä-Euroopassa tilanne oli toinen, sillä keisarilla oli yksiselitteisesti ylin valta, kirkonkin suhteen.
Keisari Länsi-Rooman valtakunnan murentumisen ja Romulus Augustuluksen viraltapanon (476) myötä läntinen keisaritraditio katkesi. Itä-Rooman keisarit katsoivat nyt olevansa koko Rooman valtakunnan laillisia hallitsijoita. Tätä Justinianus I (527–566) pyrki myös saattamaan käytäntöön valloittamalla laajoja alueita Italiassa, Espanjassa ja Pohjois-Afrikassa. 600- ja 700-luvuilla nämä vaatimukset jäivät kuitenkin teoreettisiksi frankki- ja langobardivaltakuntien noustessa sekä arabien valloittaessa Pohjois-Afrikan ja suuria osia Espanjassa. Ensimmäiseksi länsieurooppalaiseksi keisariksi nousi Kaarle Suuri, joka yhdisti jatkuvilla, uutterilla sodilla suuren osan Länsi-Eurooppaa valtansa alle ja kehitti monipuolisesti oloja ja infrastruktuuria.
Pergamon Pergamonin valtakunta syntyi, kun attalidien hallitsijasuvun ensimmäinen jäsen Filetairos petti Traakian kuninkaan Lysimakhoksen ja luovutti Pergamonin Seleukos I:lle. Vaikka Pergamon olikin tämän jälkeen periaatteessa seleukidien vallan alla, siitä tuli todellisuudessa itsenäinen. Myöhemmät Pergamonin hallitsijat laajensivat valtakuntaansa seleukidien kustannuksella. Pergamon oli Rooman valtakunnan liittolainen ja soti Rooman kanssa Makedoniaa ja seleukidien Persiaa vastaan. Roomalaiset kukistivat seleukidien kuninkaan Antiokhos III Magnesian taistelussa vuonna 190 eaa. ja hän joutui luopumaan Vähässä-Aasiassa olleista alueistaan. Roomalaiset antoivat valtaamansa alueet liittolaisensa Pergamonin hallittavaksi. Kun Pergamonin viimeinen kuningas Attalos III kuoli, hän testamenttasi valtakuntansa Roomalle. Roomalaiset tekivät Pergamonista "Asian" provinssin.
Italian kuningas Italian kuningas oli titteli, jota käyttivät monet hallitsijat Rooman valtakunnan hajoamisen jälkeen. Ennen vuotta 1861, jolloin Italian kuningaskunta syntyi, kukaan Italian kuningas ei hallinnut koko Apenniinien niemimaata. Viimeinen Italian kuningas -titteliä käyttänyt oli vuonna 1946 kuukauden vallassaolon jälkeen Italian kruunusta luopunut Umberto II.
interregnum
Rome: Total War Itä-Rooman kapinalliset (ei voi pelata)
Itä-Rooman kapinalliset ilmestyvät silloin, kun jossain Itä-Rooman provinssissa tapahtuu vallankumous. He ottavat kyseisen provinssin haltuun. Heillä on täysin samanlaiset yksiköt Itä-Rooman armeijan kanssa. Jos joku Itä-Rooman kenraaleista ei ole lojaali, hän voi siirtyä kapinallisten palvelukseen.
Goottisota (402–403) Visigootit solmivat Alarikin johdolla Tonavan liiton alaanien ja vandaalien kanssa. Vuoteen 401 mennessä liitto hyökkäili Pohjois-Italiaan ja erityisesti Milano oli hyökkäysten kohteena. Stilikon joukot ajoivat Tonavan liiton armeijan länteen päin ja löi ne Pohjois-Italiassa verisessä Pollentian taistelussa vuonna 402. Stiliko otti taistelussa vangiksi Alarikin perheen ja vaimon ja pakotti Alarikin perääntymään takaisin Illyricumiin. Alarik kuitenkin hyökkäsi vuoden sisällä takaisin Pohjois-Italiaan ja alkoi piirittää Veronaa. Stiliko olisi voinut lyödä Alarikin joukot taistelussa, mutta koska hän halusi nousta Itä-Rooman hallitsijaksi, teki hän sen sijaan sopimuksen Alarikin kanssa vuonna 403. Sopimuksen tavoitteena oli yhteinen hyökkäys Itä-Roomaan. Sopimus epäonnistui, koska goottipäällikkö Radagaisus hyökkäsi Italiaan vuonna 405.
Ghassanidit Ghassanidit olivat arabikansa Levantissa ennen Islamin nousua. He toimivat 500-luvulla Itä-Rooman liittolaisina ("foederati") suojellen Syyrian provinssin rajoja. He taistelivat usein itäroomalaisten puolella Persian sassanideja ja näiden vasalleja lakhmidien arabeja vastaan. Ghassanidien kuuluisin hallitsija oli al-Harith (Arethas itäroomalaisissa lähteissä), joka hallitsi noin vuosina 528–569.
Lakhmidit Lakhmidit olivat arabidynastia Eufratjoen alajuoksulla nykyisen Irakin alueella 300-600 luvuilla jaa. ennen Islamin nousua. Heidän pääkaupunkinsa oli al-Hira. Lakhmidit olivat Persian sassanidien vasalleja, ja taistelivat usein Itä-Roomaa ja näiden vasalleja ghassanideja vastaan. Lakhmidien merkittävimpiä hallitsijoita oli al-Mundhir (Alamundarus roomalaisissa lähteissä), joka hallitsi vuosina 503–554.
Palermo Panormos vaikuttaa säilyneen kukoistavana Rooman keisariajan lopulle ja myöhäisantiikkiin saakka, vaikkakaan sillä ei ollut Sisiliassa koskaan aivan samaa asemaa kuin Palermolla nykyisin saaren pääkaupunkina. Kaupunki päätyi muun Sisilian mukana goottien valtaan, ja oli saaren viimeinen keskus, jonka Belisarius valtasi Itä-Roomalle eli Bysantille vuonna 535 jaa. Tämän jälkeen kaupunki säilyi osana Bysanttia vuoteen 835, jolloin saraseenit valtasivat sen. Nämä tekivät kaupungista keskuksensa Sisiliassa. Sillä säilyi tämä asema myös normannivallan aikana.
Ernst August (Braunschweig) Ernst August (17. marraskuuta 1887 – 30. tammikuuta 1953) oli Braunschweigin herttuakunnan viimeinen hallitsija vuosina 1913–1918 ja samalla myös Welfin hallitsijasuvun viimeinen hallitsija.
Asia (provinssi) Roomalaiset kukistivat seleukidien kuninkaan Antiokhos III:n Magnesian taistelussa vuonna 190 eaa., ja hän joutui luopumaan Vähässä-Aasiassa olleista alueistaan. Roomalaiset antoivat valtaamansa alueet liittolaisensa Pergamonin hallittavaksi. Kun Pergamonin viimeinen hallitsija Attalos III kuoli vuonna 133 eaa., testamenttasi hän valtakuntansa Roomalle. Roomalaiset tekivät Pergamonin valtakunnasta "Asia Proconsularis" -provinssin. Provinssi käsitti Myysian, Lyydian, Kaarian ja Fryygian alueet.
Trajanus Trajanus alkoi luultavasti suunnitella sotaa Rooman perivihollista Parthiaa vastaan jo vuonna 111. Ainakin Hadrianus lähetettiin itään, luultavasti Syyrian maaherraksi, missä hänen tehtäviinsä kuului varmasti myös tulevan sodan valmistelu. Vuonna 112 parthialaiset rikkoivat kuitenkin Rooman kanssa solmimaansa sopimusta. Neron aikana Rooma ja Parthia olivat nimittäin sopineet, että parthialaiset saisivat valita Armenian kuningaskunnan hallitsijan. Sopimuksen mukaan roomalaisten piti kuitenkin hyväksyä parthialaisten kuningaskandidaatti ja hänet piti myös kruunata Roomassa. Parthia oli tuolloin sisällissodassa, ja kuningas Pakoros II:n seuraajaksi oli juuri noussut hänen veljensä Osroes I. Osroes päätti syrjäyttää Armenian kuninkaan Exedareksen, joka oli Pakoroksen nuorempi poika ja asettaa uudeksi kuninkaaksi Exedareksen vanhemman veljen Parthamasiriksen. Dio Cassiuksen mukaan Trajanus käytti Armenian kiistaa sopivana tekosyynä sodan aloittamiseksi. Erilaisen näkökulman antaa Arrianos, jonka mukaan Trajanus olisi halunnut välttää sotaa, mutta joutui aloittamaan sen, kun parthialaiset eivät suostuneet vanhan sopimuksen ehtoihin.
Filippos II Filoromaios Filippos II Filoromaios (, "roomalaisten ystävä") oli seleukidien hallitsijasuvun viimeinen kuningas vuosina 65 eaa. - 64 eaa. Hänen isänsä oli Filippos I. Vuonna 83 eaa. Armenian Tigranes II valtasi Seleukidien valtakunnan rippeet. Kolmannen Mithridateen sodan aikana roomalaiset kukistivat Tigraneen ja nimittivät Antiokhos XIII:n Syyrian hallitsijaksi. Vuonna 67 eaa. Filippos II valtasi suurimman osan tämän valtakunnasta. Pompeius teki kuitenkin koko Syyriasta Rooman provinssin vuonna 64 eaa. Filippos II hallitsi tämän jälkeen vain osaa Kilikiasta. Vuonna 56 eaa. hän oli ehdolla Egypin Kleopatra VII:n sulhaseksi, mutta Rooman Syyrian maaherra Aulius Gabinius esti tämän ja antoi luultavasti teloittaa Filippoksen.
Decius Deciuksen kohtalona oli hallita poikkeuksellisen vaikeana aikana Roomaa. Jonain muuna aikana hän olisi saattanut olla hyväkin hallitsija. Vaikka hän pyrki kuvaamaan itseään tarmokkaana hallitsijana, hänen uskotaan olleen osittain ahdistunut ja väsynyt valtion taakkojen kantamisesta. Nyt hänet muistetaan miehenä, joka yritti vahvistaa Roomaa, mutta epäonnistui täydellisesti.
Ensimmäinen ristiretki Bysantin keisarin asemaa ihannoitiin läntisessä Euroopassa maallisten hallitsijoiden keskuudessa. Itä-Rooman jäljittelijänä kunnostautui Kaarle Suuri, joka loi suurvallan Länsi-Eurooppaan. Kaarle toivoi pääsevänsä kiistattomaan valta-asemaan, muttei onnistunut pyrkimyksissään täysin. Länsi-Eurooppaan syntyi samalla keisarien ja paavin välinen valtataistelu. Kiistaa käytiin myös lännen ja idän välillä, kun Kaarle Suuri oli kruunattu ”roomalaisten keisariksi”, mutta Bysantissa keisarin arvonimeä ei hyväksytty muille kuin omalle keisarille. Bysantin keisari Mikael I lopulta suostui kutsumaan lännen hallitsijaa keisariksi, muttei kuitenkaan roomalaisten keisariksi. 800-luvun lopulla läntinen keisarikunta hajosi, mutta se elvytettiin vuonna 962, kun paavi Johannes XII kruunasi Saksan kuninkaan Otto I:n Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaksi. Läntinen Eurooppa poikkesi siinäkin suhteessa Bysantista, että aiemmassa oli monitahoinen hallintahierarkia, kun taas jälkimmäisessä valta oli keskittynyt keisarille.
Armorica Paikannimien ja muiden hajanaisten todisteiden perusteella kelttiläiset kielet säilyivät roomalaiskauden ajan Armorican alueella ja vaikuttivat myöhemmin esimerkiksi bretonin kieleen. Myöhemmällä roomalaisajalla aluetta hallitsivat useaan otteeseen paikalliset hallitsijat brittivaruskuntien kautta, joiden valtaa ei tunnustettu Italiassa tai Itä-Roomassa. Heidän joukossaan olivat esimerkiksi Allectus (287–96), Maximus (383–8) ja Konstantinus III (407–9). 200-luvun loppupuolelta lähtien roomalaisvaltaa alueella uhkasivat myös paikalliset talonpoikaiskapinalliset, jotka tunnettiin nimellä "bacaudae". Heikko roomalaisvalta palautettiin alueelle vuonna 417 ja sitä jatkui vielä saman vuosisadan puoliväliin. Armorican historian voidaan katsoa päättyvän 460-luvulla, kun tittelillä tai nimellä Rigotamus tunnettu brittien hallitsija johti 12 000 miestä Loirelle.
Herodes Pompeiuksen kuoltua vuonna 48 eaa. Antipater siirtyi Rooman uuden hallitsijan Julius Caesarin kannattajaksi. Antipater riensi Pergamonin hallitsijan Mithridateen kanssa Caesarin avuksi, kun tämä oli piiritettynä Egyptissä. Vuonna 47 eaa. Julius Caesar palkitsi Antipaterin nimittämällä hänet Juudean hallitsijaksi ("epitropos"). Samalla hän sai Rooman kansalaisuuden. Antipater nimitti vanhimman poikansa Fasaelin Jerusalemin ja sen lähiympäristön sotilaskuvernööriksi ja nuoremman poikansa Herodeksen Galilean sotilaskuvernööriksi. Josephus väittää teoksessaan "Juutalaisten muinaisajat" Herodeksen olleen tuolloin vain 15-vuotias.
Keskiaika Rooman yhtenäisvaltakunnan hajottua 395 Itä- ja Länsi-Roomaan ja Länsi-Rooman luhistuessa 476 Länsi-Eurooppa muodostui pikkuvaltakunniksi, joissa yhdistyivät sekä germaaninen että roomalainen juridinen ja yhteiskunnallinen traditio. Itä-Roomassa puolestaan antiikin kulttuuri säilyi.
Kreikkalaiset Vuonna 395 Rooman valta­kunta kuitenkin jakautui kahtia. Itäisessä valta­kunnassa, Itä-Roomassa, jota nykyisin (mutta ei omana aikanaan) nimitetään usein myös Bysantiksi, kreikkalainen kulttuuri pääsi yhä vallitsevampaan asemaan varsinkin sen jälkeen, kun keisari Herakleios (575–641) määräsi kreikan valtakunnan viralliseksi kieleksi. Viimeistään silloin, mutta toden­näköisesti jo aikaisemmin, roomalainen ja kreikkalainen kulttuuri sulautuivat yhteen kreikkalais-roomalaiseksi maailmaksi. Latinalainen länsi tunnusti useiden vuosi­satojen ajan Itä-Rooman aseman Rooman seuraaja­valtiona, mutta sen jälkeen, kun paavi Leo III joulupäivänä 800 kruunasi Kaarle Suuren Rooman keisariksi, mikä johti Pyhän Rooman keisari­kunnan syntyyn, lännessä alettiin Itä-Roomaa nimittää "Kreikkalaisten keisari­kunnaksi" ().
Tiridates I Vallankaappaus oli kuitenkin rikkonut Parthian ja Rooman välistä sopimusta, jonka mukaan roomalaisilla oli oikeus nimittää mieleisensä hallitsija Armenian valtaistuimelle. Rooman keisari Nero lähetti sotapäällikkö Corbulon Kappadokiaan ja Galatiaan johtamaan sotajoukkoja. Neuvotteluista huolimatta sota syttyi vuonna 58. Roomalaiset valtasivat Armenian ja Tiridates joutui pakenemaan Vologaseksen luo. Uudeksi Armenian kuninkaaksi Nero nimitti Tigraneen. Parthialaiset hyökkäsivät Armeniaan vuonna 62 ja kukistivat lopulta Rooman armeijan Rhandeian taistelussa. Roomalaiset hyökkäsivät seuraavana vuonna uudestaan Armeniaan mikä sai Vologaseksen ja Tiridateen solmimaan rauhan Rooman kanssa. Parthia ja Rooma solmivat kompromissin, jonka mukaan vastedes Armenian kuningas olisi parthialainen prinssi, mutta hänen nimittämisensä vaati hyväksynnän roomalaisilta. Tiridates matkusti vuonna 66 Roomaan, jossa hänet kruunattiin virallisesti Rooman vasallina Armenian kuninkaaksi.Kruunaustilaisuus pidettiin Forum Romanum Rostralla, jossa Rooman hallitsijat olivat satojen vuosien ajan puhutelleet kansaa. Kuningas lausui keisarille: "Haluan toimia käskysi mukaan, koska sinä päätät kohtaloni."
Theofano Saksien hallitseman Länsi-Rooman ja Bysantiksi kutsutun Itä-Rooman välillä oli huomattavia jännitteitä, sillä Bysantti vaati sakseja luovuttamaan Etelä-Italian bysanttilaisille. Otto I Suuri piti hyvänä ratkaisuna panna matkaan lähetystö pyytämään bysanttilaista prinsessaa vaimoksi pojalleen Otto II:lle. Lähetystön asia lykkääntyi Bysantissa kuitenkin jonkin verran, sillä itsekin vallan anastanut keisari Nikeferos II Fokas oli murhattu vuonna 969, eikä hänen jälkeensä valtaistuimelle noussutkaan sen oikeutettu perijä Basileios, vaan vallan kaappasi Nikeferos II:n sisarenpoika, Johannes I Tzimiskes. Hän tarjosi Otto II:lle tyttärensä Theofanon kättä, minkä lähetystön jäsenet prinssin puolesta hyväksyivät, vaikka tämä olikin nousukkaan tytär eikä varsinaista hallitsijasukua. Theofano ja Otto II vihittiin avioliittoon paavi Johannes XIII:n johdolla Roomassa 14. huhtikuuta 972 Otto I:n yhä ollessa saksien hallitsijana. Theofano kruunattiin samana päivänä.
Goottisota (535–554) Itä-Roomalla oli ollut hyvät suhteet ostrogootteihin mutta Amalasuntan kuoleman jälkeen valtaan nousi Itä-Roomalle vihamielinen ryhmittymä. Itä-Rooman keisari Justinianus I sai kuningattaren kuolemasta oivan tekosyyn julistaa sota gooteille. Menestykset sodassa vandaaleita vastaan rohkaisivat myös Justinianusta hakemaan kunniaa Italian valloituksella.
Xia-dynastia Viimeinen Xia-dynastian hallitsija oli turmeltunut kuningas 桀 [Jie], jonka kukisti Shang-dynastian ensimmäinen hallitsija.