mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Cherry Bombz The Cherry Bombz oli Hanoi Rocksin entisten kitaristien Andy McCoyn ja Nasty Suiciden perustama yhtye, jossa oli mukana myös rumpali Terry Chimes (The Clash, Hanoi Rocks), basisti Dave Tregunna (Sham 69, Iggy Pop) ja laulaja Anita Chellemah. Yhtye sai alkuvaiheessa melko runsaasti julkisuutta Hanoi Rocksin seuraajana. Kokoonpano hajosi kuitenkin vähitellen jo syksyllä 1986.
Michael Monroe Matti Fagerholm ja Nasty Suicide perustivat Hanoi Rocksin Herttoniemen vanhalla kansakoululla syksyllä 1979 Pelle Miljoona & 1980:n "Viimeinen syksy" -albumin julkaisutilanteessa. Yhtyeen kolmantena perustajahenkilönä oli Pelle Miljoona & 1980:stä huumeidenkäytön takia erotettu kitaristi Stefan Piesnack. Peki Sirola oli basisti ja "Nedo" rumpali. Yhtye pysyi pystyssä luultavasti noin kevääseen 1980 asti. Kun Hanoi Rocks perustettiin uudelleen kolmikolla Fagerholm-Suicide-McCoy elokuussa 1980, Andy McCoyn käyttämät taiteilijanimet kiersivät yhtyeen jäsenillä. Itse asiassa Hanoi Rocksin ensimmäisen kokoonpanon aikana Jan Stenfors käytti taiteilijanimenä Antti Hulkon Briard-aikaista nimeä McCoy ja Antti Hulkko taas käytti nimeä Andy Monroe. Lopulta nimet jaettiin uudelleen ja Matti Fagerholmista tuli Michael Monroe, Antti Hulkosta Andy McCoy ja Jan Stenforsista Nasty Suicide. Hanoi Rocksin aikana Monroe vieraili myös muiden artistien levyillä Nasty Suiciden, Andy McCoyn ja Razzlen kanssa. Vuodet 1982–1985 hän ja muut Hanoi Rocksin jäsenet asuivat Lontoossa.
Until I Get You Singlen ja maksisinglen julkaisu sijoittuu yhtyeen läpimurron alkuun. Elokuun 12. päivä oli suuri Hanoi Rocks-julkaisutapahtuma, koska silloin Isossa-Britanniassa ilmestyi myös kaikki yhtyeen kolme ensimmäistä albumia "Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks", "Oriental Beat" ja "Self Destruction Blues". Kaksi kuukautta aiemmin kesäkuussa ilmoitettiin Hanoi Rocksin miljoonasopimuksesta CBS:n kanssa. Sopimus oli suurempi kuin Twisted Sisterin.
René Berg Maaliskuussa 1985 Michael Monroe ja Nasty Suicide pyysivät Bergiä yhtyeestä lähteneen basisti Sam Yaffan tilalle. Berg oli yhtyeen vanha kaveri ja soittanut myös tilapäisesti Andy McCoyn kanssa. Uusi Hanoi Rocks -kokoonpano Monroe, McCoy, Suicide, Berg ja Chimes levytti Hanoi Rocksin viimeisen levyn "Rock & Roll Divorce" toukokuussa 1985 Puolan kiertueella. Berg ei kuitenkaan sopinut kokoonpanoon, koska hänet koettiin liian sooloilevaksi, ja hän sai potkut yhtyeestä kiertueen jälkeen Lontoossa. Hän soitti myös viimeisillä Hanoi Rocksin demoilla, joista vain Bergin tekemä "Fast Car" julkaistiin vuonna 1992 Hanoi Rocksin "Lean on Me" -kokoelmalla. Hän teki myös Monroen ja Suiciden kanssa kappaleen "Rock & Roll", joka löytyy albumilta "Rock & Roll Divorce". Muita vuonna 1985 nauhoitettuja demoja ei ole julkaistu.
Andy Christell Andy Christell perusti Roadrats-yhtyeen vuonna 1984 yhdessä Conny Blomqvistin ja Hanoi Rocksin entisen rumpalin Gyp Casinon kanssa. Roadrats oli Hanoi Rocksin tyylinen glam/punk-yhtye, joka oli energinen lavalla. Yhtye oli kuitenkin Gyp Casinon Hanoi Rocks -taustan takia paljon suositumpi Suomessa kuin kotimaassaan Ruotsissa. Roadrats toimi myös usein Hanoi Rocksin lämmittely-yhtyeenä ja sai Suomessa suosiota. Yhtye julkaisi Johannalta singlet "Satisfacton in Jeans / Pink Satin" ja "Smoking in the Boysroom / Lips That Touch the Liquour" sekä ehti tehdä jo kokonaisen LP:n, joka jäi kuitenkin julkaisematta. Yhtye kuitenkin hajosi 1985, mutta Danne Lagerstedt oli korvannut Christellin jo jouluna 1984.
Glam punk Glam punkin lähisukulainen sleaze rock eli "sleaze glam" nousi esille Yhdysvalloissa 1980-luvun puolivälin jälkeen. Tämä tyylisuunta on tavallaan sukulainen glam punkille. Sleaze rock-yhtyeet olivat syntyneet The New York Dollsin ja Iggy Popin vaikutuksesta, mutta myös Hanoi Rocksilla oli suuri vaikutus näihin yhtyeisiin. Tavallaan Hanoi Rocksin uudesta glam punk-tyylistä kehittyi Yhdysvalloissa sleaze rock. Hard rockin, heavy metalin ja Hanoi Rocksin vaikutuksesta syntyneitä yhtyeitä olivat Guns N' Roses, Faster Pussycat, ja L.A. Guns. Guns N' Rosesin glam punk-juuret ovat parhaiten kuultavissa yhtyeen viimeisellä studioalbumilla The Spaghetti Incident?. Albumi käsittää lähes kokonaan punk rock-lainoja ja levyllä esiintyy Hanoi Rocksin laulaja Michael Monroe.
Seppo Vesterinen Syksyllä 1980 hän ryhtyi uudelleen toista kertaa perustetun glam rockia, hard rockia ja glam punkia soittavan Hanoi Rocksin manageriksi. Englannin työparikseen hän otti Richard Bishopin, jonka kanssa perusti levy-yhtiön "Lick". Vesterinen näki heti ennakkoluulottomasti erilaisen ja erityylisen yhtyeen mahdollisuuden kansainväliseen menestykseen. Vesterinen oli mukana kaikilla Hanoi Rocksin kiertueilla ja teki työtä ankarasti sen eteen, että yhtye tulisi yhä tunnetummaksi ja tunnetummaksi maailmalla. Hänestä tuli yhtyeen isähahmo. Hanoi Rocks kuitenkin hajosi kesäkuussa 1985, vaikka Vesterinen oli yrittänyt kaikkensa yhtyeen kasassa pitämiseksi. Yhtyeen välien huononnuttua erityisesti laulaja Michael Monroe arvosteli Vesteristä, mutta muuten Monroe oli aina ollut hyvissä väleissä tämän kanssa. Seppo Vesterinen on edelleen erittäin hyvissä väleissä kitaristi Andy McCoyn kanssa. Samoin kitaristi Nasty Suicide ja basisti Sam Yaffa ovat aina olleet tyytyväisiä pääpiirteissään Seppo Vesterisen toimintaan. 1980-luvulla Vesterinen toimi myös Sielun Veljet -yhtyeen managerina.
Hanoi Rocks Lauantaina ja sunnuntaina 19.– 20. marraskuuta Hanoi Rocks veti kuuluisat ja legendaariset The Marquee Clubin keikkansa. Sunnuntai-iltana nauhoitettiin yhtyeen ensimmäinen livelevy ja viides albumi "All Those Wasted Years" sekä samanniminen live-videotaltiointi. Uuden levyn julkaisuun rohkaisi edellisen "Back to Mystery City"n hyvä menestyminen. Koko syksyn Hanoi Rocks oli keikkailut Englannissa, mutta Suomessa yhtye esiintyi vasta joulun jälkeen.
Hanoi Rocks Hanoi Rocks juhli uutta albumiaan levynjulkaisukeikoilla Tavastialla 14.-15. syyskuuta. Näiden jälkeen yhtye suuntasi Japanin kiertueelle, jonka jälkeen palasi Suomeen esiintyäkseen Radio Rock Finlandia-tapahtumassa Helsingin Jäähallilla 5. joulukuuta ja tehdäkseen tämän jälkeen kolme keikkaa sisältäneen yhteiskiertueen Motörheadin kanssa 11.-13. joulukuuta. Motörheadin ja Hanoi Rocksin välinen ystävyys perustuu jo 1990-luvun alussa syntyneeseen Monroen ja Lemmy Kilmisterin väliseen yhteistyöhön.
Richard Bishop Lokakuussa 1981 Bishop tapasi Englannin-kiertueella olleen nuoren suomalaisyhtyeen Hanoi Rocksin. Yhtyeen suomalainen manageri Seppo Vesterinen otti Bishopin työkumppanikseen ja he alkoivat manageroida yhtyettä yhdessä. Kesällä 1982 Bishop matkusteli Yhdysvalloissa ja perusti Arizonan Phoenixissä veljensä Alanin (basso ja laulu) ja Charles Goghenin (rummut) kanssa kokeilevaa rockia soittavan Sun City Girls -yhtyeen. Vuonna 1983 Seppo Vesterinen Ja Richard Bishop perustivat oman levymerkkinsä Lick Records, jonka ensimmäinen julkaisu oli single "Malibu Beach / Rebel On The Run". Yhtyeen Britanniaan suuntautuneet julkaisut julkaistiin tästä lähtien Lick-levymerkillä, samoin siltä julkaistiin Britanniassa ennen julkaisemattomat Hanoi Rocksin kolme ensimmäistä albumia "Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks", "Oriental Beat" ja "Self Destruction Blues" 12. elokuuta 1983. "Back to Mystery City" julkaistiin samoin Lick-levymerkiltä toukokuussa 1983. Yhtyeen tehtyä levytyssopimuksen CBS:n kanssa Vesterisen ja Bishopin Lick-levymerkin merkitys väheni, kun "Two Steps from the Move" julkaistiin CBS:ltä Bob Ezrinin johdolla. Viimeinen Hanoi Rocks -julkaisu Lick-levymerkiltä oli elokuussa 1985 julkaistu puolivirallinen "Rock & Roll Divorce". Tämän jälkeen Hanoi Rocksin viimeinen kokoonpano Andy McCoy, Nasty Suicide, Timo Kaltio, Terry Chimes perusti Cherry Bombzin, jonka asioita Bishop alkoi hoitaa. Samoin Cherry Bombz -julkaisut julkaistiin Lick-levymerkiltä. Bishop uskoi Cherry Bombzin menestykseen ja sijoitti siihen osan Hanoi Rocksin laulajan Michael Monroen rahaosuudesta, joka oli syntynyt Hanoi Rocksin vanhan katalogin myymisestä. Ylioptimismi ei kuitenkaan tuottanut rahoja takaisin ja Monroe katkeroitui Bishopille pitkäksi ajaksi. Monroe syytti Bishopia ahneudestakin, mutta muut yhtyeen jäsenet olivat tyytyväisiä manageriinsa.
Andy McCoy Hanoi Rocksin ensimmäinen single vuodelta 1980 "I Want You / Kill City Kills" oli alun perin suunniteltu McCoyn ensimmäiseksi soololevyksi. Suuren osan Hanoi Rocksin alkuaikojen kappaleista McCoy oli säveltänyt ja sanoittanut jo ennen kyseistä yhtyettä. McCoysta tulikin yhtyeen pääasiallinen sanoittaja ja laulujen tekijä. Tosin McCoylla oli tapana laittaa kaikki Hanoi Rocksin kappaleet omiin nimiinsä, vaikka ne olisivatkin olleet bändin yhdessä hiomia tai pääasiassa esimerkiksi Michael Monroen tekemiä.
Demolition 23. Yhtye esiintyi 14. helmikuuta 1995 Tavastia-klubilla Helsingissä. Esiintymisestä teki historiallisen se, että Hanoi Rocksin kuuluisimman kokoonpanon jäsenet rumpali Razzlea lukuun ottamatta esiintyivät yhdessä ensimmäisen kerran Hanoi Rocksin hajoamisen jälkeen. Andy McCoy nimittäin tuli lavalle soittamaan yhdessä Nasty Suiciden, Michael Monroen ja Sam Yaffan kanssa Hanoi Rocksin kappaleet ”Problem Child”, ”In the Year ’79” ja ”I Feel All Right”.
Lick Records Hanoi Rocksin managerit brittiläinen Richard Bishop ja suomalainen Seppo Vesterinen perustivat Lick Recordsin yhtyeen omaksi levy-yhtiöksi ja -merkiksi, kun Hanoi Rocksille ei löytynyt sopivaa levytyssopimusta. Ilmeisesti yhtyeen omaa levy-yhtiötä oltiin suunniteltu jo syksyllä 1982. Hanoi Rocksin piti tehdä sopimus Magnet-yhtiön kanssa, mutta yhtyeen jäsenet eivät allekirjoittaneet sitä, koska yhtiöllä ei ollut minkäänlaista sopimusta tai välityskanavaa Yhdysvalloissa. Vesterinen kannatti taas Chrystalis-levy-yhtiötä. Asiat eivät kuitenkaan kehittyneet, joten ensimmäinen Lick Records -julkaisut, singlet ”Malibu Beach / Rebel On The Run” ja ”Malibu Beach /Taxi-Driver/Rebel On The Run / Beer And A Cigarette” julkaistiin toukokuussa 1983. Alun perin levytyssopimus oli tarvittu uutta "Back To Mystery City" -albumia varten, mutta lopulta sekin julkaistiin Lick-levymerkiltä toukokuussa 1983. 12. elokuuta 1983 Lick Records julkaisi Hanoi Rocksin singlet ”"Until I Get You / Tragedy"” ja ”"Until I Get You / Tragedy / Oriental Beat"”. 13. elokuuta 1983 Lick Records julkaisi Yhdistyneessä kuningaskunnassa ensimmäistä kertaa Hanoi Rocksin koko siihenastisen albumituotannon, johon kuuluivat levyt "Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks", "Oriental Beat" ja "Self Destruction Blues", jonka Lick Records vielä julkaisi värivinyylinä 1985. Samana vuonna Lick Records julkaisi vielä 19.–20. joulukuuta 1983 The Marquee Clubilla äänitetty live-albumi "All Those Wasted Years".
Andy Christell Seuraava Christellin ja Bloomin yhtye "Groovies Inc" vuonna 2003 ei saanut aikaiseksi kuin demoja. Tämän jälkeen Christell oli mukana Conny Bloomin yhtyeessä "Conny Bloom Band", joka julkaisi livelevyn "Been There, Done What?" sekä soitti lyhyen aikaan Space Age Baby Jane -yhtyeessä, mutta ei koskaan ollut varsinainen yhtyeen jäsen. Hanoi Rocks oli ottanut Conny Bloomin kitaristikseen Costello Hautamäen eroamisen ja Steve Klassonin kokeilun jälkeen vuonna 2004. Vuonna 2005 Conny Bloom ehdotti uuden yhtyeensä Hanoi Rocksin laulajalle Michael Monroelle ja kitaristille Andy McCoylle yhtyeen uudeksi basistiksi ystäväänsä Andy Christelliä. Christell todettiin heti sopivaksi ja hän oli mukana vuonna 2001 uudelleen syntyneen Hanoi Rocksin toisella albumilla Another Hostile Takeover. Hanoi Rocks on hajonnut jälleen vuonna 2009.
Michael Monroe Keväällä 1994 ilmestyi albumi "Demolition 23." ja sitä seurasi muutto Lontooseen, josta voitiin järjestää Euroopan ja Japanin kiertueet. Jay Hening ei kuitenkaan päässyt passiongelmien takia pois Yhdysvalloista, joten kitaristiksi tuli Nasty Suicide. Demolition 23. menestyi hyvin ja nopeasti albumin saadessa hyvän vastaanoton. Demolition 23 on menestynein Hanoi Rocksin jäsenten yhtyeen hajoamisen jälkeen perustama yhtye. Lisäksi se on ainut Hanoi Rocksin hajoamisen jälkeen toiminut levyttänyt yhtye, jossa on ollut enemmistö vanhan Hanoi Rocksin jäsenistä. Kiertueyhtyeissä kolmikko Monroe-Suicide-Yaffa oli soittanut ennenkin. Demolition 23. soitti hard rockia ja punkia. Toisessa Tavastian konsertissa 14. helmikuuta 1995 lavalle astui myös Andy McCoy. Tämä on toistaiseksi viimeisin kerta, kun kaikki Hanoi Rocksin ydinjäsenet ovat olleet yhtä aikaa lavalla.
Andy McCoy Vuonna 1979 Matti Fagerholm oli koonnut McCoyn vaikutuksella yhtyeen "Hanoi Rocks". Yhtyeessä soitti jo McCoyn ystävä Stenfors. Alkuvuonna 1980 Andy McCoy muutti taiteilijanimekseen "Andy Suicide" ja antoi Hanoi Rocksissa soittavalle Jan Stenforsille taiteilijanimen "Nasty McCoy". Ensimmäisen Hanoi Rocksin kokoonpano ei ollut pitkäikäinen, ja Hulkko eli Suicide oli vain sen taustavaikuttaja. Hulkko oli keksinyt yhtyeen nimen Monroen kanssa 14-vuotiaana yhdistämällä Johnny Thundersin kappaleen "Chinese Rocks" heroiinia tarkoittavan nimen ja pinkkiä Vietnamissa jalostettua heroiinia tarkoittavan ilmaisun "Hanoi rocks". Hulkko ja Fagerholm päättivät elokuun tienoilla 1980 koota kesällä hajonneen Hanoi Rocksin uudella kokoonpanolla. Andy McCoy erosi juuri ennen syksyn kiertuetta erittäin suositusta Pelle Miljoona Oy:stä ja muutti Stenforsin ja Fagerholmin kanssa Tukholmaan. Hulkko otti uudelleen nimekseen Andy McCoy ja Stenfors sai nimen "Nasty Suicide". Samoihin aikoihin Fagerholm otti nimekseen Michael Monroe, jonka sukunimi oli aiemmin ollut Hulkon käytössä. Kun McCoy kadotti basistiksi kaavaillun ruotsalaisen Björne Fröbergin puhelinnumeron, McCoy pyysi Pelle Miljoona Oy:n Sami Takamäkeä yhtyeeseen. McCoy nimesi Sami Takamäen Sam Yaffaksi, koska tämä näytti hänen mielestään appelsiinilta. Rumpaliksi löydettiin Michael Monroen ja McCoyn vanha tukholmalainen ystävä Jesper Sporre, joka sai taiteilijanimekseen "Gyp Casino".
Twelve Shots on the Rocks Twelve Shots on the Rocks (2002) on suomalaisen Hanoi Rocksin kahdeksas albumi. Albumi oli yhtyeen comeback -albumi ja oli ensimmäinen vuoden 1985 jälkeen. Albumi tehtiin, kun aiemmin riidoissa olleet Andy McCoy ja Michael Monroe ystävystyivät taas Hanoi Rocksin kokoelmalevyjen promootiotilaisuuksissa. Albumi ja siltä julkaistut singlet: "People Like Me" ja " A Day Late, A Dollar Short" menestyivät hyvin Suomessa ja Japanissa.
Hanoi Rocks 17. kesäkuuta Ilta-Sanomat uutisoi Michael Monroen jättäneen yhtyeen. Tähän ilmoitukseen yhtye hajosi lopullisesti. Hanoi Rocksista jäljelle jäänyt viimeinen kokoonpano (Andy McCoy, Nasty Suicide, Terry Chimes, Timo Kaltio) jatkoi toimintaansa nimellä "Cherry Bombz". Samoihin aikoihin Puolassa yhtyeen suosio kasvoi ja "Don't You Ever Leave Me" nousi Puolan singlelistan 6. sijalle. Vaikka yhtye hajosi, Puolassa todellinen Hanoi Rocks -innostus jatkui vielä 1990-luvun alussa.
Tragedy Tragedy / Café Avenue on helmikuussa 1981 julkaistu 7-tuumainen Hanoi Rocksin toinen single ja julkaisu. Tämä 7" tuumainen single "Tragedy" julkaistiin hieman ennen samassa kuussa ilmestynyttä esikoisalbumia "Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks". Tragedy ja Café Avenue ovat tunnetuimmat hitit Hanoi Rocksin aivan varhaisesta tuotannosta. Vaikka Tragedy julkaistiin näytepalana tulevalta albumilta, "Café Avenue" julkaistiin vasta singleistä kootulla "Self Destruction Blues"-albumilla, eikä silloinkaan samana raakaversiona kuin tällä singlellä.
Razzle Razzle, oikealta nimeltään Nicholas Dingley, (2. joulukuuta 1960 Royal Leamington Spa, Englanti – 8. joulukuuta 1984 Redondo Beach, Kalifornia) oli suomalaisen rockyhtye Hanoi Rocksin englantilainen rumpali. Hän aloitti soittamisen Sex Pistolsin innoittamana Coventryssä 1977 ja liittyi Hanoi Rocksiin 1982. Razzle kuoli auto-onnettomuudessa Los Angelesissa kesken Hanoi Rocksin ensimmäisen Yhdysvaltain-kiertueen. Razzlea kyyditsi turmahetkellä humalassa ollut Mötley Crüe -yhtyeen laulaja Vince Neil. Razzlella oli myös vakavia huumeongelmia.
Backyard Babies Backyard Babiesia on usein tyyliltään verrattu suomalaiseen Hanoi Rocksiin ja yhtye onkin levyttänyt Hanoi Rocksin "”Taxi Driver”" -kappaleen. Kappale "”Minus Celsius”" julkaistiin pelissä.
Hanoi Rocks Hanoi Rocks perustettiin lokakuussa 1979 Helsingin Herttoniemen vanhalla ruotsalaisella kansakoululla Pelle Miljoona & 1980 -yhtyeen "Viimeinen syksy" albumin julkaisutilaisuudessa. Tässä tilaisuudessa punkyhtye Briardin 17-vuotias kitaristi Antti Hulkko esitteli ikätoverilleen Matti "Makke" Fagerholmille Pelle Miljoonan yhtyeestä huumeidenkäytön takia erotetun kitaristin Stefan "Stefu" Piesnackin. Fagerholm päätti perustaa yhtyeen Piesnackin ja Hulkon 16-vuotiaan kitaristikaverin Jan "Nasse" Stenforsin kanssa. Basistiksi otettiin musiikkihistorian pimentoon jäänyt "Nedo Soininen Helsingin Kontulasta" (joissakin lähteissä muodossa "Nedi") ja rumpaliksi Peki Sirola. Ensimmäisenä Anssi Mehtälän ilmeisesti hanoi-rocks.net-sivuston pohjalta kirjoittamassa Hanoi Rocks 4CD Boxin bookletissa lukee, että Peki Sirola oli rumpali ja Nedo basisti. Hanoi-rocks.net-sivuston historiikin ensimmäisessä osassa "vuodet 1979–1981" lukee toisin päin. Stefan Piesnackin muisti kuitenkin tukee Mehtälän väitettä. Britanniassa Sanctuary Recordsin CD-remasterointien bookleteissa lukee, että "Pasi Sti" oli basisti ja "Peki Senola" rumpali. Pasi Sti on toimittaja (Kimmo) Miettisen "huumori" lipsahdus lehdessä "Uusi laulu". Miettinen oli unohtanut Ämyrockissa keikalla soittaneen basistin nimen. Uusi laulu-lehden kirjoituksesta virhe on siirtynyt moneen historiikkiin.. Peki Senola on kirjoitusvirheinen Peki Sirola, mutta tämänkin lähteen perusteella Sirola olisi ollut rumpali. Vuonna 1999 Stefan Piesnack muisteli Hanoi Rocksin perustamista seuraavasti:
Keväällä 1980 Hanoi Rocksin rumpalituuraajana toimi myös Pelle Miljoona Oy:n Tumppi Varonen. Varhaisen Hanoi Rocksin ensimmäinen keikka oli Latosaaressa ja jo toinen keikka Tavastialla 4. kesäkuuta 1980. Tavastialla keikkaa seurannut Seppo Vesterinen kehui yhtyettä keikan jälkeen, ja sopi tapaamisesta yhtyeen kanssa. Tuolloin vielä yhtyeen taustavaikuttajana toiminut Antti Hulkko sekä Matti Fagerholm tapasivat Vesterisen keikan jälkeisenä päivänä ja alkoivat suunnitella managerisopimusta.
Hanoi Rocks Elokuun 1985 McCoy, Suicide, Kaltio ja Terry Chimes perustivat yhtyeen Cherry Bombz, jonka laulajattareksi otettiin McCoyn tuttava Anita Chellemah. Alkuvuodesta 1986 Dave Tregunna korvasi Kaltion. Syksyllä 1986 yhtye hajosi, kun se ei menestynyt Hanoi Rocksin tasoisesti. Tästä huolimatta yhtye on yksi menestyneimpiä Hanoi Rocksin jäsenten perustamia yhtyeitä, koska se sai julkaistua useamman julkaisun ja sai laajaa kansainvälistä huomiota. Michael Monroe työskenteli syksyn 1985 asuintoverinsa Stiv Batorin kanssa ja siirtyi sooloartistiksi Yhdysvaltoihin vuoden 1985 marras-joulukuusta lähtien.
Lick Records Kesäkuussa 1983 uutisoitiin Hanoi Rocksin yhdeksän miljoonan markan levytyssopimuksesta monikansallisen CBS:n kanssa. Näin ollen Lickin piti jäädä vain väliaikaiseksi ratkaisuksi ja CBS:n sopimuksen piti tehdä koko Lick-levymerkki turhaksi. CBS:n kanssa piti nimittäin tehdä sopimuksen kuusivuotisen kestonsa aikana piti tuottaa seitsemän levyä. Hanoi Rocksin rumpali Razzle kuoli 9. joulukuuta 1984 Yhdysvaltain kiertueella Los Angelesissa. Tämän jälkeen 4. tammikuuta 1985 basisti Sam Yaffa soitti viimeisen keikkansa yhtyeessä. Razzlen korvasi Terry Chimes ja Yaffan René Berg. Uuden kokoonpanon oli tarkoitus jatkaa CBS-sopimusta, mutta Puolan kiertueen jälkeen yhtye oli käytännössä hajonnut, kun yhtyeellä ei ollut enää intoa ja Berg osoittautui vääräksi valinnaksi. 17. kesäkuuta uutisoitiin Hanoi Rocksin hajonneen laulaja Michael Monroen ilmoitettuaan eroavansa yhtyeestä. Elokuussa 1985 julkaistiin postuumista 1980-luvun Hanoi Rocksin viimeinen albumi "Rock & Roll Divorce", joka koostui Andy McCoyn varastamista Mick Staplehurstin äänittämistä bootleg-nauhoista, jotka oli äänitetty Hanoi Rocksin viimeisellä keikalla 19. toukokuuta 1985 "Rockerina Festival"illa, Puolassa. Tämä live-albumi julkaistiin Lick Recordsilta ja levymerkkinä levyssä luki BOOTLIC eli Lickin julkaisema bootleg.
Underwater World Seitsemäntuumainen single "Underwater World / Shakes" julkaistiin vain Britanniassa. "Shakes"-kappale nauhoitettiin samoissa sessioissa kuin koko "Two Steps from the Move" -albumi, ja kappaleen tuotti koko albumin tuottaja Bob Ezrin. Kappaletta ei kuitenkaan ole tällä albumilla eikä millään muullakaan Hanoi Rocksin virallisella julkaisulla. Sen sijaan se on vuonna 1989 julkaistulla suomalaisella Hanoi Rocks -kokoelmalla "The Collection". Kappale on myös japanilaisilla Hanoi Rocks-kokoelmilla "Strange Boys Play Weird Openings" ja "Story" sekä Japanissa ja Britanniassa julkaistulla kokoelmalla "Tracks From A Broken Dream".
This One’s for Rock’n’Roll This One’s for Rock’N’Roll on suomalaisen rockyhtye Hanoi Rocksin seitsemästoista single, joka julkaistiin ensin internetistä ladattavana kappaleena 8. elokuuta 2007. Kappaletta levitettiin myös radiosinglen muodossa eri radioille. Radiosingle muuttui kuitenkin kaupalliseksi, kun sitä alettiin myydä 19. lokakuuta 2007 Hanoi Rocksin Suomen levy-yhtiön Backstage Alliancen juuri perustetussa verkkokaupassa itse pelkänä CD-levynä tai kansikotelon kanssa. Backstage Alliance syntyi Hanoi Rocksin levy-yhtiönä toimineen Wolfgang Recordsin ja Merceedees Tuotannon yhteenliittymästä elo-lokakuussa 2007.
Michael Monroe Talvella 2001 Monroen ja McCoyn välit lämpenivät "Hanoi Rocks 4CD Box" -kokoelman mainostustilaisuuksissa. Samoin Monroen mukaan välien lämpenemiseen oli suuri vaikutus sillä, että McCoy oli päässyt eroon huumeista ja oppinut arvostamaan hänen lahjakkuuttaan kappaleidentekijänä. Lopulta McCoy esiintyi kesällä 2001 Ruisrockissa Michael Monroe Bandin kanssa nimellä "Michael Monroe & Andy McCoy Hanoi Revisited", jonka kokoonpano oli Michael Monroe (laulu, saksofoni), Andy McCoy (kitara), Mickey Crane (kitara), Timpa Laine (basso) ja Kari "Lacu" Lahtinen (rummut). Näin ollen Michael Monroe Band toimi uudelleen syntyneen Hanoi Rocksin pohjana, johon Andy McCoy liittyi. 12. tammikuuta 2002 Michael Monroe Band soitti viimeisen keikkansa Tavastia Klubilla kokoonpanolla Michael Monroe (laulu, saksofoni), Pink Gibson (tunnetaan paremmin nimellä Adam Bomb) (kitara), Costello Hautamäki (kitara), Timpa Laine (basso) ja Kari "Lacu" Lahtinen (rummut). Tästä kokoonpanosta syntyi ensimmäinen virallinen Hanoi Rocks Revisitedin eli uudelleen syntyneen Hanoi Rocksin kokoonpano, kun Gibsonin tilalle tuli Andy McCoy.
Stiv Bators Bator ei ehtinyt saada koskaan lapsia. Hän nai Anastasia Maisoneuven, mutta erosi pian hänestä. Vuonna 1983 Bator soitteli ja oli tekemisissä Lontoossa suomalaisen Hanoi Rocksin kanssa. Hanoi Rocksin laulaja Michael Monroe alkoi seurustella Batorsin entisen vaimon Anastasia Maisoneuven kanssa. Maisoneuvesta tuli taas Hanoi Rocksin kitaristin Andy McCoyn ensimmäinen vaimo. Hanoi Rocksin hajottua kesällä 1985 Michael Monroe sävelsi kappaleita Lontoon kämppäkaverinsa Stiv Batorin kanssa vuodet 1985–1986. Michael Monroe ja Stiv Bator lähtivät joulukuussa 1985 Yhdysvaltoihin työstämään Little Stevenin levyn "Sun City - Artists United Against Apartheid " nimikappaleen videota New Yorkiin. He olivat jo olleet mukana itse levyn teossa. Monroe kuitenkin ihastui nauhoitusten aikana kaupunkiin niin, että päätti jäädä sinne. Samoihin aikoihin Stiv Bator lisäsi sukunimensä loppuun ylimääräisen S-kirjaimen. Lontoosta Stiv Bators muutti Pariisiin The Lords of The New Churchin hajottua vuonna 1988.
Jan Stenfors Matti Fagerholm ja Jan Stenfors perustivat Hanoi Rocksin Herttoniemen vanhalla ruotsalaisella kansakoululla Pelle Miljoona & 1980:n "Viimeinen syksy" -albumin julkaisutilaisuudessa lokakuussa 1979. Toiseksi kitaristiksi he pyysivät Stefan Piesnackin. Yhtyeeseen kuuluivat myös basisti Peki Sirola ja rumpali "Nedo". Piesnack oli erotettu juuri aiemmin Pelle Miljoona & 1980:sta huumesekoilujensa vuoksi. Yhtyeen nimeksi tuli Hanoi Rocks. Tämä kokoonpano soitti Ämy-festivaaleilla, Latosaaressa ja Tavastialla. Hanoi Rocksin taustavaikuttajana toiminut, nimensä "Andy Suicideksi" muuttanut Hulkko nimesi Stenforsin "Nasty McCoyksi". Kun kokoonpanon yhteistyö ei toiminut ja poliisin huumeryhmä pidätti Piesnackin, yhtye tuli tämän muotoisena tiensä päähän. Syksystä 1980 Sami Takamäki ja Antti Hulkko jättivät menestyneen Pelle Miljoona Oy:n ja perustivat uuden Hanoi Rocksin Stenforsin sekä nimensä Michael Monroeksi muuttaneen Matti Fagerholmin kanssa. Hulkko ja Stenfors vaihtoivat samoihin aikoihin keskenään toistensa taiteilijasukunimiä, joten heistä tuli Andy McCoy ja Nasty Suicide.
Sam Yaffa Keväällä 1994 ilmestyi albumi "Demolition 23." Sitä seurasi muutto Lontooseen, josta voitiin järjestää kiertue Eurooppaan ja Japaniin. Jay Hening ei kuitenkaan päässyt passiongelmien takia Yhdysvalloista pois, joten kitaristiksi tuli Nasty Suicide, jonka jäsenyys yhtyeessä ilmoitettiin virallisesti Helsingissä Tavastia-klubin keikan jälkeen 12. elokuuta 1994. Demolition 23. menestyi mukavasti albumin saadessa hyvän vastaanoton. Ilmeisesti Demolition 23. on menestynein Hanoi Rocksin jäsenten yhtyeen hajoamisen jälkeen perustamista yhtyeistä. Lisäksi se on ainut Hanoi Rocksin hajoamisen jälkeen toiminut levyttänyt yhtye, jossa on ollut mukana enemmistö vanhan Hanoi Rocksin jäsenistä. Kiertueyhtyeissä kolmikko Monroe-Suicide-Yaffa oli soittanut ennenkin. Demolition 23. soitti sleaze rockia, hard rockia ja punkia. Legendaarisella toisella Tavastian-keikalla 14. helmikuuta 1995 lavalle astui myös Andy McCoy. Tämä on toistaiseksi viimeinen kerta, kun kaikki Hanoi Rocksin ydinjäsenet ovat olleet yhtä aikaa lavalla.
Terry Chimes Lontoossa Chimes oli ystävystynyt Hanoi Rocksin kanssa, ja hänet pyydettiin Hanoi Rocksin rumpaliksi yhtyeen rumpalin Razzlen kuoltua auto-onnettomuudessa. Chimes harjoitteli 3-4 kertaa ja esiintyi 3.-4. tammikuuta 1985 Razzlen muistokonsertiksi muodostuneilla keikoilla Helsingin Kulttuuritalolla. Näiden keikkojen lisäksi hän oli mukana Hanoi Rocksin viimeisellä kiertueella Puolassa ja soittaa yhtyeen vuonna 1985 tekemillä levytyksillä. Tämän jälkeen Michael Monroe ilmoitti jättävänsä yhtyeen ja Chimes jatkoi Nasty Suiciden ja Andy McCoyn kanssa Cherry Bombzissa. Cherry Bombzin läpimurto epäonnistui alun huomiosta huolimatta, ja Chimes siirtyi soittamaan Black Sabbathin kanssa.
Glam punk Tyylilajin merkittävimmät kehittelijät ovat aikajärjestyksessä olleet New York Dolls, Hanoi Rocks, Manic Street Preachers ja D Generation. New York Dollsia voidaan tavallaan pitää glam rockin ja erityisesti glam punkin "kantaäitinä". Hanoi Rocksin erittäin tärkeä esikuva oli juuri New York Dolls ja se jatkoi tyylisuunnan kehittymistä enemmän kohti 1980-luvun hard rockia. "Manic Street Preachers" on toiminut 1980-luvun puolivälistä lähtien ja "D Generation" oli 1990-lukulainen versio glam punkista. Kaiken kaikkiaan glam punkin keskeisimmät luojat ja vaikuttajat ovat olleet yhdysvaltalainen New York Dolls ja suomalainen Hanoi Rocks.
Hanoi Rocks Joulukuussa 1980 yhtye soitti Virtain työväentalolla ensimmäisen Suomen keikkansa, josta alkoi tammikuussa 1981 pitkä, 102 esiintymistä käsittänyt Suomen kiertue. Tämä kiertue on ilmeisesti edelleen Suomen rockhistorian pisin. Tähän aikaan yhtyeen musiikilliseksi suunnaksi vakiintui Andy McCoyn mukaan melodinen hard rock. Tosin tuolloin Suomessa nuorisokin valitti Hanoi Rocksin soittavan liian kovaa, joten melodisuus ei päässyt kovin hyvin esille. Suomessa oli tuolloin vielä niin sanottuja tanssilavakeikkoja, joten nuoriso ei pystynyt kovin hyvin tanssimaan kovan soiton takia. Hanoi Rocks tuli myöhemminkin tunnetuksi poikkeuksellisen energisestä ja kovaäänisestä soitostaan.
Hanoi Rocks Vuosi 2007 oli Hanoi Rocksille menestyksen vuosi. Yhtyeen kokoonpanon vakuteettiin olevan paras ja pysyvin sitten 1980-luvun. Yhteishengen piti olla täydellinen ja 2000-luvun alun tiheiden jäsenvaihtumisten piti olla historiaa. Yhtyeen 16. toukokuuta 2007 julkaisema single nousi heti ilmestyttyään Suomen virallisen singlelistan ykköseksi ja yhtye sai paljon huomiota mediassa. Uudesta tilanteesta kertoi muun muassa se, että single oli ensimmäinen uudelleen syntyneen Hanoi Rocksin julkaisu, jonka kannessa oli muutkin yhtyeen jäsenet kuin Michael Monroe ja Andy McCoy. Tiedotusvälineissä myös muut yhtyeen jäsenet saivat huomiota esimerkiksi haastattelujen muodossa.
Oriental Beat Albumi oli eräänlainen varhainen vedenjakaja yhtyeen historiassa. Vuotta aiemmin julkaistu debyyttialbumi "Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks" julkaistiin vain Suomessa ja Ruotsissa, mutta toinen albumi avasi enemmän tietä kansainväliselle uralle. Vaikutusvaltainen brittiläinen musiikkilehti Kerrang! julkaisi nimenomaan ensimmäisen Hanoi Rocks -juttunsa "Oriental Beat" -arvosteluna. "Oriental Beat" avasi markkinat Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja Japaniin. "Oriental Beat" oli ensimmäinen Japanissa julkaistu Hanoi Rocks -levy ja pian sen julkaisemisen jälkeen Japanissa julkaistiin yhtyeen esikoislevy sekä ”Tragedy”-single. "Oriental Beatin" myötä yhtyeen esikoisalbumi julkaistiin myös Keski-Euroopan markkinoille Belgiassa.
Hanoi Rocks Uusi albumi oli viittä vaille julkaisua valmis huhtikuun lopulla, mutta Ezrinin mielestä levyltä puuttui ratkaisevin hitti. Hitiksi vakiintui kiireessä Nasty Suiciden versio CCR:n kappaleesta "Up Around the Bend". Kappale oli yksi Nasty Suiciden suosikkikappaleista, ja hän soitti sen hienosti omalla tavallaan. 9-vuotiaana silloinen Jan "Nasse" Stenfors oli esteratsastanut Sipoossa Eriksnäsin kartanon talleilla ja saanut lainaan kappaleen sisältäneen Cosmo's Factoryn ratsastajatoveriltaan. Stenfors oli aina soitellut kyseistä kappaletta, ja lopulta se päätyi hänen mukanaan Hanoi Rocksin harjoituksiin. Hanoi Rocks oli soittanut kyseisen kappaleen jo huhtikuun alussa Saksan kiertueella televisioesiintymisen päätteeksi.
Hanoi Rocks Konserteissa esiintyi ensimmäisen kerran yhtyeen uusi rumpali Terry Chimes. Chimes oli oppinut kappaleet todella nopeasti, viidessä päivässä. Hän soitti konsertit teknisen tarkasti ja selvästi, mutta alun perin häntä ei ollut tarkoitettu yhtyeen vakinaiseksi jäseneksi. Tuolloin Hanoi Rocksin uudeksi rumpaliksi kaavailtiin vielä muun muassa The Damnedin Rat Scabiesia ja Generation X:n Mark Laffinia. Myös Mötley Crüen Tommy Lee oli tarjoutunut soittamaan Kulttuuritalolla, mutta hän ei päässyt Yhdysvalloista yhtyeensä kiertueen takia. Osasyy on luultavasti myös se, ettei heavy metal -tyylisesti rumpuja soittanut Lee olisi sopinut soittamaan Hanoi Rocksissa toisin kuin punkrumpali Chimes.
Hanoi Rocks Hanoi Rocks oli nimetty ensimmäistä kertaa jaettavan Radio Rock Finlandia-palkinnon ehdokkaaksi jo syksyllä. Yhtye myös voitti tämän palkinnon 5. joulukuuta mennen samalla ohi muiden suosittujen suomalaisten yhtyeiden, kuten Kotiteollisuuden, HIM:in, Nightwishin, Apocalyptican, Sonata Arctica ja Amorphiksen. Jo 3. joulukuuta Hanoi Rocksin Andy McCoyn soittama "Underwater World"-kappaleen kitarasoolo vuodelta 1983 valittiin Mesta.netin äänestyksessä "Parhaimmaksi suomalaiseksi rock-sooloksi". Toisella sijalla oli Hurriganesin "Get On", kolmannella Rauli "Badding" Somerjoen "Paratiisi", neljännellä sijalla "Moottoritie on kuuma", jonka soolon Andy McCoy myös soittaa, ja Hurriganesin "Mister X".
Hanoi Rocks Monroeta ja McCoyta lukuun ottamatta kaikki yhtyeen jäsenet olivat uusia, kuten Popeda-yhtyeen kitaristi Costello Hautamäki sekä Lacu ja Timpa. Ruisrockin Revisited-esiintymisen jälkeen Michael Monroe Band oli jatkanut keikkailua ja itse asiassa uusi Hanoi Rocks syntyi Andy McCoyn liityttyä Michael Monroe Bandin viimeiseen kokoonpanoon, jossa toisena kitaristina oli Costello Hautamäki. Nimensä Jan Stenforsiksi takaisin muuttanut Nasty Suicide esiintyi kylläkin uuden Hanoi Rocksin kanssa 31. joulukuuta 2003 Turun Caribiassa, mutta vain tilapäisesti Hautamäen jouduttua menemään Popedan keikalle. Sir Lombard (Mika "Lamppari" Lamminsivu) soitti keikasta puolet ja Stenfors loput eli muiden muassa kappaleet "Underwater World", "Tragedy", "High School", "Up Around The Bend", "Malibu Beach Nightmare". Moni yhtyeen ihailija toivoi, että Suiciden keikkavierailu olisi johtanut hänen paluuseensa varsinaiseen yhtyekokoonpanoon. Tietysti Yaffan – ja Casinonkin – paluu eli ihailijoiden toiveissa. Hanoi Rocksin uudelleen yhdistäminen on ollut puheenaiheena ja toiveena jo syksystä 1985 asti.
Hanoi Rocksin diskografia Ensimmäinen albumi "Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks" ja "Oriental Beat" on julkaistu Suomessa vielä tuplalevynä yhdessä paketissa vuonna 1984. Yhtyeen viimeinen levy Rock & Roll Divorce on tavallaan vain puolivirallinen, koska se julkaistiin vasta yhtyeen hajoamisen jälkeen ja kitaristi Andy McCoyn varastamien eräänlaisten bootleg-nauhojen pohjalta. Albumi on kuitenkin yhtyeen virallisilla kotisivuilla laskettu yhtyeen 1980-luvun tuotannon viimeiseksi levyksi, joksi se yleisesti lasketaan.Tässä osiossa ovat kaikki 12-tuumaiset maksisinglet. Listassa on myös EP:itä, jollaiseksi lasketaan jos kappaleiden määrä on neljä tai enemmän. Kaikissa listassa luetelluissa kaupallisissa maksisingleissä on kappaleita vähintään kolme. Listalle laitettu promo-EP Mental Beat on poikkeus, koska se on Hanoi Rocksin virallisen kotisivun 12 tuumaisten singlejen listalla. Tämä osio noudattaa tätä yhtyeen virallista listaa.Listalla ovat kaikki Hanoi Rocksin päämarkkina-alueilla julkaistut singlet. Näiden lisäksi singlejä on julkaistu Australiassa, Espanjassa, Etelä-Afrikassa, Puolassa, Venäjällä ja Ruotsissa. Lisäksi on julkaistu useita singlejä, EP:itä ja LP:itä bootleg-versioina. Ne eivät ole yhtyeen virallista tuotantoa.
Hanoi Rocks Punkvaikutteiseksi rockyhtyeeksi Hanoi Rocksin kappaleissa oli käytössä monia soittimia. Sen mahdollisti erityisesti Monroen multi-instrumentaalisuus: hän soitti saksofonia, huuliharppua, kitaraa, bassoa, rumpuja, pianoa ja kosketinsoittimia. Vaikka yhtyeelle melodisuus ja multi-instrumentalismi olivatkin tärkeitä, se ei arvostanut progressiivista rockia lainkaan.
Hanoi Rocks Yhtyeellä oli esikuvinaan monia yhtyeitä. Hanoi Rocksin musiikillinen tyyli, kuten koko suomirock, pohjautui 1970-luvulla Suomeen tulleeseen uuden aallon musiikkiin, erityisesti punk rockiin. Kaikki yhtyeen jäsenet kävivät Kill Cityssä ja olivat mukana Maukka Perusjätkän ja Ralf Örnin projekteissa. Andy McCoy ihaili ja piti esikuvinaan Chuck Berryä ja Marc Bolania. Hän sanoikin muodostaneensa Hanoi Rocksin riffit Chuck Berryn pohjalta. Muita McCoyn esikuvakitaristeja olivat Link Wray, Albert Järvinen, Albert Lee ja Joe Walsh. McCoy ja Suicide olivat olleet punkyhtye Briardin kitaristeja. Myös Sam Yaffalla oli punktausta usean yhtyeen basistina. McCoyn innoittamana hän alkoi kuunnella The Clashia.
Keep Our Fire Burning Uudelleen syntyneen Hanoi Rocksin laulaja Michael Monroe löysi kappaleen yhtyeen vanhasta demonauhakokoelmasta ja halusi, että Hanoi Rocks levyttää kappaleen, koska se jäi aikanaan tekemättä. Monroe teki yhdessä McCoyn kanssa kappaleeseen uuden sanoituksen ja McCoy muunteli hieman kappaleen introsooloa.
Razzle Vuoden 1984 lopussa Hanoi Rocks oli ensimmäisellä Amerikan-kiertueellaan, kun Michael Monroe loukkasi esityksen aikana nilkkansa, ja yhtye joutui perumaan muutaman keikan. Tauon aikana Mötley Crüe kutsui Hanoi Rocksin jäsenet Redondo Beachille, Kaliforniaan yhtyeen laulajan Vince Neilin asunnolle.
This One’s for Rock’n’roll – The Best of Hanoi Rocks 1980–2008 Levyn etukanteen on painettu Hanoi Rocksin jäsenten nimikirjoitukset. Nimikirjoituksen antoivat Mike Monroe, Andy McCoy, Nasty Suicide, Sam Yaffa, Razzle, Gyp Casino, Lacu, Conny Bloom ja A.C. Christell.
Hanoi Rocks Mötley Crüe tuli tervehtimään kaupunkiin lauantaina 8. joulukuuta saapunutta Hanoi Rocksia. Mötley Crüen laulaja Vince Neil oli juhlinut ystäviensä kanssa jo monta päivää, mutta Hanoin saapuminen kaupunkiin oli ainoa syy jatkaa juhlia. Jo 5. marraskuuta Vince Neil oli julistanut Helsingissä: ""Odotan todella tapaamistani Hanoi Rocksien kanssa, kun palaamme Amerikkaan. Kotona haluan näyttää heille kaikki paikat. He ovat mukavia poikia, Razzle ja muut. Meillä tulee varmasti olemaan hauskaa"". Hanoin poikien saavuttua he jatkoivat juhliaan. Tuntui että Vincen juomavarasto ei ehtyisi ikinä. Kaikki päättyi kuitenkin traagisesti kesken Hanoi Rocksin ja Mötley Crüen juhlinnan. Oluet loppuivat ja Razzle sekä laulaja Vince Neil lähtivät hakemaan lisää lauantai-iltana 9. joulukuuta 1984. Paluumatkalla Neil törmäsi juuri hankkimallaan vuoden 1972 "De Tomaso Panterallaan" kahteen muuhun autoon. Neilin vieressä istunut Razzle vietiin sairaalaan, jossa hänet julistettiin kuolleeksi kello 19.12. Auto oli ilmeisesti kaatunut juuri Razzlen puolelle, jolloin tämä oli saanut surmansa heti iskun saatuaan. Onnettomuudessa loukkaantui myös 18-vuotias nainen ja 20-vuotias mies.
Street Poetry Levyn nimi tulee ajalta, jolloin alkuperäinen 1980-luvun Hanoi Rocks (Michael Monroe, Andy McCoy, Nasty Suicide, Sam Yaffa, Razzle) asui Lontoossa. Eräs laitapuolenkulkija vietti aikaansa Ladbroke Groven metroasemalla ja kirjoitti muistiinpanoja ja runoja kaikesta, mitä näki. Tätä henkilöä kutsuttiin nimellä "Street Poet" (), ja tätä henkilöä kunnioittavasti muistaen albumin nimeksi tuli "Street Poetry" ("Katurunoutta"). Eräät kriitikot ovat kehuneet albumia Hanoi Rocksin ensimmäiseksi kunnon rock-albumiksi sitten alkuperäisen yhtyeen hajoamisen vuonna 1985. Eräissä arvioissa albumia on pidetty parempana kuin epätasaista mutta monta hittiä sisältänyttä "Twelve Shots on the Rocksia" vuodelta 2002 ja toiseksi viimeisintä albumia "Another Hostile Takeoveria", joka herätti kahtiajakoa puolesta kriitikoissa puolesta ja vastaan. Kriitikkojen suosiollisista arvosteluista huolimatta Street Poetry nousi ilmestyttyään vasta Suomen virallisen albumilistan 6. sijalle. Esimerkiksi Nyt-liitteen 36. numerossa arveltiin, että "Street Poetry" olisi noussut kärkikolmikkoon Eppu Normaalin "Syvään päähän"- ja CMX:n "Talvikuningas"-albumien kanssa. Nyt-liite piti Street Poetrya parhaana Hanoi Rocks -albumina 20 vuoteen. Lehti kirjoitti, että "Twelve Shots on the Rocks" oli yhtyeen alun kangertelua ja "Another Hostile Takeover" taas oli ohilyönti. Lehden mukaan albumin "soitto on täynnä sähköä, soundi lihaksikas ja Michael Monroe laulaa kenties vahvemmin kuin koskaan". Soundissa taas kirjoitettiin, että levy on rehellistä rockia, mutta McCoy ja Monroe eivät enää pysty tekemään samanlaisia hittejä kuin nuorina 1980-luvulla. Lehden arvostelun kirjoittajan Tero Alangon mielestä levyltä ei löytynyt mitään erityisen tarttuvaa kappaletta ja piti alkuperäisen Hanoi Rocksin tuotantoa parhaimpana. Musiikkiin ja trendeihin erikoistunut "Unik Paperin" arvostelun kirjoittanu Jarkko Mäkelä piti levyä ihan onnistuneena, mutta valitti, että tasapaksulta kuulostavalta albumilta puuttuivat hitit, joita oli kuitenkin löytynyt useampikin "Twelve Shots on the Rocks"- ja "Another Hostile Takeover"-albumeilta. Lehti ei uskonut, että muuten raikkaalta kuulostavalta albumilta nousee mitään erityisiä hittejä. Kaikki arviot ovat olleet kuitenkin yhtä mieltä siitä, että albumi kuulostaa perinteisesti Hanoi Rocksilta.
Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks Bangkok Shocks, Saigon Shakes, Hanoi Rocks oli Hanoi Rocksin ensimmäinen albumi. Se julkaistiin helmikuussa 1981. Albumin tuottivat Andy McCoy ja Michael Monroe. Levy äänitettiin Tukholmassa, "Park Studiossa". Alun perin levyn nimeksi piti tulla "Some Like It Hot" Michael Monroen Marilyn Monroe t-paidan tekstin "Some Like It Hot" tapaan. Haastattelussa on myös mainittu ensialbumin nimeksi tulevan "Five Thunderbirds on the Run", ja muitakin nimiä oli annettu julkisuuteen ennen julkaisua. Wigwamin Jim Pembroke kuitenkin keksi tämän levyn lopullisen nimen, joka on itämainen ja sisältää yhtyeen nimen ja soveltui näin hyvin yhtyeen esikoislevyn nimeksi.
Hanoi Rocks Helmikuussa Monroe alkoi syyttää CBS:ää yhtyeen ongelmista, huonosta markkinoinnista ja oletettua pienemmästä levymyynnistä. Yhtyeen manageri Seppo Vesterinen oli kuitenkin vielä toiveikas yhtyeen tulevaisuuden suhteen ja uskoi, että syksyllä yhtye jatkaisi hidastunutta, mutta varmaa nousuaan. Yhtye korosti omaa rocktyyliään eikä halunnut suuntautua Mötley Crüen tavoin enemmän heavy metaliin päin menestyäkseen Yhdysvaltojen markkinoilla. Tähän aikaan Hanoi Rocks kuitenkin myi vielä hyvin uusissa paikoissa, kuten Los Angelesissa, jossa yhtye oli viimeiseksi keikkailut täysille saleille. Yhtyeen manageri kertoikin Hanoi Rocksin läpimurron olleen kovempi Yhdysvalloissa kuin Britanniassa ja Suomessa aikoinaan. Yhteistyö tammi–helmikuussa uuden kokoonpanon kanssa näytti vielä toimivan.
Hanoi Rocks Hanoi Rocks levytti talven ja kevään 2007 uutta albumiaan "Street Poetry", joka julkaistiin 5. syyskuuta 2007. 7. toukokuuta yhtye julkaisi singlen "Fashion", joka nousi suoraan Suomen virallisen singlelistan ykköseksi. 8. elokuuta 2007 julkaistiin uusi single "This One's For Rock'N'Roll"
Hanoi Rocks 11. tammikuuta 2008 yhtye aloitti uuden vuotensa soittamalla livenä televisiossa MTV3 MAX Stagella. Yllättäen 26. tammikuuta ilmoitettiin rumpali Kari "Lacu" Lahtisen jättävän yhtyeen ja siirtyvän Popedaan entisen Hanoi Rocks-kitaristin Costello Hautamäen seuraksi. Yhtye ei ilmoittanut syytä eroon.
Dallara Vuonna 1972 Gian Paolo Dallara perusti oman yrityksensä Dallara Automobilin Varano Melegariin, Italiaan. Aluksi tehdas valmisti pienimoottorisia prototyyppejä joita käytettiin urheiluauto- ja mäkikilpailuissa. Dallara toimi myös konsulttitehtävissä muille autotehtaille, muun muassa Lancialle Stratos-projektissa ja avusti myös Frank Williamsin F1-tallia sen ensimmäisten mallien suunnittelussa.
Dallara Dallara Automobili on italialainen kilpa-autovalmistaja, joka on valmistanut autoja useisiin eri kilpasarjoihin. Nykyään valmistaja tunnetaan vahvasta roolistaan amerikkalaisessa Indy Racing League -sarjassa sekä todella menestyksekkäistä Formula 3 -autoistaan joita käytetään ympäri maailmaa.
Theodor von Liebieg Vuonna 1905 Liebieg perusti Reichenbergissä Nordböhmischer Automobil Clubin, joka järjesti jäsenilleen useita moottoripyörä- ja autokilpailuja sekä erilaisia kulttuuri- ja matkailutapahtumia. Teollisuusmiehenä Liebieg päätti perustaa itsekin oman autotehtaan, Reichenberger Automobil Fabrikin vuonna 1906. Yritys valmisti henkilö-, kuorma- ja linja-autoja. Se myytiin Laurin & Klementille vuonna 1913.
Reichenberger Automobil Fabrik Reichenberger Automobil Fabrik (RAF) oli itävaltaunkarilainen autonvalmistaja, joka toimi vuosina 1907–1913. Yrityksen perusti paroni Theodor von Liebieg ja sen tuotantolaitokset sijaitsivat Böömin Reichenbergissä ().
Dallara GP2/08 Dallara GP2/08 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, joka korvasi edeltäjänsä Dallara GP2/05:n. Autolla kilpailtiin GP2 -sarjassa kaudet 2008–2010.
Dallara GP3/13 Dallara GP3/13 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, joka korvasi edeltäjänsä Dallara GP3/10:n. Autolla kilpailtiin GP3 -sarjassa vuosina 2013–2015.
Dallara F2 2018 Dallara F2 2018 (aiemmin nimellä Dallara F2/18) on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla kilpaillaan FIA Formula 2 Championship -sarjassa kaudesta 2018 lähtien. Auto esiteltiin 31. elokuuta 2017 Italian Monzassa.
Dallara GP2/11 Dallara GP2/11 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, joka korvasi edeltäjänsä Dallara GP2/08:n. Auto teki debyyttinsä GP2:sten pääsarjassa Turkin osakilpailussa 2011, jossa voittoon ajoi DAMS-tallin kuljettaja Romain Grosjean.
Frederick Simms Vuonna 1897 Simms perusti omilla varoillaan yhdistyksen nimeltä "Automobile Club of Great Britain", tästä muodostui myöhemmin Royal Automobile Club (RAC). Vuosien 1898 – 1900 välillä hän myös johti "Motor Carriage Supply Company" -yhtiötä, joka myi sekä saksalaisia Daimler- että Simmsin "Motor Wheel"-ajoneuvoja ja Simmsin magneettoja.
Dallara Vuonna 1993 esitelty Dallara F393 osoittautui ylivoimaiseksi muihin kilpailijoihin nähden ja siitä lähtien Dallaran autot ovat hallinneet F3-ratoja sekä kansallisissa että kansainvälisissä sarjoissa ympäri maailman. Nykyään useat sarjat (esimerkiksi Espanjan kansallinen F3-sarja) sallivat ainoastaan Dallaran autojen käytön.
Dallara Dallara liittyi Indy Racing League-sarjaan heti sarjan siirryttyä omaan autotyyppiinsä vuonna 1997, ja on mukana edelleen. Kaudella 2006 sarjan 20 autosta lähes kaikki olivat Dallaran valmistamia. Kauden 2006 loppuun mennessä tehtaan autoilla on saavutettu sarjassa 93 paalupaikkaa ja 96 kilpailuvoittoa. Kuljettajien mestaruus on otettu Dallaran autoilla 7 kertaa ja autonvalmistajien mestaruuden merkki on voittanut kahdeksan kertaa. Lisäksi Dallara on voittanut kuusi kertaa sarjaan kuuluvan Indianapolis 500-kilpailun.
Dallara GP2/11 Autolla kilpailtiin vuosina 2011–2016 GP2-sarjassa ja vuonna 2017 FIA Formula 2 Championship -sarjassa, jolloin kyseessä on viimeinen kausi Dallara GP2/11 -autoilla, sekä Mecachromen vapaasti hengittävillä V8-moottoreilla. Kaudesta 2018 lähtien ajetaan Dallaran valmistamalla Dallara F2/18 -autolla.
Dallara F312 Dallara F312 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla on kilpailtu useissa Formula 3 -sarjoissa vuodesta 2012 lähtien.
Dallara GP3/10 Dallara GP3/10 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto. Autolla kilpailtiin GP3 -sarjassa vuosina 2010–2012.
Dallara 1959 insinööriksi valmistunut Gian Paolo Dallara työskenteli valmistuttuaan lyhyitä aikoja Ferrarilla ja Maseratilla, ja vuonna 1961 siirtyi vasta perustetun Lamborghinin palvelukseen. Lamborghinilla ollessaan Dallara oli mukana suunnittelemassa muun muassa erästä kaikkien aikojen tunnetuinta urheiluautoa, Miuraa. Yhteistyö päättyi 1968 jolloin Dallara siirtyi De Tomasolle jolle suunnittelu kaudeksi 1969 Formula 2-auton, mallinumeroltaan 103. Dallara suunnitteli myös Frank Williamsin tilauksesta toteutetun De Tomaso F1-auton kaudelle 1970 mutta Piers Couragen menehdyttyä onnettomuudessa De Tomaso vetäytyi sarjasta kauden päätteeksi.
Dallara SF14 Dallara SF14 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla on kilpailtu Super Formula -sarjassa vuodesta 2014 lähtien. Autolla tehtiin debyytti Japanin Suzuka Circuitin moottoriradalla 2014.
Dallara T05 Dallara T05 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla kilpailtiin World Series by Renault -sarjassa vuosina 2005–2007. Autolla tehtiin debyytti Belgian Circuit Zolderin moottoriradalla 2005.
Dallara T08 Dallara T08 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla kilpailtiin World Series by Renault -sarjassa vuosina 2008–2011. Autolla tehtiin debyytti Italian Autodromo Nazionale Monzan moottoriradalla 2008.
Dallara Kilpailuihin asti Dallara ei ole Formula 1-sarjassa kauden 1992 jälkeen osallistunut, mutta tehtaalla on ollut sormensa pelissä muiden tallien projekteissa. Vuonna 1999 Dallara suunnitteli ja rakensi testiauton paluuta sarjaan suunnitelleelle Hondalle, joka kuitenkin vetäytyi talliprojektista sitä vetäneen Harvey Postlethwaiten kuoleman jälkeen ja keskittyi pelkkään moottorien valmistamiseen. Vuosina 2004 ja 2005 Dallara työskenteli yhteistyössä Midland F1-tallin kanssa ennen kuin Midland osti Jordanin F1-tallin, jonka jälkeen yhteistyö hiipui.
Dallara T12 Dallara T12 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla kilpailtiin World Series by Renault -sarjassa vuosina 2012–2015. Auto esiteltiin 24. elokuuta 2011 Englannin Silverstonessa. Autolla tehtiin debyytti Espanjan Ciudad del Motor de Aragónin moottoriradalla 2012.
Dallara GP2/05 Dallara GP2/05 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto. Autolla kilpailtiin GP2-sarjassa kaudet 2005–2007. Sekä myöhemmin Aasian GP2-sarjassa kaudet 2008–2010. Autoa testasi ensimmäinen kerran 16. heinäkuuta 2004 Franck Montagny Paul Ricardin moottoriradalla Ranskassa.
Dallara GP3/16 Dallara GP3/16 on italialaisen Dallaran valmistama kilpa-auto, jolla on kilpailtu GP3 -sarjassa vuodesta 2016 lähtien. Auto julkistettiin 3. syyskuuta 2015 Italian Monzassa. Autolla tehtiin debyytti Espanjan GP:ssä 2016, jonka ensimmäisen kilpailun voittoon ajoi ART Grand Prix -tallin kuljettaja Charles Leclerc.
Changan Automobile Changan-konsernin yhteisyrityksiä ovat Changan Suzuki Automobile Co. Ltd (vuodesta 1993), Changan Ford Automobile Co. Ltd (vuodesta 2001), Changan Mazda Automobile Co. Ltd, ja Changan PSA Automobiles Co. Ltd (CAPSA, vuodesta 2011).
Dallara Kaudella 2010 F1-sarjassa aloittanut Hispania Racing -talli käytti Dallaran suunnittelemaa ja valmistamaa autoa.
Dallara Vuodesta 2008 asti Dallara on valmistanut myös Grand Am -sarjassa käytettävän Daytona Prototype -luokan urheiluautoja.