mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Kyproksen historia Vuonna 488 keisari Zenon myönsi Kyproksen kirkolle täyden autonomian. Arabit miehittivät saaren vuonna 647. Bysantti valtasi sen takaisin vuonna 746. Vuoteen 965 saari oli arabien ja merirosvojen hyökkäysten kohteena kolme vuosisataa, kunnes keisari Nikeforos II Fokas karkotti arabit Vähä-Aasiasta ja Kyprokselta.
Bardas Fokas nuorempi Bardas pääsi nuorena nopeasti sotilasuransa huipulle ja vielä nopeammin tuli sieltä alas. Setänsä keisari Nikeforos II Fokasin kuoleman jälkeen vuonna 970 Fokas ja hänen sukunsa kapinoivat uutta keisaria ja hänen serkkuaan Johannes I Tzimiskesiä vastaan. Bardas julisti itsensä keisariksi sotajoukkojensa tuella Kayserissa, mutta hänet voitti toinen taitava sotapäällikkö Bardas Skleros. Bardas Fokas ja hänen sukulaisensa otettiin vangeiksi ja karkotettiin Kiosin saarelle, jossa he viettivät seuraavat seitsemän vuotta.
Johannes I Tzimiskes Johannes I Tzimiskes (; noin 925 – 10. tammikuuta 976) oli Bysantin keisari vuosina 969 – 976. Hän oli keisari Nikeforos II Fokasin sisarenpoika. Tzimiskes oli yksi Nikeforoksen uskollisimmista kannattajista ennen kuin joutui epäsuosioon. Tzimiskes johti yhdessä Nikeforoksen vaimon kanssa salaliittoa, joka murhasi Nikeforoksen joulukuussa 969, jonka jälkeen hänet kruunattiin keisariksi. Konstantinopolin patriarkan Polyeuktoksen vaatimuksesta Tzismiskesin oli kuitenkin karkotettava Theofano ja rangaistava muita salaliittolaisia. Tzimiskes antoi myös kumota Nikeforoksen säätämiä lakeja, jotka rajoittivat kirkon maiden kasvua.
Konstantinos Fokas Konstantinos Fokas (; k. noin 953 tai 954) oli bysanttilainen ylimys ja sotapäällikkö, sekä keisari Nikeforos II Fokasin nuorin veli.
Nikeforos II Fokas Nikeforos eli hyvin askeettisesti ja oli ennen keisariksi tuloaan toivonut ryhtyvänsä munkiksi. 900-luvulla eläneen bysanttilaisen historioitsijan Leon Diakonoksen mukaan Nikeforos pidättäytyi seksuaalisista suhteista ja lihan syönnistä poikansa Bardas Fokasin kuoleman jälkeen (Bardas oli kuollut tapaturmaisesti serkkunsa heittämästä keihäästä ollessaan leikkimässä). Noustessaan keisariksi munkit taivuttelivat Nikeforoksen menemään naimisiin ja syömään taas lihaa, mutta hän ei luopunut askeettisesta elämäntavastaan. Nikeforos käytti keisarillisten vaatteidensa alla jouhipaitaa, osallistui pitkiin hartauksiin ja nukkui mieluummin lattialla. Hän kunnioitti myös suuresti enoaan munkki Mikael Maleinosta. Saksan keisari Otto I:n lähettiläs Liutprand Cremonalainen, joka oli tosin vihamielinen Nikeforokselle, kuvaili häntä rumaksi mieheksi, jolla oli lihava pää ja pienet silmät kuin myyrällä.
Nikeforos II Fokas Bysantti ja Bulgaria olivat solmineet rauhansopimuksen Bulgarian tsaari Simeonin kuoleman jälkeen vuonna 927. Rauhansopimuksen mukaan Bysantin piti maksaa veroa (tai avustuksia, kuten bysanttilaiset itse sen näkivät) Bulgarialle vastineeksi jatkuvasta rauhasta. Syksyllä 965 tai vuoden 966 alussa Nikeforoksen puheille saapuikin bulgaarien lähettiläitä, jotka olivat tulleet pyytämään maksujen jatkamista. Bysantti oli kuitenkin voimistunut rauhansopimuksen solmimisen jälkeen, ja Nikeforos raivostui lähettiläiden vaatimuksista. Hän lähetti bulgaarit tiehensä ja julisti sodan Bulgarialle. Bysanttilaiset hyökkäsivät ja tuhosivat useita bulgaarien rajalinnakkeita. Nikeforos oli kuitenkin haluton aloittamaan uutta sotaa valtakunnan länsirajalla, joten hän kutsui liittolaisensa Kiovan Venäjän ruhtinaan Svjatoslavin hyökkäämään Bulgariaan.
Nikeforos II Fokas Nikeforoksesta oli näin tullut keisari noin 51-vuotiaana. Koska hänellä ei ollut omia lapsia, hän tunnusti nuorten keisarien Basileioksen ja Konstantinoksen oikeudet kruunuun ja toimi heidän holhoojanaan ja vanhempana keisarina. Laillistaakseen asemansa Nikeforos meni Theofanon kanssa naimisiin 20. syyskuuta, noin kuukausi valtaannousunsa jälkeen. Eräässä vaiheessa häävalmistelut ajautuivat vaikeuksiin, kun kävi ilmi, että Nikeforos oli Theofanon yhden tai molempien poikien kummisetä, minkä vuoksi patriarkka Polyeuktos vastusti avioliittoa. Ongelma kuitenkin ratkesi, kun patriarkka hyväksyi Nikeforoksen isän Bardaksen selityksen, jonka mukaan poikien kummisetä olikin Bardas eikä Nikeforos.
Nikeforos II Fokas Keisari Nikeforoksen mukaan on nimetty Kreikan laivaston fregatti "HS Nikiforos Fokas" (F 466). Myös Kreetalla sijainneen entisen Rethymnonin prefektuurin kunta Nikifóros Fokás sai nimensä keisarilta.
Nikeforos II Fokas Huolimatta menestyksestään arabeja vastaan Nikeforos ei ollut kovin suosittu pääkaupungissa Konstantinopolissa, osin korkeiden verojensa takia. Salaliitto, johon kuuluivat muun muassa hänen vaimonsa Theofano, sisarenpoikansa Johannes Tzimiskes sekä monia muita, murhasi Nikeforoksen joulukuussa 969, jonka jälkeen Tzimiskes suostutteli patriarkan kruunaamaan itsensä keisariksi.
Nikeforos II Fokas Nikeforoksen kuoleman jälkeen Fokasten suku menetti vaikutusvaltaansa, mutta yritti useaan otteeseen nousta takaisin valtaan. Nikeforoksen veli Leo juonitteli Tzimiskesiä vastaan vuonna 970 yhdessä kahden poikansa Nikeforoksen ja Bardas Fokas nuoremman kanssa, mutta epäonnistui ja heidät karkotettiin. Samana vuonna Bardas onnistui pakenemaan arestistaan ja nousi kapinaan Tzimiskesiä vastaan. Hän onnistui saamaan puolelleen monia Fokasten suvun jäseniä ja ystäviä ja julistautui keisariksi. Tzimiskesin kenraali Bardas Skleros kuitenkin kukisti kapinan. Leo ja tämän poika Nikeforos karkotettiin ja osittain sokaistiin. Bardas säästettiin, mutta hänet karkotettiin Khiokselle. Keisari Basileios II kutsui Bardaksen takaisin vuonna 978 kukistamaan kapinaan noussutta Sklerosta. Bardas onnistui työssään ja hänet nimitettiin idän joukkojen ylipäälliköksi. Hän kuitenkin kapinoi jälleen vuonna 987, mutta epäonnistui ja sai surmansa kaksi vuotta myöhemmin. Bardaksen poika Nikeforos kuoli myös kapinoidessaan Basileiosta vastaan vuonna 1022. Fokasten suku toipui vasta 1200-luvulla, kun se nousi Laskaristen hallitsijasuvun suosioon.
Basileios Lekapenos Basileios piti asemansa myös seuraavien keisareiden, Romanos II:n, Nikeforos II Fokasin ja Johannes I Tzimiskeen aikana. Huhujen mukaan Basileios myrkytti Johanneksen heidän välilleen syntyneiden riitojen päätteeksi. Hän oli pitkään ylimpänä ministerinä ja toimi varsin diplomaattisesti, mutta Bardas Fokas nuoremman kapinassa hän erehtyi tukemaan keisarin sijasta Bardasia. Tätä keisari Basileios II ei antanut anteeksi vaan syrjäytti hänet. Basileios Lekapenosin maat ja omaisuus takavarikoitiin. Kaikki hänet laatimansa lait mitätöitiin. Basileios karkotettiin maanpakoon, jossa hän kuoli noin vuonna 985.
Nikeforos II Fokas Nikeforos myös ehdotti Konstantinopolin patriarkalle Polyeuktokselle, että ei-kristittyjä vastaan taistelleita sotilaita tulisi kohdella marttyyreina, mutta patriarkka, joka oli jo aiemmin ollut eri mieltä keisarin kanssa, kieltäytyi jyrkästi ehdotuksesta, jolloin Nikeforoksen oli luovuttava ajatuksesta.
Nikeforos II Fokas Nikeforoksen valtakautta leimasivat jatkuvat offensiivit arabeja vastaan, jotka tekivät 800- ja 900-luvuilla toistuvia ryöstöretkiä Itä-Anatoliasta ja Pohjois-Syyriasta Bysantin keisarikunnan hallitsemaan Keski-Anatoliaan. Nikeforoksen vuosittaiset sotaretket onnistuivat kuitenkin työntämään keisarikunnan rajaa itään ja etelään valloittaen Kilikian ja Kyproksen vuonna 965 ja huipentuen Antiokian valtaukseen vuonna 969. Lännessä Nikeforoksen joukot tekivät epäonnistuneen sotaretken Sisiliaan, ja Italian niemimaalla bysanttilaiset taistelivat Saksan keisari Otto I:ä vastaan. Vuonna 966 Nikeforos lopetti verojen maksamisen Bulgarian tsaarille ja kutsui Kiovan Venäjän ruhtinaan Svjatoslavin hyökkäämään Bulgariaan, mikä Nikeforoksen seuraajan keisari Johannes I Tzimiskesin aikana johti sotaan rusien ja bysanttilaisten välille.
Nikeforos II Fokas Nikeforoksen varhaisista vaiheista ei tiedetä mitään, mutta luultavasti hän seurasi isänsä ja perheensä perinteitä liittymällä armeijaan jo nuorena ja palvelemalla Bysantin valtakunnan itärajalla arabeja vastaan.
Konstantinos Fokas Konstantinos kuului vaikutusvaltaiseen Fokasten maanomistaja- ja sotilassukuun. Hänen isänsä oli Bardas Fokas ja hänen kaksi veljeään Nikeforos ja Leo olivat kumpikin Bysantin merkittävimpiä sotapäälliköitä. Kun keisari Konstantinos VII nousi valtaan vuonna 945, hän alkoi suosimaan Fokasten sukua. Bardas Fokas nimitettiin armeijan ylipäälliköksi ("domestikos ton skholon"), Nikeforoksesta tuli Anatolikonin sotilas- ja siviilihallintoalueen ("thema") käskynhaltija ja sotilaskomentaja ("strategos"), Leosta tuli Kappadokian teeman strategos, ja Konstantinos nimitettiin Seleukeian strategokseksi.
Bardas Fokas nuorempi Siihen aikaan Bysantissa oli kaksi veljestä keisareina yhtä aikaa. Keisari Konstantinos VIII oli neuvonantajiensa johdateltavissa, minkä vuoksi hänen veljensä keisari Basileios II oli käytännössä ottanut vallan itselleen. Basileios II oli hyvin tarmokas ja ryhtyi itse johtamaan armeijaa. Hänen lisääntyvä itsenäisyytensä huolestutti sekä Basileios Lekapenosia että Fokasia. Vuonna 987 Basileios II ryhtyi salaisesti neuvottelemaan entisen vihollisensa, Sklerosin, kanssa. Keisari olisi hyvin kiitollinen, jos he onnistuisivat yhdessä Sklerosin kanssa tukahduttamaan kapinan keisaria vastaan.
Nikeforos II Fokas Keisari Konstantinos VII kuoli marraskuussa 959, jonka jälkeen hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa Romanos II. Helpottaakseen sotilasoperaatioita kahdella rintamalla Romanos jakoi "domestikos ton skholon" -sotilasarvon itäiseen ja läntiseen osaan. Idän domestikoksesta () tuli valtakunnan itäisten eli Vähän-Aasian joukkojen ylipäällikkö ja lännen domestikoksesta () lännen eli Euroopan vastaava. Tosin idän domestikos oli ilmeisesti lännen virkaveljeään jokseenkin ylemmässä asemassa. Romanos nimitti idän domestikokseksi Nikeforoksen ja lännen domestikokseksi tämän veljen Leo Fokasin.
Nikeforos II Fokas Nikeforos oli armeijansa luona Tzamandoksessa Kappadokiassa, kun hän kuuli Romanoksen kuolemasta. Hän palasi Konstantinopoliin keväällä 963 ja vietti triumfinsa Bringasin vastalauseista huolimatta. Peläten Nikeforoksen suosion nousevan entisestään Bringas kehitti salaliiton häntä vastaan, mutta Nikeforos onnistui pakenemaan Hagia Sofian kirkkoon, missä hän patriarkka Polyeuktoksen tuella sai vahvistettua itselleen valtakunnan itäisten joukkojen ylipäällikkyyden. Tämän jälkeen hän palasi Kappadokiaan kesäkuussa 963. Bringas yritti juonitella Nikeforoksen viralta panemiseksi ja tarjosi keisarin titteliä lännen domestikos Marinos Argyrokselle. Hän kirjoitti myös Tzimiskesille ja tarjosi tälle idän domestikoksen virkaa, mikäli tämä kääntyisi enoaan vastaan. Tzimiskes meni kuitenkin Bringasilta saamansa kirjeen kanssa Nikeforoksen luo ja kehotti tätä toimimaan. He kutsuivat Vähän-Aasian joukot Kappadokiaan Caesareaan, missä sotilaat huusivat Nikeforoksen keisariksi 2. heinäkuuta 963. Tämän jälkeen Nikeforos lähti armeijansa kanssa kohti Konstantinopolia.
Leon Diakonos Leon Diakonos syntyi maaseudulla Kaloessa Vähässä-Aasiassa. Hänen vanhempansa eivät olleet kovin varakkaita, mutta pystyivät kuitenkin lähettämään hänet koulutukseen Konstantinopoliin, jossa hänestä tuli diakoni keisarilliseen palatsiin noin vuosina 975–980. Hän kirjoitti 10 historian kirjaa, jotka käsittelivät Bysantin keisarien Romanos II:n, Nikeforos II Fokasin, Johannes I Tzimiskesin hallituskausia sekä varhaisia aikoja keisari Basileios II:n hallitusajalta. Hänen kirjoituksensa perustuivat useimmiten hänen omiin silminnäkijähavaintoihin eri tapahtumista. Leonin kirjoitustyyli oli hyvin klassinen, koska hän käytti samanlaista kieltä kuin runoilija Homeros sekä muut muinaisen Kreikan historioitsijat kuten Agathias. Leon tunnetaan erityisesti hänen silminnäkijähavainnoistaan Kiovan suuriruhtinas Svjatoslavin ajoilta, jolloin rusit hyökkäsivät Bulgariaan vuonna 969 sekä taistelivat Bysantin valtakuntaa vastaan eri puolilla..
Nikeforos II Fokas Nikeforos oli hyvin uskonnollinen mies ja suosi munkkeja ja luostarielämää. Hän piti esikuvanaan enoaan munkki Mikael Maleinosta, ja ennen keisariksi tuloaan Nikeforos suunnitteli ryhtyvänsä itsekin munkiksi. Toisaalta Nikeforoksen syvän uskonnollisuuden ja askeettisuuden takia hän joutui usein vastakkain rikkaiden luostareiden kanssa. Nikeforos syytti kirkkoa ja rikkaita luostareita ahneudesta. Keisarina hän kielsi sekä maiden lahjoittamisen luostareille että uusien luostareiden perustamisen. Sen sijaan hän kannusti vanhojen luostareiden ja kirkkojen kunnostamista ja pienten luostareiden perustamista hylätyille alueille. Toisaalta Nikeforos auttoi ystäväänsä Athanasios Athoslaista perustamaan Suuren Lavran luostarin Athosvuorelle vuonna 963. Siitä oli tarkoitus tulla Nikeforoksen hyväksymän luostarielämän malli.
Tartus Tartus sijaitsee kolmen kilometrin päässä merellä olevasta Arwadin saari. Mantereen asutus tunnettiin antiikin aikana aluksi nimellä "Antaradus", ja se oli aluksi Araduksen (Arwad) saaren siirtokunta. Keisari Konstantinus I rakennutti asutuksen uudelleen (346 jaa.) ja paikkakunta kukoisti Rooman valtakunnan ja Bysantin aikana. Roomalaisaikana Antaradosia kutsuttiin nimellä Constantia, vaikkakin vanhempi nimi säilyi käytössä sen ohella. Muslimit valloittivat paikalla sijainneen linnoituksen vuonna 638, jonka jälkeen kaupunki tuhottiin ja paikka oli pitkään asumaton. Kaupunki jälleenrakennettiin ja linnoitettiin kalifi Muawija I:n valtakaudella. Paikalle asettui sotilaita, joille jaettiin alueelta maata. Kaupungin edustalla oleva Arwadin saari valloitettiin Bysantilta vasta näihin aikoihin. Joidenkin lähteiden mukaan Nikeforos II Fokas epäonnistui kaupungin piirityksessä vuonna 968, kun taas joidenkin muiden lähteiden mukaan hän valloitti sen. Basileios II:n kaudella kaupunki oli joka tapauksessa jo takaisin Bysantin valtakunnan käsissä.
Nikeforos II Fokas Nikeforoksella oli ensimmäisestä avioliitostaan nimeltä tuntemattoman naisen kanssa poika Bardas Fokas, mutta he molemmat kuolivat ennen Nikeforoksen valtaannousua. Keisarinna Theofanon kanssa Nikeforos ei saanut lapsia.
Nikeforos II Fokas 10. ja 11. joulukuun 969 välisenä iltana Theofano päästi Tzismiskesin ja muut salaliittolaiset keisarilliseen palatsiin. He pelästyivät ensin nähdessään keisarin vuoteen olevan tyhjillään, mutta huomasivat sitten Nikeforoksen nukkuvan lattialla ikoniensa edessä, kuten tällä oli tapana, ja murhasivat hänet siihen paikkaan. Tämän jälkeen patriarkka Polyeuktos kruunasi Tzimiskesin keisariksi. Patriarkan vaatimuksesta Tzimiskesin oli kuitenkin karkotettava Theofano ja teloitettava joitakin salaliittolaisia.
Nikeforos II Fokas Huolimatta menestyksestään arabeja vastaan Nikeforos oli epäsuosittu monien vaikutusvaltaisten henkilöiden keskuudessa. Antiokian valtaaja Mikael Bourtzes oli joutunut epäsuosioon rikottuaan keisarin käskyjä, ja Nikeforoksen sisarenpoika Johannes Tzimiskes kantoi kaunaa hänelle, koska Nikeforos oli siirtänyt itäisten joukkojen komentajuuden eunukki Petrokselle. Hänen talouspolitiikkansa oli epäsuosittua, ja häntä syytettiin nälänhädästä. Myös Nikeforoksen vaimo Theofano oli kyllästynyt askeettiseen ja täysin erilaiseen mieheensä. Theofano alkoi juonitella Tzimiskesin kanssa keisarin murhaamiseksi. He onnistuivat saamaan puolelleen monia muita tyytymättömiä, kuten sotapäällikkö Bourtzesin ja kamariherra Basileios Lekapenoksen, joka oli myös joutunut epäsuosioon.
Nikeforos II Fokas Syksyllä 968 Nikeforos hyökkäsi jälleen arabeja vastaan. Hänen armeijansa ryösteli Martyropoliksen aluetta (nykyinen Silvan, Diyarbakirin maakunnassa, Turkissa), jonka jälkeen se marssi Pohjois-Mesopotamiaan ja luultavasti valloitti Edessan kaupungin (nykyinen Şanlıurfa, Turkissa). Nikeforos jatkoi Antiokian ohi eteläisen Syyriaan ja ryösti Haman ja Homsin kaupungit. Bysanttilaiset valloittivat Tripolin pohjoispuolella olevat linnoitukset, jonka jälkeen he palasivat Antiokiaan, joka piiritettiin. Nikeforos palasi nyt takaisin Konstantinopoliin ja jätti piiritysarmeijan komennon sotapäällikkö Mikael Bourtzesille ja nimitti eunukki Petros Fokasin itäisten joukkojen ylipäälliköksi arvonimenään "stratopedarkhes". Johannes Tzimiskes oli vuoteen 965 mennessä erotettu ylipäällikön ("domestikos ton skholon") virasta, mutta koska Petros oli eunukki, tätä ei pystytty nimittämään domestikokseksi. Nikeforos oli vuonna 967 luonut stratopedarkhesin viran Petrosta varten.
Bysantin valtakunta Fokas (keisarina 602–610), jota pidettiin tyrannina, murhautti keisari Maurikioksen. Persian Khosrau II käytti tätä syynä Anatolian valtaamiseen. Karthagon eksarkki, Herakleios vanhempi, lähetti poikansa Herakleioksen, joka sittemmin kruunattiin keisariksi, valtaamaan Konstantinopolia takaisin. Persialaiset valtasivat kolme vuotta tämän jälkeen Damaskoksen ja Jerusalemin. Herakleioksen vastahyökkäys tuhosi persialaisten pääjoukon Niniven taistelussa. Herakleios oli keisarina vuosina 610–641.
Rusien–Bysantin sota (988) Rusien sotajoukkojen avun määrästä Bysantille kertoi armenialainen historioitsija Stepanos Taronatsi, joka oli ruhtinas Vladimir Suuren aikalainen. Hän mainitsi 6 000 soturin joukosta. Jahjan mukaan rusien ja kreikkalaisten yhdistynyt armeija voitti Bardas Fokasin armeijan Krisopolin luona (Bosporinsalmen Aasian puolella) vuoden 988 lopulla. 13.4. 989 liittolaiset hyökkäsivät Abidosiin ja tappoivat Fokasin.
Jahja Antiokialainen kertoo rusien taistelleen Bysantin armeijan joukoissa Pohjois-Syyriassa vielä vuonna 999. Näiden tapahtumien vuoksi on oletettavissa että rusien ja bysanttilaisten liitto oli solmittu viimeistään syksyllä 988, minkä jälkeen rusien joukot taistelivat Bysantin armeijassa ainakin 1000-luvun alkuun asti. Itäisten lähteiden mukaan liiton solmimista helpotti se, että ruhtinas Vladimir otti kristillisen kasteen ja Bysantin keisari Basileios II antoi sisarensa Annan vaimoksi Vladimir Suurelle.
Ma'arrat Masrin Nykyinen Ma'arrat Masrin mainitaan 700-luvulla kirjoitetuissa syyriankielisissä lähteissä nimellä "Ma'arrat Mesren", ja siellä sijaitsi Beth Mari Kanunin luostari. Islaminuskoiset arabit valtasivat kaupungin Bysantin valtakunnalta vuonna 637, ja abbasidien valtakaudella se oli paikallisen kuvernöörin keskus. Keisari Nikeforos II Fokas valtasi kaupungin takaisin vuonna 968, ja monet kaupungin asukkaista vietiin muualle valtakuntaan. Kaupunki vaihtoi vielä muutamaan kertaan omistajaa Bysantin ja muslimien välillä, kunnes ristiretkeläiset valtasivat sen Antiokian kukistumisen jälkeen vuonna 1098. Kaupungista tuli osa ristiretkeläisten puolustusasemia Orontesjoen itäpuolella, mutta se menetettiin al-Fu'an, Saeminin ja Ma'arrat Masrinin asukkaiden kapinoidessa heitä vastaan vuonna 1104. Kaupunki päätyi Aleppon muslimihallitsijoille, mutta heille vaikeuksia tuottivat alueen kapinoivat ismailiitit. Ristiretkeläisten ja muslimien solmimassa rauhassa vuonna 1120 kaupunki palautettiin ristiretkeläisille. Vuonna 1134 Imad ad-Din Zengin alaisen kenraalin joukot voittivat ristiretkeläiset Harimissa. Ma'arrat Masrin ja Maarrat an-Numan vallattiin.
Katafrakti Keisari Nikeforos II Fokas kuvaa ohjesäännössään klibanoforosten ideaalimuodostelman kiilaksi, jonka kärjen ja sivustat muodostavat peitsiratsumiehet ja keskustan jousiratsumiehet. Taisteluun päästessään muodostelman syvyys läpäisee vihollisen rivit, ja keskustan jousiratsumiehet kykenevät ampumaan eturivien yli murtokohtaan, maksimoiden näin sekä tulen että liikkeen.
Nikeforos II Fokas Nikeforos palkitsi monia tukijoitaan nimittämällä heitä tärkeisiin virkoihin. Hän nimitti veljensä Leo Fokasin valtion kuljetusjärjestelmän ("dromos", ks. cursus publicus) johtajaksi ("logothetes tou dromou") ja antoi hänelle korkean "kouropalates"-arvonimen. Johannes Tzimiskesistä tuli valtakunnan itäisten joukkojen komentaja ja Basileios Lekapenos korvasi Bringasin kamariherrana. Nikeforos antoi myös isälleen Bardakselle Kaisar (Caesar)-arvonimen, joka tämän korkean iän takia tuskin vaikuttaisi perimysjärjestykseen.
Nikeforos II Fokas Keisari Romanos II kuoli yllättäen 15. maaliskuuta 963 vain noin 23-vuotiaana, jonka jälkeen keisarikunta syöksyi poliittiseen epävarmuuteen. Romanoksen nuoret pojat Basileios ja Konstantinos oli jo kruunattu keisareiksi, mutta he olivat liian nuoria hallitsemaan (Basileios oli noin 5-vuotias ja Konstantinos vasta 2- tai 3-vuotias). Romanoksen lesken oli tarkoitus toimia sijaishallitsijana pojille, mutta tosiasiassa valtaa piti kamariherra Josef Bringas, jonka välit Theofanoon ja suosittuun sotapäällikköön Nikeforokseen olivat kylmät. Theofano liittoutui pian Nikeforoksen kanssa tajutessaan, että se olisi paras keino turvata poikiensa pääsyn valtaistuimelle. Hän kirjoittikin salaa Nikeforokselle ja kehotti tätä palaamaan Konstantinopoliin viettämään ansaitsemaansa triumfia.
Mikael Bourtzes Vuonna 968 keisari Nikeforos II Fokas nimitti Bourtzesin patrikiokseksi ja pienen Amanos-vuorilla lähellä Antiokiaa sijainneen Mauron Orosin ('Musta vuori') sotilas- ja siviilihallintoalueen ("thema") käskynhaltijaksi ja sotilaskomentajaksi ("strategos"). Hän sai tehtäväkseen johtaa arabien hallussa olevan Antiokian piirittämistä. Bourtzes kuitenkin rikkoi Nikeforoksen käskyjä ja hyökkäsi kaupunkiin vallaten sen lokakuussa 969. Hän joutui tämän takia epäsuosioon ja Nikeforos erotti hänet virastaan. Myöhemmin Bourtzes liittyi salaliittoon, joka murhasi Nikeforoksen joulukuussa 969.
Kilikia Antiikin aikana Kilikia joutui Persian vallan alle. Aleksanteri Suuri valtasi alueen ja löi siellä Dareios III:n Issoksen taistelussa vuonna 333 eaa. Vuonna 67 eaa. Pompeius kukisti alueella toimineet merirosvot ja Kilikiasta tuli Rooman provinssi vuonna 64 eaa. Cicero oli eräässä vaiheessa Kilikian maaherrana. Kilikia pysyi Rooman ja valtakunnan jakauduttua Itä-Rooman vallan alla aina arabien valloituksiin saakka 600-luvulle. Bysantin keisari Nikeforos II Fokas valtasi sen takaisin vuonna 965. Ristiretkien aikana alue kuului Kilikian armenialaiskuningaskuntaan eli niin sanottuun Vähä-Armeniaan. Se oli vahva kristillisyyden keskus piispanistuimineen ja linnoineen.
Hama Arabivalloituksen jälkeen Hama oli hallinnollisesti sen eteläisen naapurin Homsin kaupungin alla, jonka varjossa se oli ollut jo roomalaisajoista lähtien. 800-luvulla kaupunki päätyi Aleppoa hallinneiden Hamdanidien vaikutusvallan alle ja lähenti nyt tätä kaupunkia Homsin sijaan. Bysantin keisari Nikeforos II Fokas järjesti hävitysreken kaupunkiin vuonna 968 ja poltti muun muassa sen suuren moskeijan. Myöhemmin Syyrian ollessa muodollisesti osa Fatimidien alueita Mirdasidit hävittivät kaupungin. Seldžukit hallitsivat kaupunkia vuosiin 1113-1114 saakka ja viimeisen seldžukiemiirin kuollessa kaupungin omistuksesta sotivat useat eri paikalliset hallitsijat lähes 60-vuoden ajan. Sittemmin valtaan nousivat Zangidit jotka menettivät kaupungin Saladinille vuosina 1174–1175. Saladin antoi kaupungin sukulaispojalleen al-Malik al-Muzaffar Umalla neljä vuotta myöhemmin ja hänen perillisensä hallitsivat kaupunkia aina vuoteen 1342 saakka, jonka jälkeen alueella vaikuttivat mamelukit.
Nikeforos II Fokas Syksyllä 964 Nikeforos hyökkäsi Kilikiaan suuren armeijan kanssa ja piiritti Mopsuestian, mutta nälänhätä pakotti bysanttilaiset perääntymään 50 päivän piirityksen jälkeen. Arabit yrittivät neuvotella, mutta Nikeforos hylkäsi heidän pyyntönsä ja palasi takaisin Mopsuestiaan kesällä 965. Tällä kertaa kaupunki vallattiin ja Nikeforos siirtyi Tarsokseen, jonka asukkaat antautuivat vastineeksi vapaasta pääsystä arabien hallitsemaan Antiokiaan. Kilikia oli nyt bysanttilaisten hallussa, ja Nikeforos perusti useita uusia "teemoja" suojelemaan vastavallattua aluetta. Nikeforos salli kristittyjen jäädä alueelle ja kannusti myös Syyrian ja Armenian kristittyjä muuttamaan Kilikiaan. Nikeforos palasi syksyllä 965 Konstantinopoliin viettämään triumfia voittojensa kunniaksi.
Kreeta Rooman valtakunta hajosi vuonna 395 Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi eli Bysantiksi. Kreetasta tuli tällöin osa Bysanttia. Bysanttilaisella kaudella saarelle rakennettiin noin 70 kirkkoa.
Arabialainen merirosvojoukko Abu Hafs Omarin johdolla valtasi Kreetan vuonna 824. Merirosvot kehittivät saaresta orjamarkkina-alueen, merirosvojen tukikohdan sekä tuhosivat kirkkoja. Kreetalaiset kuitenkin onnistuivat säilyttämään ortodoksisen uskonsa. Bysantti yritti vallata takaisin Kreetan useaan otteeseen. Vuosina 911 ja 949 tehdyt takaisinvaltausyritykset epäonnistuivat. Merirosvot perustivat nykyisen Iraklionin kaupungin paikalle Rab-el-Khandakin, johon bysanttilainen sotapäällikkö Nikeforos Fokas joukkoineen rantautui vuonna 961 ja voitti merirosvot. Näin Kreeta kuului jälleen Bysantille. Takaisinvalloituksen jälkeen Nikeforos tuotti saarelle Manner-Kreikasta ja Konstantinopolista väkeä. Hiljalleen hyvinvointi palautui saarelle.
Nikeforos II Fokas Etelä-Italiassa bysanttilaiset joutuivat vastakkain Saksan keisari Otto I:n kanssa, joka oli saanut hallintaansa Capuan ja Beneventon langobardit. Otto halusi naittaa poikansa bysanttilaiselle prinsessalle, mutta Nikeforoksen lähettiläät torjuivat hänet. Nopeuttaakseen neuvotteluita Otto hyökkäsi bysanttilaisten hallitsemaan Longobardian themaan ja lähetti lähettiläänsä Liutprand Cremonalaisen Konstantinopoliin. Bysanttilaiset kuitenkin kieltäytyivät jälleen Oton vaatimuksista, jolloin tämä hyökkäsi Longobardian ja Calabrian provinsseihin. Nikeforos vastasi nimittämällä Eugeniuksen sotilaskomentajaksi arvonimenään "katepano" () ja antamalla Longobardian ja Calabrian provinssit hänen hallintaansa. Tämän lisäksi Nikeforos lähetti vahvistuksia Etelä-Italiaan. Eugeniuksen joukot kukistivat Oton armeijan ja vangitsivat hänen liittolaisensa Capuan langobardiprinssin.
Nikeforos II Fokas Kesällä 960 keisari Romanos lähetti Nikeforoksen valtaamaan Kreetaa, jonka arabit olivat valloittaneet 820-luvulla. Kreetalta operoineet arabimerirosvot olivat siitä lähtien olleet piikkinä Bysantin lihassa ryöstellessään ja hävittäessään valtakunnan rannikkoalueita. Bysanttilaiset olivat yrittäneet saaren takaisinvaltausta vuosina 842/843, 911 ja 949, mutta nämä yritykset olivat epäonnistuneet. Aikaisemmista tappioista viisastuneena Romanos keräsi kaikki saatavilla olevat laivat kuljettamaan tarpeeksi suurta armeijaa saarelle. Nikeforoksen laivastoon kuului satojen pienien alusten lisäksi 307 sotalaivaa eli kaksi kertaa enemmän kuin vuosina 911 ja 949 tehdyillä sotaretkillä. Yhteensä soutajia ja sotilaita kerrotaan olleen 77 000, melkein kaksi kertaa enemmän kuin vuonna 911 ja kolme kertaa enemmän kuin vuonna 949.
Epeiroksen despotaatti Vuonna 1249 Nikaian keisari Mikael VIII Palaiologos valtasi Epeiroksen pääkaupungin Artan, mutta se saatiin vallattua takaisin samalla, kun nikaialaiset valtasivat takaisin Konstantinopolin. Vuonna 1267 Sisilian Kaarle I valtasi Kerkyran ja suurimman osa Epeirosta. Kun Mikael II kuoli vuonna 1271, hänen tilalleen tuli hänen poikansa Nikeforos. Vuonna 1279 Nikeforos julistautui Kaarlen vasalliksi, mutta Kaarlen kukistuttua Nikeforos menetti Albanian Bysantille.
Fokas Fokas nousi keisariksi kaappaamalla vallan edeltäjältään Maurikiokselta. Fokas tapatti Maurikioksen ja monia Bysantin aristokraattisukujen jäsenistä.
Nikeforos II Fokas Bysanttilaiset valtasivat Antiokian lähes vuoden piirityksen jälkeen 28. lokakuuta 969. Bourtzes joutui kuitenkin pian epäsuosioon, koska hän oli rikkonut Nikeforoksen käskyjä olla hyökkäämättä kaupunkiin ilman häntä. Nikeforos erotti Bourtzesin virastaan ja nimitti sukulaisensa Eustathios Maleinoksen Antiokian maaherraksi ("douks"). Bourtzes liittyi myöhemmin Nikeforosta vastaan suunnattuun salaliittoon.
Leo Fokas nuorempi Noin vuonna 945 keisari Konstantinos VII nimitti Leon Kappadokian sotilas- ja siviilihallintoalueen ("thema") käskynhaltijaksi ja sotilaskomentajaksi ("strategos"). Noin 955 hänestä tuli puolestaan Anatolikonin strategos. Keisari Konstantinoksen kuoleman jälkeen hänen seuraajansa keisari Romanos II nimitti Leon valtakunnan länsiosan sotilasjoukkojen ylipäälliköksi ("domestikos tes dyseos"). Kun Leon vanhempi veli Nikeforos lähti valtaamaan Kreetaa vuonna 960, Leo nimitettiin hänen tilalleen idän joukkojen ylipäälliköksi. Tässä virassa hän sai merkittävän voiton Aleppon emiirin Saif al-Daulan armeijasta, joka oli ryöstellyt bysanttilaisten aluetta ja ollut palaamassa takaisin omalle puolelleen Taurusvuorten läpi. Arabit joutuivat kuitenkin Leon joukkojen väijytykseen ja kärsivät raskaita tappioita.
Nikeforos II Fokas Nikeforos vietti talven 963-964 Konstantinopolissa, mutta palasi keväällä Caesareaan kokoamaan joukkojaan uuteen hyökkäykseen al-Daulan arabeja vastaan. Hän lähetti myös sukulaisensa Manuel Fokasin johtaman armeijan Sisiliaan auttamaan saaren kristittyjä taistelussa arabeja vastaan. Manuelin joukot kärsivät kuitenkin tappion, ja hän itse sai surmansa. Toinen Nikeforoksen lähettämä armeija onnistui kuitenkin vuonna 965 valtaamaan Kyproksen arabeilta.
Fokas Fokas (547-610) oli Bysantin keisari vuosina 602–610.
Jabla Nykyistä Jablahia asuttivat aikanaan foinikialaiset ja se oli tärkeä alueellisen kaupan keskus. 400-luvulla eaa. kaupungista tuli doorialainen siirtokunta ja myöhemmin sen valtasi Rooman valtakunta. Arabit valtasivat kaupungin Bysantin valtakunnalta vuonna 638. Sittemmin Bysantti valtasi kaupungin takaisin kahteen otteeseen. Ensin kaupungin valtasivat Nikeforos II Fokas ja myöhemmin Johannes I Tzimiskes vuonna 975. Muslimit valtasivat sen vuonna 1080 ja vuonna 1108-9 heitä seurasivat ristiretkeläiset. Kaupunki luovutettiin genovalaisille ja sinne asetettiin katolilainen piispa. Saladin valtasi kaupungin vuonna 1188 ja vuosien 1192 ja 1285 sen omistuksesta kamppailiat temppeliherrat ja johanniitat.
Nikeforos II Fokas Syksyllä 963 arabeja riivasi nälänhätä, ja Aleppon emiiri Saif al-Daula sairastui. Arabit jatkoivat kuitenkin ryöstöretkiä Bysantin alueille ja onnistuivat pääsemään Ikonioniin (nykyinen Konya) asti. Saman vuoden talvella idän joukkojen komentajaksi nimetty Johannes Tzimiskes vastasi arabien ryöstöretkiin hyökkäämällä Kilikiaan. Tzimiskes kukisti arabit lähellä Adanaa ja piiritti Mopsuestian kaupungin. Hän joutui kuitenkin perääntymään vuoden 964 alussa joukkojen alkaessa kärsiä nälkää.
Leo Fokas nuorempi Kun Nikeforos nousi keisariksi vuonna 963, Leo sai korkean "kouropalates"-arvonimen ja hänet nimitettiin valtion kuljetusjärjestelmän ("dromos", ks. cursus publicus) johtajaksi ("logothetes tou dromou"). 1000-luvulla eläneen bysanttilaisen historioitsijan Johannes Skylitzesin mukaan Leon ahneus oli syypää Nikeforoksen epäsuosioon tämän kauden aikana. Kun Nikeforos murhattiin salaliiton seurauksena vuonna 969 ja Johannes Tzimiskes nousi keisariksi, Leo yritti juonitella häntä vastaan yhdessä kahden poikansa Nikeforoksen ja Bardas Fokas nuoremman kanssa. Tzimiskes kuitenkin vangitsi ja karkotti heidät. Vuonna 971 Leon poika Bardas nousi kapinaan Tzimiskesiä vastaan, mutta se tukahdutettiin pian. Leo sokaistiin ja hänet karkotettiin Proten saarelle Marmaranmerelle. Hänen kuolinvuottaan ei tiedetä.
Fokas Keisarin hirmuvallan aikana Bysantti koki monia vastoinkäymisiä. Persian kuningas Khosroes II päätti kostaa Maurikioksen kuoleman, ja persialaiset joukot tunkeutuivat syvälle Vähään-Aasiaan. Samalla slaavit ja avaarit valloittivat lisää maita Balkanilla.
Nikeforos II Fokas Noustuaan yksinvaltiaaksi vuonna 945 keisari Konstantinos VII alkoi suosimaan Fokasten sukua. Vähentääkseen edeltäjänsä keisari Romanos I:n tukeman Kourkouasten suvun vaikutusvaltaa Konstantinos nimitti monia Fokasten suvun jäseniä korkeisiin sotilasvirkoihin. Nikeforoksen isä Bardas nimitettiin armeijan ylipäälliköksi ("domestikos ton skholon"), ja Nikeforoksesta itsestä tuli Vähän-Aasian tärkeimmän sotilas- ja siviilihallintoalueen ("thema") Anatolikonin käskynhaltija ja sotilaskomentaja ("strategos"). Nikeforoksen veljet Leo ja Konstantinos saivat puolestaan hallittavakseen Kappadokian ja Seleukeian "themat".
Nikeforos I Nikeforos kaappasi vallan keisarinna Ireneltä 31. lokakuuta 802. Ennen keisariksi tulemistaan hän oli ollut "logothetes" eli valtiovarainministeri. Nikeforoksen ensimmäisinä toimenpiteinä olivatkin Bysantin raha-asioiden järjestämiset, mikä olikin tarpeen Irenen harjoittamien lahjoituksien ja veronkevennysten jälkeen.
Rusien–Bysantin sota (988) Tästä tulisi kysymykseksi se, miten Vladimir olisi voinut tehdä sopimuksen Bysantin kanssa, jos hän samanaikaisesti piiritti heidän kaupunkiaan. Historioitsijoilla on eri teorioita Vladimirin sotaretkestä Khersonesosiin. Suosituimman teorian mukaan Bysantti sai 6 000 soturin sotajoukon, mutta ei ruvennut täyttämään omaa velvoitettaan eli antaa Bysantin keisarin sisar barbaarille, joka ei ollut ottanut Bysantin ortodoksikirkon kastetta. Khersonesosin valtaus sekä uhkaus tulla myös Konstantinopoliin pakottivat Basileios II suostumaan ”Taurian skyyttien” vaatimuksiin. Toisen teorian mukaan, kaupunki oli liittoutunut kapinallinen Bardas Fokas nuoremman kanssa, minkä vuoksi Vladimir Suuri hyökkäsi sinne Basileios II liittolaisena.
Eri keskiaikaisten lähteiden mukaan Khersonesosin piiritys kesti 6-9 kuukautta, mikä antaisi olettaa, että piiritys olisi alkanut syksyllä 988. Basileios II olisi jo saanut 6 000 soturin apujoukot siihen mennessä ja piiritys olisi päättynyt kesällä 989.
Antiikin Kypros Saraseeniarabit hyökkäsivät saarella vuonna 648 ja valtasivat sen. Uudelleen arabit valtasivat saaren 803–806. Nikeforos Fokas valtasi Kyproksen takaisin Bysantille. Bysantti menetti saaren länsivalloille kolmannen ristiretken aikaan, ensin Rikhard Leijonamielelle ja temppeliherrain ritarikunnalle vuonna 1191 ja sitten Guy de Lusignanin Jerusalemin kuningaskunnalle vuonna 1192.
Nikeforos II Fokas Nikeforos kasvatti myös sotilaiden omistamien maiden vähimmäiskokoa tukeakseen kasvavaa armeijaansa. Sotilaat pystyivät nyt kustantamaan raskaampia varusteita, ja esimerkiksi raskaasti haarniskoidun katafraktiratsuväen ylläpitäminen oli helpompaa. Aiemmin myös talonpojat olivat palvelleet armeijassa, mutta Nikeforoksen aikana sotilaat olivat yhä enemmän sotilasaristokratian jäseniä. Nikeforos ylläpiti hyviä suhteita sotilaisiinsa, mutta häntä syytettiin sotilaiden tekemien rikosten sallimisesta.
Nikeforos I Nikeforos I (kuoli 26. heinäkuuta 811) oli Bysantin keisari vuosina 802–811.
Antiikin Kreeta Bysanttilaisella ajalla monet Kreetan kaupungeista kukoistivat edelleen. Kukoistus päättyi, kun arabit valtasivat Kreetan noin 823–827. Tämän jälkeen saaren väestöä myytiin orjiksi. Nikeforos Fokas valloitti saaren takaisin Bysantille vuonna 961. Tämän jälkeen saarta asutettiin uudelleen muun muassa armenialaisilla. Frankkien vallattua Konstantinopolin neljännen ristiretken aikaan vuonna 1204 Kreeta päätyi ensin Boniface de Montferrat'lle, joka puolestaan myi sen Venetsian tasavallalle.
Maarrat an-Numan Muslimit valloittivat kaupungin vuonna 637 ja vuonna 903 sitä hävittivät karmaatit. Bysantin valtakunnan keisari Nikeforos II Fokas valtasi kaupungin takaisin muslimeilta vuonna 969, mutta Bysantilla ei ollut lopulta tarpeeksi joukkoja alueen haltuunottoon. Maarat al-Numanissa vuonna 973 syntynyt filosofi ja runoilija Abu al-Alaa al-Maarri oli yksi islamilaisen maailman merkittävimpiä ateisteja. 1000-luvun alkupuolella kaupunki vaihtoi käsiä eri muslimidynastioiden välillä useaan otteeseen. Ristiretkeläiset valtasivat kaupungin vuonna 1098. Kaupunki vaihtoi jälleen käsiä useaan otteeseen muslimien palatessa vuonna 1104 ja ristiretkeläisten vallatessa sen takaisin vuonna 1119. Lopullisesti ristiretkeläiset ajoi kaupungista Imad ad-Din Zengi vuonna 1135. Vuonna 1157 kaupunkia hävitti suuri maanjäristys, jonka episentrumi oli Hamassa. Vuonna 1233 tuolloin Hamaa hallinnut Mizaffar II Mahmud rakennutti kaupungin sitadellin. Egyptin mamelukit hallitsivat kaupunkia vuodesta 1341 ja se liitettiin Osmanien valtakuntaan vuonna 1516. 1600-luvulla kaupungin läpi matkanneet kuvailivat sitä köyhäksi. Saman vuosisadan puolivälissä kaupunkiin muuttaneesta al-'Azmin suvusta tuli sittemmin merkittäviä paikallisia virkamiehiä ja suvun jäseniä toimi esimerkiksi Damaskoksen kuvernööreinä.
Rusien–Bysantin sota (988) Jahja Antikiolainen kirjoitti tapahtumista seuraavasti:
”Keisari Basileios oli hyvin huolissaan Bardas Fokasin sotavoimien mahdista ja sen voittaessa keisarin joukot. Ne ryöstelivät keisarin omaisuutta, jonka vuoksi keisarin oli pakko lähettää avunpyyntö rusien keisarille, joka oli Basileioksen vihollinen. Niin rusien keisari suostui avunpyyntöön. He tekivät keskinäisen avunantosopimuksen ja Basileios antoi rusien keisarille sisarensa Anna Porfyrogenitan vaimoksi. Ehtona oli se, että Vladimir ottaisi kasteen ja sen jälkeen kasteen otti koko hänen valtakuntansa väki, joka on hyvin suuri. Siihen aikaan ruseilla ei ollut minkäänlaisia lakeja eivätkä he tunnustaneet mitään uskontoa. Ja keisari Basileios lähetti ruseille sen jälkeen metropoliittoja ja piispoja. Ja he kastoivat keisarin sekä kaikki hänen alamaisensa ja lähettivät hänelle sisarensa vaimoksi. Ja hän rakensi monia kirkkoja rusien maassa. Ja kun heidän avioliittonsa oli solmittu, niin silloin saapui rusien sotajoukot ja liittyivät kreikkalaisten sotajoukkoihin, jotka olivat keisari Basileioksella. Niin he lähtivät yhdessä sotaan Bardas Fokasta vastaan meritse ja maitse kohti Krisopolia. Ja he voittivat yhdessä Fokasin…”
Bardas Fokas nuorempi Tässä vaiheessa vuonna 988 keisari Basileios II oli pakotettu liittoutumaan Kiovan Venäjän suuriruhtinas Vladimirin kanssa, jonka kanssa Basileios II joukot oli taistellut Krimillä. Basileios lupasi Vladimirille vaimoksi sisarensa, Anna Porfyrogenitan, ja Vladimir antoi Basileiokselle 6 000 varjagisoturia auttaakseen lankoaan voittamaan sodan. Hurjasta maineestaan tunnettujen varjagisoturien ja muun armeijansa kanssa Basileios II marssi Abydosiin. Kaksi armeijaa kohtasivat toisensa ja Fokas ratsasti armeijansa kärjessä pyrkien pääsemään kaksinkamppailuun keisari Basileioksen kanssa. Fokas ei onnistunut siinä vaan tippui hevosensa selästä ja hänet surmattiin taistelussa. Hänen päänsä katkaistiin ja tuotiin keisarille. Tähän taisteluun loppui kapina.
Nikeforos II Fokas Kreetan takaisinvaltaus toi Nikeforokselle paljon mainetta ja kunniaa. Pääkaupungissa Konstantinopolissa järjestettiin kiitosjumalanpalvelus voiton kunniaksi, ja keisari Romanos toivotti Nikeforoksen tervetulleeksi tämän palattua kaupunkiin vuoden 961 keväällä tai kesällä. Nikeforos vietti voittonsa kunniaksi triumfin, jota erään kuvauksen mukaan inspiroi 500-luvulla eläneen itäroomalaisen historioitsijan Prokopioksen kuvaus sotapäällikkö Belisariuksen triumfista vuonna 534. Triumfikulkue kulki Nikeforoksen kodilta hippodromille, ja siinä esiteltiin vangiksi saatuja arabeja sekä sotasaalista. Kuten Belisarius, Nikeforoksen ei annettu käyttää hevosta tai muutakaan kulkuneuvoa, vaan hänen oli kuljettava jalan triumfikulkueen mukana. Menestyksellä oli kuitenkin myös varjopuolensa, ja monet yläluokan jäsenet, kuten kamariherra ("parakoimomenos") Josef Bringas, tulivat kateellisiksi ja epäluuloisiksi Nikeforosta kohtaan.
Nikeforos II Fokas Nikeforos oli sotilaskeisari, ja sotaretket olivat tärkeä osa hänen hallintoaan. Hän suosikin armeijaa ja sotilasaristokratiaa koko valtakautensa ajan. Nikeforoksen edeltäjät olivat suojelleet pieniä maanomistajia suuremmilta ja rikkailta maanomistajilta säätämällä lain, jonka mukaan pienet maanomistajat saattoivat ostaa maansa takaisin halvalla, jos he olivat joutuneet myymään ne esimerkiksi nälänhädän tai talousvaikeuksien aikana. Nikeforos käski kuitenkin kuitenkin kumota tämän lain perustellen päätöstään sillä, että hänen edeltäjänsä olivat suosineet liikaa pieniä maanomistajia ja aiheuttaneet epätasa-arvoa väestön keskuudessa.
Nikeforos II Fokas Bysanttilaisten lähdettyä al-Daula marssi Kilikiaan ja otti heikentyneen Tarsoksen emiraatin haltuunsa. Hän joutui kuitenkin lähtemään ennen syksyä, kun Nikeforos ja tämän sisarenpoika Anatolikonin strategos Johannes Tzimiskes hyökkäsivät jälleen Kilikiaan. Nikeforoksen joukot ryöstivät Sisiumin, jonka jälkeen he etenivät Syyriaan. Maraş (Germanikeia, nykyinen Kahramanmaraş Turkissa), Dülük (Teloukh) ja Manbij (antiikin Hierapolis) vallattiin. al-Daula lähetti parhaat joukkonsa Aleppon pohjoispuolelle kohtaamaan Nikeforoksen armeijaa ja valmistautui itse puolustamaan kaupunkia nostoväen avulla. Nikeforos kuitenkin vältti heidät, marssi Aleppoon ja löi al-Daulan joukot kaupungin muurien ulkopuolella joulukuussa 962. al-Daula joutui pakenemaan, ja Nikeforos lähetti Johanneksen ajamaan häntä takaa. Aleppolaisten keskinäistä kinastelua ja rappeutuneita muureja hyväksikäyttäen bysanttilaiset murtautuivat kaupunkiin 23. joulukuuta vain kolmen päivän piirityksen jälkeen. Koko kaupunki, sen sitadellia lukuun ottamatta, ryöstettiin ja poltettiin.
Bardas Fokas nuorempi Vuonna 978 Bardasin vapautti eunukki Basileios Lekapenos (Basileios II:n eno). Hänet lähetettiin takaisin kotimaahansa Kappadokiaan nostamaan paikalliset kapinaan Sklerosia vastaan. Skleros oli noussut kapinaan keisaria vastaan ja oli jo edennyt Hellespontokseen. Muutamista vastoinkäymisistä huolimatta hän oli yhdessä Tornikiosin johtaman Georgian armeijan kanssa edennyt voitollisesti, mutta viimein Fokas onnistui tukahduttamaan kapinan ja voittamaan Sklerosin. Suurista teoistaan keisarin hyväksi Bardas nimitettiin Domestikos ton Skholoniksi eli Bysantin armeijan ylipäälliköksi. Hän onnistui Bysantin armeijan johdossa valloittamaan saraseeneiltä Aleppon.
Parakoimomenos Theofanesin syrjäytti Konstantinos VII (hallitsi 945–959) vuonna 947, jolloin hänen paikkansa otti Basileios Lekapenos. Lekapenos oli keisari Romanos I:n avioton lapsi, joka pääsi Bysantin merkittävimpään virkaan seuraavaksi neljäksi vuosikymmeneksi. Hän manipuloi keisareita ja piti yllä samaan aikaan omaa varjohoviaan ("paradynasteuōn") yli kolme vuosikymmentä ja palveli keisareita: Nikeforos II Fokasta (963–969), Johannes I Tzimiskesiä (969–976) ja Basileios II:sta (976–1025) hallitusajan alkuvuosina. Hänet syrjäytettiin vuonna 985. Basileios Lekapenosin syrjäytti Romanos II:n (959–963) aikana eunukki Josef Bringas, joka oli myös "de facto" valtion johdossa. Lekapenos syrjäytti hänet heti Romanos II:n kuoleman jälkeen.
Nikeforos II Fokas Nikeforoksen nimiin on laitettu kaksi sodankäyntiä käsittelevää teosta. "De velitatione" (, "Kahakoinnista") käsittelee sissisodankäyntiä, ja sen on kirjoittanut tuntematon kirjoittaja noin vuonna 975. Toisen teoksen "Praecepta militarian" (, "Keisari Nikeforoksen selonteko ja tutkielma sodankäynnistä") on varmasti kirjoittanut Nikeforos itse noin 965. Teos on kirjoitettu oppaaksi valtakunnan itärajalla palveleville sotapäälliköille, ja se käsittelee kuudessa luvussa varusteita, joukkojen sijoittamista ja taktiikoita, joita tulisi käyttää arabeja vastaan. Kaksi ensimmäistä lukua käsittelevät jalkaväen käyttöä taistelussa ja seuraavat kaksi puolestaan katafraktiratsuväkeä. Teoksessa kirjoittaja esittää erilaisia taistelutilanteita pienistä kahakoista suuriin taisteluihin ja suosittelee oikeaoppista vastausta jokaiseen. Hän painottaa myös jatkuvasti tiedustelun, kurin ja varovaisuuden tärkeyttä. Teos päättyy lyhyeen käsittelyyn leirin rakentamisesta, vakoojista ja armeijan uskonnollisista seremonioista.
Basileios II Varjagisotureilla vahvistetun armeijansa kanssa Basileios II marssi Abydosiin. Kaksi armeijaa kohtasivat toisensa ja Fokas ratsasti armeijansa kärjessä pyrkien pääsemään kaksinkamppailuun keisari Basileioksen kanssa. Fokas ei onnistunut siinä vaan tippui hevosensa selästä ja hänet surmattiin taistelussa. Hänen päänsä katkaistiin ja tuotiin keisarille. Tähän taisteluun loppui kapina.
Pliskan taistelu Pliskan taistelu oli Bysantin keisari Nikeforos I:n ja Bulgarian kaani Krumin välillä käyty taistelu, jossa bulgaarit löivät Bysantin joukot ja surmasivat Nikeforoksen.
Johannes II Komnenos Pian Johanneksen valtaannousun jälkeen Anna Komnena, Irene Dukaina ja jotkut muut heidän sukulaisistaan punoivat juonen Johanneksen murhaamiseksi ja Nikeforos Bryennioksen nostamiseksi uudeksi keisariksi. Johanneksen kimppuun oli määrä hyökätä Filopationissa, Konstantinopolin ulkopuolella. Suunnitelma kuitenkin kariutui kun Nikeforos kieltäytyi liittymästä siihen. Vuoden 1119 alussa Johannes sai tietää juonesta. Keisari päätti kuitenkin olla armollinen ja määräsi salaliittolaisten omaisuuden väliaikaisesti takavarikoiduksi. Irenen ja Annan henki säästettiin, mutta heidät pakotettiin vetäytymään luostariin, jossa Anna käytti lopun elämästään isänsä Aleksioksen elämäkerran, "Aleksiaan", kirjoittamiseen. Nikeforos Bryennios selvisi koko tapahtumasta ja palveli keisaria lopun elämästään.
Leon Diakonos Leonin "Historia"-teos on kirjoitettu 10 kirjaan, jotka kuvaavat tapahtumia vuosilta 959–976, mutta siinä on myös vanhempia kertomuksia sekä silminnäkijähavaintoja vuosilta 989–992. Ilmeisesti teos on tehty juuri noina vuosina. Hän oli hiukan erilainen historioitsija kuin edeltäjänsä ja aikalaisensa. Leon pyrki kirjoittamaan tapahtumille myös taustatietoja sekä määrittelemään niiden syitä ja seurauksia. Hän asettaa kyseenalaiseksi keisarien Nikeforos II Fokasin ja Johannes I Tzimiskesin sotaretket sekä keisari Basileios II:n hallituskauden alkuajalta. Sen vuoksi hänen hallitusaikanaan teosta ei julkaistu, vaan Leon itse julkaisi sen hiukan ennenaikaisesti vuonna 976, jolloin Leon oli olettanut Basileioksen tulevan syrjäytetyksi eri kapinoiden vuoksi. Tosin Basileios pysyi vallassa vielä paljon pidempään.
Antiokia Myöhemmällä keskiajalla Antiokia taantui hitaasti mutta vääjäämättä. Keisari Herakleioksen aikana vuonna 636/637 Antiokia joutui muun Syyrian mukana saraseeneille. Vuonna 969 keisari Nikeforos II Fokaksen joukot valtasivat sen takaisin. Antiokian mainitaan olleen suuri ja kukoistava kaupunki vielä tätä seuranneella kaudella. Kaupunki kuului Bysantin valtakunnalle aina 1000-luvulle saakka, ollen viimeiset vuosisadat sen itäisin merkittävä kaupunki. Seldžukit valtasivat kaupungin vuonna 1084, vain 14 vuotta ennen ristiretkeläisten tuloa.
Nikeforos II Fokas Lähestyessään Konstantinopolia Nikeforoksen joukkoihin liittyivät hänen veljensä Leo sekä monia korkea-arvoisia upseereita. Bringas organisoi valtakunnan Euroopan puoleiset joukot Nikeforoksen armeijaa vastaan ja yritti estää näitä ylittämästä Bosporinsalmea tuomalla kaikki saatavilla olevat laivat paikalle. Hän otti myös Nikeforoksen ikääntyneen isän Bardaksen panttivangiksi. 9. elokuuta 963 Bringasin vihamies ja entinen kamariherra Basileios Lekapenos organisoi kapinan Bringasta vastaan Konstantinopolissa. Kaupungin väestön ja senaatin tuella hän otti haltuunsa lukuisia satamia ja sotalaivoja, jotka hän lähetti liittymään Nikeforoksen joukkoihin. Hän myös aseisti 3 000 palvelijaansa ja lähetti nämä ryöstelemään Bringasin tukijoiden koteja. Nikeforoksen joukot osoittautuivat liian ylivoimaisiksi Bringasin sotilaille, ja tämä joutui pakenemaan Hagia Sofian kirkkoon. Pian myös Konstantinopolin väestö nousi kapinaan Bringasta vastaan ja kolmen päivän taistelun jälkeen onnistui lyömään Bringasin sotilaat. Nikeforos saapui kaupunkiin 16. elokuuta 963, ja patriarkka kruunasi hänet keisariksi Hagia Sofiassa. Bringas karkotettiin Paflagoniaan ja myöhemmin Asekretiksen luostariin lähelle Nikomedeiaa, jossa hän kuoli vuonna 965.
Athanasios Athoslainen Pyhittäjä Athanasios, siviilinimeltään Abraham, syntyi Trapesundissa (Trebezond) ja joutui varhain orvoksi. Elettyään hurskaan nunnan adoptoimana, hän siirtyi opiskelemaan Konstantinopoliin, josta siirtyi ensin kilvoittelemaan Kyminasin luostariin ja saatuaan munkkivihkimyksen, siirtyi myöhemmin Athokselle, jonne perusti muun muassa Bysantin keisari Nikeforos II Fokaan avustuksella Suuren lavran eli Athoksen ensimmäisen kinobioottisen luostarin.
Bysantin–sassanidien sota (603–628) Bysantti ajautui sisäisiin vaikeuksiin ja sisällissotaan kun Fokas murhasi Maurikioksen marraskuussa 602 ja nousi keisariksi. Tätä persialaiset käyttivät hyväkseen ja hyökkäsivät Bysantin valtakunnan itäisiin osiin vuonna 603. Ensimmäinen vakavampi menetys tapahtui kun persialaiset valtasivat Caesarean satamakaupungin Palestiinassa vuonna 605.