mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Nuraghe Ei tiedetä varmasti, milloin nuragheja alettiin rakentaa, ei kuitenkaan ennen vuotta 6000 eaa.; jonkin verran niitä luultavasti rakennettiin jo 3500-luvulla eaa. Nuraghien rakentaminen oli runsaimmillaan pronssikaudella noin 1800-luvulta eaa. alkaen; jotkin olivat käytössä vielä roomalaisten saapuessa saarelle noin vuonna 200 eaa. Noin 1800–1500-luvuilla eaa. tehtiin "protonuragheja", jotka liittyivät Sardinian 
pronssikautisen Bonnanaro-kulttuurin B-vaiheeseen. Protonuraghet olivat ylhäältä katsottuina pyöreitä, soikeita, D-kirjaimen muotoisia, puolisuunnikkaita tai suorakaiteita.
Drottninggatan Joulukuussa 2010 itsemurhapommittaja räjäytti auton Drottninggatanilla haavoittaen kahta sivullista. Hetken päästä hän räjäytti itsensä muutaman sadan metrin päästä auton räjäytyspaikasta. Vuoden 2017 huhtikuussa kadulla tehtiin terroristi-isku ajamalla kuorma-autolla väkijoukkoon.
Åke Holmbergin kirjoissa kuvitteellisen yksityisetsivä Totte Svenssonin () toimisto sijaitsee Drottninggatanilla. Drottninggatanin ja Jakobsgatanin risteykseen kiinnitettiin vuonna 2000 muistolaatta, jossa on teoksesta "Yksityisetsivä Totte Svensson" () lainaus, joka kirjan suomennoksessa kuuluu seuraavasti:
Osoitenumeroiden mukaisessa järjestyksessä:
Kárpathos Neljännen ristiretken seurauksena vuonna 1204 Kárpathoksesta tuli genovalaisten Louis ja Andreas Marescon omaisuutta. Tällöin saaresta alettiin käyttää nimeä "Scarpanto". Genovalaisten jälkeen vallan saarella ottivat venetsialaiset. Andréas Kornáros hallitsi Kárpathosta vuosina 1306–1311, jonka jälkeen Rodokselta saapuneet johanniittaritarit valtasivat saaren. Kuitenkin jo vuonna 1315 venetsialainen Kornáros-suku otti vallan saarella. Suvun valtakaudella Kárpathokselle rakennettiin useita kirkkoja ja linnoituksia. Suku oli vallassa aina vuoteen 1537 tai toisen lähteen mukaan vuoteen 1538 saakka, jolloin saari päätyi kaappari Hayreddin Barbarossan johdolla osmanien valtakunnan osaksi. Osmanit eivät milloinkaan osoittaneet kiinnostusta saaren kehittämiseen, eivätkä myöskään milloinkaan asettuneet asumaan Kárpathokselle. Sen sijaan veronkerääjiä saarelle lähetettiin, jotka verot kerättyään poistuivat saarelta. Kárpathoksen asukkaat taistelivat 1820-luvulla käydyssä Kreikan vapaussodassa osmanivaltaa vastaan. Saarelaiset esimerkiksi tarjosivat kreikkalaisille sota-aluksille suojaa, varustivat niitä ja jopa korjasivat. Kárpathos liittyi vuonna 1823 osaksi itsenäistynyttä Kreikkaa, ja siitä tuli osa Santorínin eparkiaa (). Lontoon protokollassa vuonna 1830 Kárpathos yhdessä muiden Dodekanesian saarten kanssa kuitenkin katsottiin osaksi osmanien valtakuntaa.
Sorvalin hautausmaa Sorvalin hautausmaata laajennettiin ensimmäisen kerran 1800-luvun puolivälissä. Ortodoksisen alueen sisäänkäynnille rakennettiin samassa yhteydessä lain edellyttämä paarihuone, jossa suoritettiin myös ruumiinavauksia. Vuonna 1888 ortodoksiselle hautausmaalle valmistui puurakenteinen Uspenskin kirkko, jonka omisti Venäjän armeija. Se oli käytössä myös Suomen itsenäistymisen jälkeen, mutta tuhoutui myöhemmin jatkosodan aikana. Kirkon paikalla on nykyään muistokivi. Luterilaisilla ei Sorvalin hautausmaalla milloinkaan ollut omaa siunauskappelia. 1900-luvun alkuvuosina suomalaisten määrä kasvoi Viipurissa runsaasti ja vuonna 1924 suomalaista aluetta laajennettiin Saunalahden rantaan päin arkkitehti Otto-Iivari Meurmanin suunnitelmien mukaan. Laajennuksen myötä hautausmaan koko kasvoi 4,2 hehtaarista noin seitsemään.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Breitenfeldin taistelu käytiin Leipzigin pohjoispuolella 17. syyskuuta 1631 Ruotsin ja Saksin sekä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Ferdinand II:n armeijan välillä. Ruotsalaisia johti Kustaa II Aadolf, sakseja vaaliruhtinas Juhana Yrjö I ja katolisia kreivi Johann Tilly. Breitenfeldin taistelu oli ensimmäinen Kustaan käymä suuri kenttätaistelu kolmikymmenvuotisessa sodassa. Se oli protestanttien ensimmäinen suuri voitto katolisia vastaan kolmikymmenvuotisen sodan aikana Kustaan murskatessa Tillyn katolisen armeijan.
Werbenin taistelu Kustaa II Aadolf seurasi Tillyä Saksiin ja solmi liiton Saksin vaaliruhtinaan kanssa. Yhdistynyt Saksin ja Ruotsin armeija kohtasi Tillyn Breitenfeldin taistelussa 17. syyskuuta 1631.
Breitenfeldin toinen taistelu Breitenfeldin toinen taistelu (tunnettu myös nimellä "Leipzigin taistelu") oli Leipzigin lähellä Breitenfeldissä kolmikymmenvuotisen sodan aikana 23. lokakuuta 1642 käyty taistelu, jossa vastakkain olivat Ruotsin ja Saksalais-roomalaisen keisarikunnan armeijat. Taistelu päättyi ruotsalaisten voittoon.
Leipzig Kolmikymmenvuotinen sota aiheutti syvän haavan kaupungin kukoistavaan kehitykseen, ja väkiluku putosi 18 000:sta 12 000:een. Vuosien 1631 ja 1642 välillä kaupunki piiritettiin viisi kertaa, ja vuosina 1642-1650 se oli ruotsalaisten miehittämänä. 17. syyskuuta 1631 keisarilliset joukot, johtajanaan marsalkka Johann Tilly, kokivat yhden kolmikymmenvuotisen sodan suurimmista tappioistaan Leipzigin alueella Breitenfeldin taistelussa ruotsalaisia vastaan. Breitenfeld on nykyään Leipzigiin kuuluva entinen ritarisukutila, ja siellä on Ruotsin armeijan johtajan, kuningas Kustaa II Aadolfin muistomerkki. Vuosi taistelun jälkeen, 16.11.1632, Kustaa II Aadolf kaatui Lützenin taistelussa, noin 10 km nykyisestä Leipzigin kaupunginrajasta lounaaseen.
Hans Georg von Arnim-Boitzenburg Ruotsin armeijan Arnim jätti 1617. Puolan palveluksessa hän oli vuonna 1621 ja vuonna 1624 hän siirtyi keisari Ferdinand II:n armeijaan Albrecht von Wallensteinin alaiseksi. 1626 hänestä tehtiin keisarillisen armeijan marsalkka. Arnim taisteli keisarin palveluksessa ruotsalaisia vastaan Puolassa vuosina 1628–29, jonka jälkeen siirtyi Saksin palvelukseen, jossa oli vuodet 1631–35 ja 1638–41. Hän toimi Saksin armeijan komentajana muun muassa Breitenfeldin taistelussa.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Breitenfeldin tappion myötä keisari Ferdinand II:n piti unohtaa unelma helposta voitosta sodassa. Kaikki aikaisemmat viholliset lyönyt armeija oli tuhoutunut. Tilly kuoli myöhemmin Baijerissa Rainin taistelussa saamiinsa vammoihin, minkä jälkeen keisari kutsui pakon edessä Albrecht von Wallensteinin takaisin ylipäälliköksi kokoamaan uuden armeijan. Ruotsalaisten sotaonni kääntyi seuraavana kesänä Kustaa II Aadolfin kaatuessa Lützenin taistelussa, ja kolmikymmenvuotinen sota jatkui vielä 16 vuotta.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Ruotsalaisten ja Saksin vaaliruhtinaan armeijat ylittivät Loderbachin puolenpäivän aikaan keisarillisten häiritessä tykistötulella ja Isolanin kevyellä kroaattiratsuväellä. Ylitettyään puron ruotsalaiset ja saksit ryhmittyivät taistelukentälle ruotsalaiset oikealle, saksit vasemmalle. Kustaa yritti väistää aurinkoa ja tuulen tuomaa pölyä siirtämällä ryhmitystään oikealle, mutta soinen maa esti aikeen. Noin kello 14 ruotsalaiset saivat omat tykkinsä asemiin armeijansa eteen 600 metrin päähän keisarillisista ja avasivat tulen.
Kustaa II Aadolf Saksassa oli vuonna 1618 syttynyt sota, joka aikanaan venyi kestämään kolmekymmentä vuotta, ja Kustaa II Aadolf suostui vuonna 1628 auttamaan Stralsundin kaupunkia katolisia vastaan. Hän nousi 1630 armeijansa kanssa maihin Saksassa. Ruotsin armeija kukisti helposti kaikki sitä vastaan lähetetyt joukot. 7. syyskuuta 1631 käydyssä Breitenfeldin taistelussa Kustaa II Aadolfin joukot löivät kenraali Johann Tillyn johtamat viholliset.
Lennart Torstensson Torstensson johti Ruotsin armeijan Pommerista Böömiin, Määriin ja Sleesiaan keväällä 1642. Hän löi Saksin Juhana Yrjön armeijan Schweidnitzin taistelussa ja valtasi Olmützin kesäkuussa 1642. Tämän jälkeen Torstensson siirtyi piirittämään Leipzigia. Keisarillisten tullessa auttamaan kaupunkia hän voitti heidät Breitenfeldin toisessa taistelussa. Leipzig vallattiin tämän jälkeen joulukuussa 1642 ja se pysyikin ruotsalaisten miehittämänä aina vuoteen 1650 asti. Vuonna 1643 Torstensson palasi operoimaan Määriin.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Katolisten armeija käytännössä tuhoutui: Kentälle jäi 7 600 kuollutta sotilasta, 6 000 joutui vangiksi, 3 000 haavoittui ja 4 000 karkasi. Lisää katolisia kuoli vielä paetessaan niin ruotsalaisten takaa-ajajien kuin Saksin talonpoikienkin tappamina. Vangit värvättiin ajan tavan mukaan suurimmaksi osaksi Ruotsin armeijan palvelukseen. Tillyn armeijasta jäi jäljelle vain kolmasosa.
Kolmikymmenvuotinen sota Ruotsin armeija marssi etelään Saksiin. Breitenfeldin taistelussa 17. syyskuuta 1631 Kustaa II Aadolfin ja Saksin vaaliruhtinaan Juhana Yrjö I:n joukot löivät Leipzigin pohjoispuolella katolisten Johann Tillyn ja kreivi Gottfried Heinrich Pappenheimin armeijat. Katolinen ratsuväki ajoi ensin saksilaisjoukot pakoon, ja ne pysähtyivät vain hetkeksi ryöstämään ruotsalaisten leirin. Tämän jälkeen Ruotsin ratsuväki ajoi keisarillisen ratsuväen pakosalle, jolloin myös keisarin jalkaväki pakeni taistelukentältä. Katoliset menettivät 6 000 miestä, yli puolet joukoistaan, mutta Kustaa II Aadolf saattoi korvata menetyksensä omaan armeijaansa värvätyistä vangituista palkkasotureista. Voittoisan taistelun jälkeen muutkin protestanttiset ruhtinaskunnat liittyivät sotaan. Ruotsin joukot viettivät talven Etelä-Saksassa.
Katolinen liiga (Saksa) Katolisen liigan perusti Baijerin herttua Maksimilian I, jonka lisäksi sen tärkeimmät jäsenet olivat Kölnin, Trierin ja Mainzin arkkipiispat. Katolisen liigan armeijan menestys jatkui kolmikymmenvuotisessa sodassa vuoteen 1631 asti, jolloin se hävisi ensimmäisen suuren taistelun Breitenfeldissä ruotsalaisia vastaan. Armeijan komentajana oli 1610–1632 Johann Tilly ja 1632–1634 Johann von Aldringen.
Magdeburgin ryöstö Tilly oli aikonut käyttää Magdeburgia armeijansa huollon tukikohtana, mutta saikin haltuunsa rikkaan kaupungin sijasta hyödyttömän kivikasan. Tillyn vaihtoehdot olivat vähissä kun Kustaa eteni armeijansa kanssa Magdeburgin pohjoispuolelle. Hävittyään kaksi ratsuväkitaistelua Burgstallissa ja Werbenissä ja huomattuaan, ettei kykenisi kohtaamaan ruotsalaisten linnoitettuja asemia pohjoisessa Tilly oli 29. heinäkuuta pakotettu kääntymään etelään saadakseen armeijansa huollon järjestettyä. 25. elokuuta Tilly hyökkäsi Saksiin ja eteni Merseburgia ja Leipzigiä kohti. Uhattu vaaliruhtinas Juhana Yrjö I solmi Kustaan kanssa 2. syyskuuta sopimuksen Ruotsin ja Saksin armeijoiden yhdistämisestä ja uusi armeija lähti Elbeä etelään kohdatakseen Tillyn taistelussa, joka käytiin Breitenfeldissä 17. syyskuuta 1631.
Matthias Gallas Kolmikymmenvuotisen sodan syttyessä Gallas liittyi everstinä katolisen liigan armeijaan ja sai johdettavakseen jalkaväkirykmentin. Hän kunnostautui erityisesti Stadtlohnin taistelussa 1623. Vuonna 1630 hän taisteli ranskalaisia vastaan Mantuan perimyssodassa, josta hänet palkittiin kreivin arvolla 1632. Mantuan sodan jälkeen Gallas palasi Saksaan ja liittyi Johann Tillyn johtamaan armeijaan keisarin huomion kiinnittyessä sotaan liittyneeseen Kustaa II Aadolfiin. Gallas johti espanjalaista prikaatia Tillyn alaisuudessa Breitenfeldin ensimmäisessä taistelussa. Hän siirtyi Albrecht von Wallensteinin alaisuuteen vuosiksi 1631–33 ja taisteli muun muassa Alte Vestessä ja Lützenissä, jossa johti armeijan oikeaa sivustaa.
Lennart Torstensson Torstensson aloitti sotilasuransa Kustaa II Aadolfin armeijan palveluksessa Puolan sodassa ensin Liivinmaalla 1621–23 ja myöhemmin Preussissa 1626–29. Välillä hän oli Hollannin armeijan palveluksessa (vuosina 1624–25). Hänet nimitettiin ensimmäisen ruotsalaisen tykistörykmentin everstiksi 1629, koko Ruotsin tykistön komentajaksi Saksassa vuonna 1630, ja kenraalin arvon hän sai vuonna 1631. Hän johti tykistöä Breitenfeldin ja Rainin taisteluissa 1631. Torstensson jäi Alte Vesten taistelussa 1632 katolisten vangiksi, ja vaihdettiin vapaaksi vasta vuotta myöhemmin. Ollessaan Ingolstadtissa vankina hän sai pysyväksi vaivakseen reumatismin. Hän toimi Ruotsin armeijan toisena komentajana Johan Banérin alaisuudessa vuosina 1635–42 ja oli mukana muun muassa Wittstockin (1636) ja Chemnitzin (1639) taisteluissa.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Kokonaisuudessaan yhdistyneen ruotsalais-saksalaisen armeijan taistelulinja oli hieman pitempi kuin keisarillisten, mutta siinä oli heikko kohta erillisten armeijoiden yhtymäkohdassa. Tähän heikkoon kohtaan Tilly sitten iskikin.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Saksit olivat juuri värvättyjä – osa pakkovärvätty – ja huonosti harjoitettuja. Tämän Tilly tiesi ja luotti siihen, että hänen veteraaninsa löisivät saksit helposti.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Kustaa II Aadolf menetti taistelussa yhden parhaista komentajistaan, jalkaväkikeskustan ensimmäisen rivin komentajan Maximilian Teuffelin, joka oli komentanut vuodesta 1627 lähtien kuuluisaa keltaista prikaatia, myöhempää Ruotsin armeijan esikuvaa.
Breitenfeldin taistelu Breitenfeldin taistelu voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Johann Tilly Keisari erotti Wallensteinin 1630 ja Tilly sai komennettavakseen yhdistetyt keisarin ja katolisen liigan armeijat. Seuraavaksi vastustajaakseen kolmikymmenvuotisessa sodassa hän sai Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfin, jonka sai ryhtymään sotaan nimenomaan katolilaisten menestys Pohjois-Saksassa. Aluksi Tillyn tavoitteena oli pitää Kustaa Itämeren rannikolla sillanpääasemassaan, mutta Kustaan onnistui valloittaa Mecklenburg. Tämän kostaakseen Tilly valtasi Neubrandenburgin ja tappoi sen ruotsalaisen varuskunnan viimeiseen mieheen. Tämä oli ensimmäinen, mutta ei viimeinen, piiritetyn kaupungin verilöyly kolmikymmenvuotisen sodan aikana. Kustaalla oli mahdollisuus kohdata Tilly ensimmäisen kerran Neubrandenburgissa, mutta Kustaan epäröidessä tilaisuus valui hukkaan. 
Seuraavaksi Tilly siirtyi piirittämään Magdeburgia, ja ruotsalaisten epäonnistuessa kaupungin auttamisessa seurasi Magdeburgin ryöstö 20. toukokuuta 1631. Lopulta Kustaa ja Tilly kohtasivat Breitenfeldin taistelussa 17. syyskuuta, jossa Tilly kärsi ensimmäisen vakavan tappion sodan aikana. Haavoittunut Tilly peräytyi taistelun jälkeen luoteeseen, Ala-Saksiin ja kokosi uuden armeijan alueen varuskunnista. Tämän armeijan hän sitten vei talvehtimaan etelään Baijeriin, aikomuksenaan kohdata ruotsalaiset uudestaan seuraavana keväänä. Tämä tapahtuikin Rainin taistelussa 5. huhtikuuta, ruotsalaisten ylittäessä Lech-virtaa. Tilly haavoittui taistelussa kuolettavasti tykinkuulasta ja kuoli Ingolstadtissa, Baijerissa 30. huhtikuuta 1632 jäykkäkouristukseen. Tillyn ruumis kuljetettiin v 1652 Altöttingiin Saksaan ja nyt hänen ikkunallinen sarkofaginsa on tuomiokirkon Tillykappelin hautaholvissa Stiftskirche St. Philipp und Jakob.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Ruotsi kärsi suhteellisen lievät tappiot, vain 3 500 miestä. Saksien tappiot olivat hieman korkeammat. Taisteluun osallistuneista 9 000 hevosesta noin 4 000 kuoli.
Kaarle IV (Lothringen) Kaarle nousi valtaan vuonna 1624, mutta luopui vallasta 1634 nuoremman veljensä Nikolauksen hyväksi. Kaarle liittyi katoliseen liigaan kolmikymmenvuotisessa sodassa, ja yhdisti armeijansa Johann Tillyn kanssa Breitenfeldin taistelun jälkeen 1631. Myöhemmin hän palveli kenraalina keisarillisessa armeijassa, osallistuen muun muassa Nördlingenin ja Tuttlingenin taisteluihin. Ranskalaiset miehittivät Lothringenin herttuakunnan 1635 liittyessään kolmikymmenvuotiseen sotaan.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Kokonaisuudessaan Ruotsin armeijassa oli 16 300 jalkamiestä ja 7600 ratsumiestä. Joukoista 61 % oli saksalaisia ja 16 % skotlantilaisia palkkasotureita, 16 % ruotsalaisia, alle 5 % suomalaisia, ja 2 % balttilaista ratsuväkeä.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Havaitessaan saksien pakenevan Kustaa Horn reagoi nopeasti. Hän ryhmitti koko johtamansa vasemman siiven yhdeksi pitkäksi rintamaksi ja hyökkäsi vielä saksien lyömisestä sekasorrossa olevia Tillyn espanjalaisia neliöitä vastaan voittaakseen aikaa.
Gottfried Heinrich Pappenheim Gottfried Heinrich Pappenheim (29. toukokuuta 1594 Treuchtlingen, Baijeri – 17. marraskuuta 1632 Leipzig) oli saksalainen sotapäällikkö, ratsuväen kenraali ja Pappenheimin kreivi. Hän sai sotamarsalkan arvon 1630. Hänet tunnetaan kolmikymmenvuotisesta sodasta keisarin sotapäällikkönä.
Pappenheim kunnostautui Valkeavuoren taistelussa katolisen liigan armeijassa ja sai mainetta kyrassieerirykmentin komentajana. Hän taisteli myös Lombardiassa ja kukisti vuonna 1626 Itävallassa talonpoikien kapinan. Sitten hän oli Pohjois-Saksassa Wallensteinin ja sen jälkeen Tillyn alipäällikkö. Hän osallistui Magdeburgin valloitukseen 1631 ja Breitenfeldissä hän vaikutti osaltaan Tillyn tappioon.
Torsten Stålhandske Kesäkuussa 1634 Stålhandske haavoittui Hamelin taistelussa. Vuonna 1635 hän liittyi kenraalimajurina Johan Banérin johtamaan armeijaan. Hän valtasi 35 lippua Wittstockin taistelussa ja ajoi vihollisen pakenemaan. Huhtikuussa 1642 hän haavoittui vakavasti Breitenfeldin toisessa taistelussa. Toukokuussa hänet nimitettiin ratsuväen kenraaliksi. Hän kokosi pitkillä sotaretkillään huomattavan omaisuuden. Hänen vaimonsa Kristiina lahjoitti Aarhusin piispalta sotasaaliiksi otetun kirjaston Turun akatemialle.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Kustaan lyötyä katoliset täydellisesti oli hänen päätettävä, mihin suuntaan edetä seuraavaksi. Todennäköisesti Kustaa valitsi Reinin jokilaakson ja keisarin perintömaiden välillä ja lähti edelliseen suuntaan. Menestys muutti sodan taloudellisen pohjan: liittolaisruhtinaat ryhtyivät maksamaan suostuntaveroa Ruotsin armeijalle. Samaten kaupungit maksoivat erillistä paloveroa, ja maaseutu toimitti lisäveroja taaten Ruotsin armeijan huollon.
Marnen taistelu 9. päivän iltana Saksan 1. ja 2. armeijan tilanne näytti melko hyvältä. Ranskan 6. armeijaa uhkasi tuho, koska Saksan 1. armeija taisteli täydellä voimalla ja ranskalaiset olivat aivan näännyksissä. Englantilaiset ylittivät Marnen vasta 9. päivän iltana, koska saksalainen ratsuväki viivytti heitä yhä. Ranskan 9. armeijan johtaja päätti yhä hyökätä, mutta hänen joukkonsa vetäytyivät taaksepäin.
Marnen taistelu Ranskalaiset pitivät syyskuun 5.–10. päivinä puoliaan, vaikka Saksan hyökkäys Ranskaan jatkui voimakkaana. Saksan armeija ajoi takaa etelään pakenevia Ranskan ja Englannin joukkoja. Saksan joukkoja oli liian vähän. Saksan 1. armeija kääntyi Pariisin lähelle koottua puolustusta vastaan varmistaakseen saksalaisten sivustan. Niinpä saksalaisten 1. ja 2. armeijoiden väliin syntyi aukko. 5. armeija ja Englannin siirtoarmeija hyökkäsivät 6.–7. syyskuuta tähän heikkoon kohtaan ja voittivat sitä vartioineen ratsuväen. Tämä heilautti tasapainoa hieman ympärysvalloille edullisemmaksi. Kahden armeijan välinen aukko suureni. Yleisesikunnan johtaja Moltke hermostui tästä, ja määräsi joukkonsa ehdollisesti vetäytymään, vaikka esimerkiksi 1. armeija oli voitolla. Yhteydenpito Saksan armeijassa ei toiminut ajantasaisesti. Saksan armeijan lähetti Hentsch päätteli väärin armeijan olevan tappiolla. Niinpä Saksan armeija vetäytyi. Niinpä Schlieffenin suunnitelmaa oli epäonnistunut 9. syyskuuta 1914.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Samaan aikaan Pappenheimin kanssa Tilly komensi oikean sivustansa hyökkäämään. Fürstenberg hyökkäsi saksien oikean sivustan kimppuun, josta 1 500 pakkovärvättyä pakeni ilman taistelua. Lyötyään saksien oikean sivustan ratsuväen Fürstenbergin kyrassieerit kääntyivät seuraavaksi saksijalkaväen avonaista sivustaa vastaan, jolloin osa saksien jalkaväestä pakeni. Seuraavaksi oli jäljellä enää saksien vasen ratsuväkisiipi, josta myös osa pakeni tuhannen ratsumiehen jäädessä taistelemaan von Arnimin johdolla. Vaaliruhtinas yritti ensin pysäyttää pakenijat, mutta lopulta pakeni itsekin. Paetessaan saksilaiset pysähtyivät ryöstämään ruotsalaisten kuormastoa.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Ruotsalaiset voittivat hyökkäävän Tillyn, joka oli koko taistelun ajan ollut aloitteellisempi osapuoli. Tillyn joukkojen väsyessä ruotsalaiset ryhtyivät vastahyökkäyksiin. Ruotsin armeijan parempi tulivoima niin jalkaväellä kuin tykistössäkin oli ratkaisevaa. Ruotsalaisten taktiikka osoittautui paremmaksi, mutta erot olivat niin pieniä, että myös onnella oli iso osa taistelun ratkaisussa.
Hornin muodostama uusi rintama vasemmalla osoitti, kuinka joustavasti puolirykmentteihin järjestettyä jalkaväkeä voi käyttää taistelussa. Lähes tyhjästä luotu rintama vei "varman" voiton Tillyltä ja käänsi taistelun Ruotsin eduksi. Kuningas kutsuikin Hornia oikeaksi kädekseen taistelun jälkeen.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Breitenfeld on kylä nykyisen Leipzigin pohjoisreunalla. Maasto sopi hyvin ratsuväen käytölle. Varsinainen taistelu käytiin kylän pohjoispuolisilla aukeilla niityillä, jotka laskevat loivasti pohjoisessa virtaavaan Loderbach-puroon. Alueen eteläreunalla on loiva, matala harju, jonka itäpäässä on taistelukentän ainoa korkeampi kohta "Galgenberg", joka merkitsee suomeksi käännettynä hirsipuukukkulaa.
Juhana Yrjö I Kolmikymmenvuotisen sodan puhjettua vuonna 1618 Juhana Yrjö I tarjosi aluksi Ferdinand II:lle apua Böömissä puhjenneen protestanttien kapinan kukistamiseen, mikäli hän saisi vastineena osan Lausitzin alueesta. Seuraavana vuonna Juhana Yrjö myös tuki keisarinvaalissa Ferdinand II:n valintaa keisariksi ja kieltäytyi itse hänelle tarjotusta Böömin kruunusta. Hän jatkoi koko seuraavan vuosikymmenen keisarin liittolaisena muita protestanttisia valtioita vastaan käydyssä sodassa. Ferdinand II:n katolisen kirkon etua ajanut politiikka ja vuoden 1629 restituutioedikti kuitenkin vieraannuttivat Juhana Yrjön. Hän kutsui vuonna 1631 Saksan protestanttiset ruhtinaat koolle Leipzigiin, jossa nämä muodostivat niin sanotun Leipzigin liiton tavoitteenaan puolueettomuus sodassa. Saman vuoden syksyllä keisarillisten joukkojen komentaja Johann Tilly vaati saada hyökätä Saksin maiden halki Pohjois-Saksaan saapunutta Ruotsin kuningas Kustaa II Aadolfin armeijaa vastaan. Juhana Yrjö ei antanut lupaa, ja kun Tilly lähti etenemään tästä välittämättä, Juhana Yrjö solmi 11. syyskuuta liiton Kustaa Aadolfin kanssa ja kuusi päivää myöhemmin he löivät yhdessä Tillyn armeijan Breitenfeldin taistelussa.
Nördlingenin taistelu Ruotsalainen tutkija Göran Rystad on rakentanut eri lähteiden perusteella oman synteesinsä Nördlingenin taistelusta: Vastuu taisteluun ryhtymisestä määrällisesti ja laadullisesti alivoimaisena oli Weimarin ja Hornin yhteinen. Tämä ratkaisu oli väärä. Keisarilliset olivat osoittaneet osaavansa valita hyvät puolustusasemat jo Lützenissä ja Alte Vestessa. Myös Breitenfeldissä valitut asemat olivat hyvät, mutta keisarilliset olivat siellä aloitteellisempia ja hyökkäsivät ruotsalaisia vastaan. Nördlingenissä keisarillisen armeijan yhtäaikainen hyökkäys sekä oikealla että vasemmalla oli mestarillisen taidon osoitus. Se ei voinut epäonnistua, koska ruotsalaiset olivat vetäytymässä, ja he olivat uupuneita ja alivoimaisia niin laadullisesti kuin määrällisestikin.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Ruotsin armeijan oikeaa sivustaa johti Johan Banér, mutta käytännössä komento oli suuren osan taistelusta kuninkaalla. Ensimmäisessä rivissä oli Torsten Stålhandsken ja Reinhold Wunschin johtamat 700 hakkapeliittaa ja Fredrik Gustafsson Stenbockin johtamat smoolantilaiset, yhteensä 2 450 ratsumiestä, joiden tukena oli 860 musketööriä sijoitettuna ratsuväkiosastojen väleihin. Toisessa rivissä oli tukena 950 ratsumiestä. Suunnitelmana oli taktiikka, jossa muskettitulta käytettäisiin yhdessä ratsuväen rynnäkön eli atakin kanssa vihollisen lyömiseen.
Anton Pihlava Pihlava toimi maalausliikkeen johtajana Tukholmassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 4. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Pihlava astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Raudussa ja rajaseudulla.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Tillyn jalkaväkikeskusta lähti noin klo 14.30 etenemään oikealle tavoitteenaan lyödä saksit lopullisesti ja iskeä sitten ruotsalaisten paljastuneeseen sivustaan. Goëssin ja Pappenheimin prikaatit sekä Erwitten ratsuväkireservi koukkasivat hyökkäykseen oikealta idästä, kun taas Tillyn prikaati lähestyi vihollista suoraan etelästä. Taistelun piti olla käytännössä ohi kun espanjalaiset neliöt iskisivät pian Ruotsin ohuen taistelulinjan vasempaan päähän koko voimallaan.
Turun ja Porin läänin ratsuväkirykmentti Kolmikymmenvuotisen sodan viimeisinä vuosina 1636–1648 rykmentti osallistui muun muassa Berliinin lähistöllä käytyyn Wittstockin taisteluun eversti Thure Bjelken ja everstiluutnantti Johan Wittenbergin johdolla. Rykmentti kärsi syyskuussa 1636 käydyssä taistelussa suuria tappioita. Huhtikuussa 1639 rykmentti osallistui pääarmeijan rinnalla voittoisaan Chemnitzin taisteluun sekä lokakuussa 1642 Breitenfeldin toiseen taisteluun. Sodan päättymiseen mennessä rykmentti oli jakautunut niin, että sen kaikkiaan tuhannesta ratsukosta 400 oli Saksassa ja 600 Ruotsissa. Jälkimmäiset osallistuivat vuonna 1644 Tanska-Norjaa vastaan käytyyn Torstensonin sotaan. Kolmikymmenvuotinen sota päättyi vuonna 1648 solmittuun Westfalenin rauhaan, mutta Saksassa olleet ratsumiehet jäivät aloilleen vielä kesään 1650 saakka odottamaan rauhanehtojen täyttymistä.
Marnen taistelu Ranskan kenraali Lanzeracin johtama 5. armeija hyökkäsi Guisen taistelussa Saksan 1. armeijan kimppuun. Lisäksi Ranskan 5. armeija pysäytti Saksan 2. armeijan etenemisen. Niinpä saksan 2. armeija pyysi 1. armeijalta apua. Tämä oli enimmäinen vakava takaisku muunnellun Schlieffenin suunnitelman mukaan toimiville saksalaislle.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Reservissä Tilly piti eversti Didrik Ottomar von Erwitten, joka kaatui taistelussa, johtamat viisi ratsuväkirykmenttiä, vahvuudeltaan yhteensä 2 000 miestä. Tykistönsä Tilly oli sijoittanut kahdessa patterissa jalkaväkikeskustansa eteen. Kokonaisuudessaan Tillyn taisteluryhmitys oli kolmisen kilometriä leveä. Hänen täsmällisiä aikomuksiaan ei tiedetä, mutta koska hän oli sijoittanut parhaat voimansa oikealle sivustalle, on todennäköistä, että hän pyrki lyömään ensin saksit ja vasta sen jälkeen kääntymään ruotsalaisten vasenta sivustaa vastaan.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Sotamarsalkka Hans Georg von Arnimin johtamat saksit ryhmittyivät ruotsalaisten vasemmalle puolelle. Arnim ryhmitti jalkaväkikeskustansa 12 100 miestä kymmeneen suhteellisen syvään neliöön, keisarillisten tapaan. Kummallakin sivustalla oli kuusi ratsuväkiosastoa, yhteensä 5 200 ratsumiestä. Jalkaväen eteen oli ryhmitetty 12 tykin patteri.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Tillyn johtama katolisten armeija ryhmittyi aukean eteläreunalle pohjoisesta saapuvaa vihollista kohti. Tuuli puhalsi ja aurinko paistoi joukkojen selän takaa ruotsalaisia häiritsevästi. Katolisten armeijassa oli noin 21 000 jalkamiestä, 11 000 ratsumiestä ja noin 30 tykkiä. Tilly komensi itse armeijansa jalkaväkikeskustaa, jossa oli 18 700 miestä sijoitettuna neljään rinnakkaiseen espanjalaiseen prikaatiin, oikeanpuolimaisimman asettuessa Galgenberg-kukkulalle. Ei ole varmuutta, oliko Tillyn prikaateissa kolme vai neljä espanjalaista neliötä (). Prikaatien komentajat olivat vasemmalta oikealle Matthias Gallas, Tilly, Johan Goëss ja Filip von Pappenheim. Tämän lisäksi Tilly määräsi yhden espanjalaisen neliön jalkaväkeä tukemaan kumpaakin ratsuväkisivustaansa.
Białystokin ja Minskin taistelu Białystokin ja Minskin taistelu oli toisen maailmansodan itärintamalla Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu kesäkuussa 1941 operaatio Barbarossan alussa. Taistelu alkoi 22. kesäkuuta 1941 keskustan armeijaryhmän aloitettua etenemisen Neuvostoliittoon Puolan ja Valko-Venäjän kautta ja se päättyi 1. heinäkuuta Saksan joukkojen vallattua Białystokin ja Minskin kaupungit. Saksalaiset piirittivät taistelun aikana Neuvostoliiton 10. armeijan Białystokin lähistölle ja 3. ja 13. armeijan Navahrudakin kaupungin lähistölle sekä osan 4. armeijasta. Taistelussa kaatui yli 400 000 neuvostosotilasta. Taistelu oli Saksan ensimmäinen suurvoitto itärintamalla.
Asovanmeren taistelu Asovanmeren taistelu oli Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu toisen maailmansodan itärintamalla, Asovanmeren rannikolla Krimin niemimaan lähistöllä. Taistelussa kohtasivat Saksan 17., 11. armeija ja 1. panssariryhmä sekä Neuvostoliiton 9. ja 18. armeija. Taistelun aikana saksalaiset piirittivät puna-armeijan joukot saaden yli 106 000 sotavankia. Taistelun jälkeen saksalaiset jatkoivat hyökkäystä kohti Sevastopolia, joka antautui vasta 7. heinäkuuta 1942.
Armas Ylinen Armas Johannes Ylinen () oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla vuonna 1916 Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan kouluttajana ja erillisosaston johtajana Valkoisen armeijan riveissä. Vielä talvi- ja jatkosodassa hän osallistui taisteluihin pataljoonan komentajana rintamajoukoissa.
Oskari Pajala Pajala astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan konekiväärijoukkueen johtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui vapaussodan taisteluihin Vuohiniemellä ja Kelhossa Lempäälässä, jossa hän kaatui 8. huhtikuuta 1918 Sotavallan kartanossa.
Paavo Roos Roos astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 11. huhtikuuta 1918 alkaen viestiosaston johtajaksi 4. Jääkärirykmentin esikuntaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Englannin sisällissota Sota ei eronnut erityisesti muista 1600-luvun sodista. Englannissa ei vuonna 1642 ollut vakinaista armeijaa, joten sekä rojalistit että parlamentaristit kokosivat armeijansa väenotolla ja vapaaehtoisista. Kummankin puolen taktiikka ja sodanjohto noudattelivat keskieurooppalaista mallia, koska suurin osa kummankin puolen johtajista oli taistellut eurooppalaisissa armeijoissa esimerkiksi kolmikymmenvuotisessa sodassa. Rojalistien armeijan runko muodostui Ruprecht ja Moritz Pfalzin veljesten mukanaan tuomasta yli sadasta entisestä Alankomaiden ja Saksan armeijoiden upseerista. Sotaa leimasi varuskuntien heikkous: ne eivät pystyneet hallitsemaan ympäröiviä alueitaan itsenäisesti ilman isomman armeijan läsnäoloa, ja siten sodasta muodostuikin jatkuva alueiden valloitus- ja takaisinvalloituskilpailu.
Riian offensiivi Riian offensiivi oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välillä käyty taistelu Riian kaupungista Latviassa vuonna 1944. Taistelu oli osa Baltian offensiivia. Taistelu alkoi 14. syyskuuta 1944 ja päättyi 24. lokakuuta, jolloin puna-armeija sai vallattua kaupungin. Taistelun seurauksena Saksan 16. armeija, 18. armeija, 3. panssariarmeija, Keskustan armeijaryhmä ja Pohjoinen armeijaryhmä joutuivat vetäytymään kaupungista.
Saksan XVI armeijakunta Armeijakunta mobilisoitiin kesällä 1939. Kun Saksa hyökkäsi Puolaan 1. syyskuuta 1939, 10. armeijaan kuuluneen armeijakunnan tehtävänä oli edetä Varsovaan. Armeijakunta osallistui Puolan offensiivin suurimpaan taisteluun Kutnossa, jossa kaksi puolalaista armeijaa teki vastahyökkäyksen Saksan 8. armeijan sivustaan, joka eteni 10. armeijan pohjoispuolella. Myös XVI armeijakunta oli mukana motittamassa noin 10 puolalaisdivisioonaa Varsovan länsipuolelle taistelun ratkaisuvaiheessa.
Mühlbergin taistelu Scmalkaldenin liiton armeija joutui paniikkiin ja johtajat antoivat käskyn jättää leirin ja perääntyä. Tämä kuitenkin epäonnistui kun keisarillinen ratsuväki sai perääntyvät joukot kiinni. Schmalkaldenilaiset koittivat järjestyä taistelua varten, mutta epäonnistuivat. Huonosti johdettu liiton armeija lyötiin ja koko päivän kestäneen taistelun jälkeen se oli käytännöllisesti katsoen hävinnyt. Monet Schmalkaldenin liiton johtajat vangittiin, myös Juhana Fredrik. Taistelu oli täydellinen protestanttien tappio.
Saksan keisarikunnan 1. armeija Saksan keisarikunnan 2. armeija torjui ympärysvaltojen hyökkäyksen Sommen taistelussa. Yhtymä kasvoi taisteluiden aikana niin suureksi, että se päätettiin jakaa kahtia. Uusi 1. armeija muodostettiin 19. heinäkuuta 1916 2. armeijan pohjoisosista ja sen komentaja jalkaväenkenraali Fritz von Below siirtyi 1. armeijan komentajaksi. 1. armeija kuului sodan lopulla armeijaryhmä Deutscher Kronprinziin.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Kolmikymmenvuotinen sota oli alkanut vuonna 1618, ja vuoteen 1630 mennessä katoliset olivat voittaneet luterilaisia siihen saakka tukeneen Tanskan pakottaen sen solmimaan rauhan Lyypekissä 22. toukokuuta 1629. Kustaa II Aadolf oli noussut maihin Pommerissa kesällä 1630 tavoitteenaan lyödä katoliset. Edetessään etelään Kustaa kohtasi ensi kertaa Tillyn johtaman katolisten pääarmeijan Breitenfeldissä.
Albert (Saksin kuningas) Albert henkilökohtaisesti oli kuitenkin preussilaismielinen, joten hänestä tuli vuoden 1866 sodan jälkeen ongelmattomasti Saksin armeijasta muodostetun Pohjois-Saksan liiton 12. armeijakunnan komentaja. Ranskan–Saksan sodassa 1870–1871 Albertin armeijakunta liitettiin prinssi Fredrik Kaarlen komentamaan Saksan 2. armeijaan, ja se osallistui merkittävällä tavalla muun muassa Gravelotten taisteluun 18. elokuuta 1870. Sen jälkeen Albert siirrettiin vasta muodostetun Saksan 4. armeijan (Maasin armeijan) komentajaksi tehtävänään pysäyttää Patrice de Mac-Mahonin joukot. Sedanin taistelussa syyskuun 1870 alussa Albertin 4. armeijan sekä kruununprinssi Fredrikin komentaman 3. armeijan yhteinen saartoliike sinetöi ranskalaisten tappion. Pariisin piirityksessä Albertin armeija vastasi kaupungin pohjoisesta ja koillisesta sivustasta. Ranskan antautumisen jälkeen Albert komensi 18. maaliskuuta – 8. kesäkuuta 1871 kaikkia Ranskaan sijoitettuja saksalaisia miehitysjoukkoja. Pian tämän jälkeen hänestä tuli uuden Saksan keisarikunnan armeijan ylitarkastaja ja sotamarsalkka.
Morits Morits kääntyi pian myös Kaarle V:tä vastaan, sillä hän ei hyväksynyt keisarin pyrkimystä palauttaa katolinen usko väkisin Pohjois-Saksaan. Keisari myös piti vangittuna Schmalkaldenin liiton johtajiin kuulunutta Moritsin appea, Hessenin maakreivi Filip Jalomielistä, vaikka oli luvannut Moritsille taata tämän vapauden. Kun Kaarle V pyysi Moritsia valtaamaan kapinoivan Magdeburgin kaupungin, Morits kokosikin oman armeijansa ja solmi vuonna 1551 salaisen liiton Saksan protestanttisten ruhtinaiden ja Ranskan kuningas Henrik II:n kanssa. Henrik valtasi Metzin ja Verdunin ja Morits piiritti Frankfurtia, mutta ei onnistunut valtaamaan sitä. Keväällä 1552 Moritsin ja hänen uusien liittolaistensa armeijat valtasivat koko eteläisen Saksan ja uhkasivat jo Kaarle V:n päämajakaupunkia Innsbruckia, jolloin keisari joutui pakenemaan ja vapauttamaan vuodesta 1547 vankeina olleet Juhana Fredrikin ja Filip Jalomielisen. Alakynteen joutunut Kaarle oli pakotettu solmimaan elokuussa 1552 Passaun rauhansopimuksen, jolla taattiin protestanttien oikeudet Saksassa. Morits palasi nyt keisarin liittolaiseksi ja osallistui taisteluihin turkkilaisia vastaan Unkarissa. Sen jälkeen hän palasi Saksaan johtamaan sotaa aiempaa liittolaistaan, Passaun sopimuksen ulkopuolelle jättäytynyttä Brandenburg-Kulmbachin rajakreivi Albrekt II Alcibiadesta vastaan. Morits löi Albrektin armeijan Sievershausenin taistelussa 9. heinäkuuta 1553, mutta haavoittui itse kuolettavasti ja kuoli kaksi päivää myöhemmin.
Ensimmäinen Harkovan taistelu Ensimmäinen Harkovan taistelu oli osa operaatio Barbarossaa ja siinä Saksan joukot valtasivat Harkovan ja Belgorodin kaupungit lokakuussa 1941.
Saksan 6. armeijan etujoukot saapuivat Harkovaan 20. lokakuuta ja kohtasivat kaupunkia puolustaneen Neuvostoliiton 28. armeijan voimakasta vastarintaa. Raskaiden taisteluiden jälkeen puna-armeija vetäytyi kaupungista 24. lokakuuta. Saksalaiset eivät tällä seudulla edenneet idemmäksi ennen talvea.
Passchendaelen taistelu Passchaendaelen taistelu oli taas uusi taistelu, jolla yritettiin tehdä läpimurto paikoilleen juuttuneella länsirintamalla. Hyökkääjät yliarvioivat tykistön voiman, mutta aliarvioivat maaston luoman vastuksen. Passchendaelen taistelu keskitti joukkoja väärään paikkaan ja esti ympärysvaltoja hyötymästä Cambrain taistelusta saadusta menestyksestä – siellä oli menestyksellä käytetty panssarivaunuja rintaman murtamiseen. Hyökkäyksen johtaja kenraali Haig oli hyökkäyksen päätyttyä kaukana läpimurrosta, ja hyökkäys aiheutti briteille suuremmat tappiot kuin saksalaiset. Vaikka tappiosaldo olikin briteille parempi kuin Sommessa, toinen ajatus, saksalaisen armeijan heikentäminen saksalaisia tappamalla, ei siten onnistunut. Päinvastoin hyökkäys kulutti loppuun käytännössä koko Britannian armeijan Ranskassa. Passchendaelen taistelu oli viimeinen ensimmäisen maailmansodan taistelu, joka käytiin voimia hyvin paljon haaskaavalla vanhalla taistelutaktiikalla. Kun hyökkäyksen ylin johto kävi taistelualueella vasta 8. marraskuuta, Haigin esikuntapäällikkö itki, kun näki liejuisen taistelualueen. Upseeriryhmästä vain Haig ei ollut allapäin, hän ajatteli hyökätä keväällä 1918, minkä esti Saksan oma kevätoffensiivi.
Saksan 1. armeija Kun liittoutuneet nousivat maihin Normandiassa 6. kesäkuuta 1944 armeija joutui vetäytymään Ranskan halki järjestäytyäkseen uudelleen Lothringenissa elokuussa 1944. Saksan rajalla käytyjen taistelujen aikana 1. armeija yritti estää George S. Pattonin johtamaa Yhdysvaltain 3. armeijaa ylittämästä Moselia ja valtaamasta Metziä. Se yritti pitää hallussaan myös Vosges-vuoria, joita Yhdysvaltain 7. armeija tavoitteli. Marraskuussa 1944 molemmat puolustuslinjat murtuivat ja 1. armeija vetäytyi Saksan rajalle suojelemaan tärkeää Saarinmaan teollisuusaluetta. Ardennien taistelun aikana uutena vuonna 1945 1. armeija hyökkäsi Yhdysvaltain 7. armeijan kimppuun pakottaen sen vetäytymään. Kun operaatio Nordwind kääntyi Saksalle tappiolliseksi tammikuun lopulla amerikkalaiset onnistuivat puskemaan 1. armeijan takaisin Siegfried-linjalle ja edelleen Reinin yli. Sieltä 1. armeija komennettiin vetäytymään Tonavalle. Se antautui liittoutuneille Alppien lähellä 6. toukokuuta 1945.
Minskin offensiivi Minskin offensiivi oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton välinen taistelu Minskin kaupungista Valko-Venäjällä vuonna 1944. Taistelu oli osa operaatio Bagrationia. Taistelu alkoi 29. kesäkuuta ja päättyi 3. heinäkuuta 1944, jolloin puna-armeija sai vallattua kaupungin itselleen. Taistelussa Saksan 5. panssaridivisioona, 4. armeija, XII, XXVII ja VI armeijakunta, XXXIX panssariarmeijakunta, 3. panssariarmeija, 9. armeija, 12. panssaridivisioona, 14. jalkaväkidivisioona ja Keskustan armeijaryhmä joutuivat vetäytymään kaupungista.
Luettelo jääkäreistä F (23. maaliskuuta 1894 Pori – 28. maaliskuuta 1918) oli suomalainen jääkärialiupseeri. Hänen vanhempansa olivat vaatturi Isak Ferdinand Forssell ja Josefina Nylund. Hän kävi kansakoulun ja ammattikoulun sekä Porin kauppakoulun. Opintojaan hän jatkoi Tampereen teknisessä opistossa, jonka hän lopetti kesken ja siirtyi Saksaan lähtijöiden joukkoon. Hän liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:ään 5. helmikuuta 1916 ja sijoitettiin pataljoonan pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joen asemasodassa, Riianlahden rannikkoasemissa ja Schmardenissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan puhelinupseeriksi 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 8. huhtikuuta 1918 2. Jääkäriprikaatin 3. jääkärirykmentin puhelinjoukkueen johtajaksi, Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Kalevankankaalla, missä hän kaatui taisteluissa 28. maaliskuuta 1918 ja haudattiin Vaasan sankarihautaan. Ylennykset: Aliupseeri 11. helmikuuta 1918. Kunniamerkit: Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera kera, Vapaussodan muistomitali soljen kera, Jääkärimerkki.
Umanin taistelu Umanin taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu Umanin kaupungin lähistöllä itärintamalla heinä-elokuussa 1941. Taistelu alkoi 15. heinäkuuta 1941 ja päättyi saksalaisten voittoon 8. elokuuta. Taistelussa saksalaiset saartoivat Neuvostoliiton 6. ja 12. armeijan vangiten yli 100 000 kaupunkia puolustanutta neuvostosotilasta, mukaan lukien yhtymien komentajia. Saksalaisia avustivat taistelussa Unkarin mekanisoitu armeijakunta ja Romanian 3. armeija. Taistelun jälkeen Saksan 1. panssariryhmä hyökkäsi kohti Kiovaa avustamaan 2. panssariarmeijaa, mikä johti Kiovan taisteluun.
Hermann Göring Göring lupasi nujertaa Ison-Britannian siirtoarmeijan Dunkerquessa, ennen kuin se ehditään evakuoida turvaan. Operaatio epäonnistui kuitenkin surkeasti. Yhtä epäonnistunut oli Göringin yritys nujertaa Iso-Britannia ilma-aseen avulla taistelussa Britanniasta. Suunnitelman epäonnistuttua pitkälti Göringin strategisten virheiden takia hänen valtansa natsihierarkiassa lähti laskuun. Lopullinen isku Göringin uralle oli hänen lupauksensa huoltaa Stalingradiin saarrettu Saksan 6. armeija ilmasta käsin. Göring tiesi tämän jo alun alkaen mahdottomaksi, mutta ei halunnut tuottaa johtajalleen pettymystä. Stalingradin taistelun ratkettua 6. armeijan antautumiseen 2. helmikuuta 1943 Göringin arvovalta oli lähes mennyttä.
Saksan 6. armeija 10. lokakuuta 1939 Saksan 10. armeija nimettiin uudelleen 6. armeijaksi. Vuosina 1939–1941 se osallistui taisteluihin länsirintamalla osana armeijaryhmiä A, B, C ja D. Kesäkuussa 1941 se liitettiin Etelän armeijaryhmään operaatio Barbarossaa varten. Se palveli itärintaman eteläisellä lohkolla osana armeijaryhmä B:tä kunnes lopulta antautui 2. helmikuuta 1943 puna-armeijalle Stalingradin taistelun päätteeksi.
Vilnan offensiivi Vilnan offensiivi oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen vuonna 1944 käymä taistelu Liettuassa Vilnan kaupungin hallinnasta. Taistelu oli osa operaatio Bagrationia. Se alkoi 5. heinäkuuta 1944 ja päättyi 13. heinäkuuta 1944 puna-armeijan pakotettua Saksan 3. panssariarmeijan, XXVI armeijakunnan, 4. armeijan, XXXIX panssariarmeijakunnan ja Sperr-ryhmän () joukot vetäytymään kaupungista. Puna-armeija sai myöhemmin vallattua koko Liettuan Memelin taistelun avulla.
Albert (Saksin kuningas) Albert oli Saksia vuodesta 1854 hallinneen kuningas Juhanan vanhin poika. Hänet laitettiin jo varhain sotilasuralle ja hän valmistui 15-vuotiaana tykistöupseeriksi. Hän ehti opiskella vuoden ajan Bonnin yliopistossa ennen kuin sai ensimmäisen sotakokemuksensa osallistuessaan kapteenina vuoden 1849 ensimmäiseen Schleswigin sotaan. Kruununprinssi Albert ylennettiin 1857 jalkaväenkenraaliksi ja vuodesta 1862 hän oli Saksin maapäivien ylähuoneen jäsen. Vuoden 1866 sodassa Albert komensi koko Saksin armeijaa. Hän määräsi armeijansa perääntymään Saksiin hyökkäävän Preussin armeijan tieltä ja liittymään Böömissä Ludwig von Benedekin komentamaan Itävallan pohjoiseen armeijaan. Ratkaisevassa Königgrätzin taistelussa 3. heinäkuuta saksilaiset muodostivat Itävallan armeijan vasemman siiven ja taistelivat Karl Eberhard Herwarth von Bittenfeldin komentamaa Preussin 12. armeijaa vastaan. Albertin joukot onnistuivat pitämään asemansa, mutta koko taistelu päättyi Itävallan ja sen liittolaisten tappioon.
Toinen maailmansota Länsivaltojen sotamateriaaliapu auttoi Neuvostoliittoa kestämään pahimman pulan yli. Kesällä 1942 Saksan hyökkäyksen painopiste siirtyi etelään kohti Kaukasuksen öljykenttiä, sillä panssarijoukot kärsivät polttoaineen puutteesta. Saksa valloitti Kaukasuksen öljykentät, mutta heitä kohtasi pettymys, sillä Neuvostoliittolaiset olivat peräännyttyään sytyttäneet koko öljykentän tuleen. Panssarijoukoille ei löydetty polttoainetta ja tilanne kävi vaikeaksi, sillä polttoaine ei riittänyt enää hyökkäyksiin tai taisteluihin. Syksyllä eteneminen päättyi veriseen kolmen kuukauden taisteluun Stalingradin kaupungista Volgan varrella. Kun taistelu kaupungista oli käynnissä, Neuvostoarmeija keräsi joukkoja saartaen saksalaisen 6. armeijan Stalingradin alueelle (operaatio Uranus). Operaatiossa 300 000 saksalaissotilasta motitettiin raunioituneeseen kaupunkiin. Hitler ylensi 6. armeijan johtajan Friedrich Pauluksen marsalkaksi, määräten epäsuorasti tämän komentamat joukot puolustamaan kaupunkia viimeiseen mieheen. Myöhemmin von Mansteinin johtama armeijaryhmä Don yritti auttaa saksalaisia Stalingradissa, päästen jopa noin 50 kilometrin päähän kaupungista. Pauluksen joukot eivät kuitenkaan lähteneet vastaan, mikä olisi voinut pelastaa 6. armeijan täydelliseltä tuholta. Lopulta armeijaryhmä ajettiin takaisin, ja saksalaisten taistelu Stalingradista alkoi olla toivotonta. Pauluksen armeijan rippeet, 91 000 miestä antautuivat 2. helmikuuta 1943. Ankarien olojen vuoksi vangeista kuoli talven aikana yli puolet, ja lopullinen kuolleisuus oli 95 prosenttia. Se oli ensimmäinen kerta, kun saksalainen marsalkka on koskaan historiassa antautunut viholliselle. Hitler totesi Pauluksen ylennyksen olevan viimeinen kerta, kun hän ylentää ketään marsalkaksi sodan aikana.
Smolenskin taistelu Smolenskin taistelu oli toisessa maailmansodassa operaatio Barbarossan Saksan voittama ensimmäinen itärintaman suurtaistelu, joka käytiin Smolenskin kaupungin lähistöllä 10. heinäkuuta – 10. syyskuuta 1941 noin 400 kilometriä Moskovasta länteen. Taistelun päättyessä Saksan joukot olivat 18 päivässä edenneet noin 500 kilometriä Neuvostoliittoon. Taistelussa Neuvostoliiton 16., 19., ja 20. armeija saarrettiin ja ne tuhottiin, vaikka merkittävä osa 19. ja 20. armeijoista onnistui pakenemaan motista. Saavutetusta voitosta huolimatta miestappiot ja kalustonmenetykset kuluttivat saksalaisten voimia ja lisäksi kahden kuukauden viivytys mahdollisti puna-armeijan uudelleen ryhmittymisen ja siten kyvyn torjua saksalaisten hyökkäyksen Moskovan taistelussa.
Neljäs Harkovan taistelu Neljäs Harkovan taistelu oli neljäs Saksan ja Neuvostoliiton välinen taistelu Harkovan kaupungista toisessa maailmansodassa 12.–23. elokuuta 1943. Saksalaiset olivat aiemmin onnistuneet torjumaan puna-armeijan yritykset valloittaa kaupunki takaisin. Saksalaisten hävittyä Kurskin taistelun, Josif Stalin määräsi operaatio Polkovodets Rumyantsevin, jonka yksi päämääristä oli vallata Harkova ja Belgorod takaisin. Puna-armeija menetti taistelussa 450 panssarivaunua 800:sta, mutta onnistui siitä huolimatta pakottamaan Erich von Mansteinin johtamat Saksan 4. panssaridivisioonan, 8. armeijan, XI armeijakunnan ja taisteluosasto Kempfin vetäytymään kaupungista. Neuvostoliitto sai valloitettua kaupungin lopullisesti 23. elokuuta.
Torsten Stålhandske Ruotsin liittyessä kolmikymmenvuotiseen sotaan 1630 Stålhandske oli mukana Pommerissa ja seuraavana vuonna Breitenfeldin taistelussa. Vuonna 1632 hänet ylennettiin everstiksi ja ratsumiehineen hän oli ratkaisevassa roolissa Lützenin taistelussa, jossa Kustaa II Adolf sai surmansa.
Saksan 3. jalkaväkidivisioona Kesällä 1942 divisioona siirrettiin osaksi etelän armeijaryhmää. Se osallistui Vjazman alueella käytyihin taisteluihin, Donin ylitykseen ja työntyi Volgalle. Elokuussa 1942 divisioona liitettiin osaksi Saksan 6. armeijaa, jonka mukana se joutui marraskuussa saarroksiin Stalingradissa. Stalingradin taistelun päättyessä divisioonan jäänteet antautuivat armeijan mukana puna-armeijalle 31. tammikuuta 1943.
Halben taistelu Halben taistelu tai Halben motti (, ) oli toisen maailmansodan viimeisiä taisteluja Euroopassa. Se käytiin Berliinin lähellä Halben alueella ja se oli osa Berliinin taistelua. Noin viikon kestäneen taistelun aikana puna-armeija tuhosi kenraalieversti Theodor Bussen johtaman Saksan 9. armeijan.
Breitenfeldin ensimmäinen taistelu Taistelu ratkesi sivustoilla ja Ruotsin jalkaväkikeskusta jäi rauhaan lukuun ottamatta tykistön tuottamia tappioita ja Hornille lähetettyjä vahvistuksia. Sivustojen ollessa sidottuina taisteluihin keskusta lähti etenemään kello 16 rykmentintykkiensä kanssa ja valtasi Tillyn tykistöpatterit. Tulitus käännettiin kohti Tillyn espanjalaisia neliöitä.