mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Porin Työväenyhdistys Porin Työväenyhdistys on vuonna 1887 perustettu Suomen neljänneksi vanhin työväenyhdistys, joka nykyään on yksi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen kuuluvan Porin sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön jäsenyhdistyksistä. Porin Työväenyhdistyksen puheenjohtaja on Diana Bergroth-Lampinen ja jäseniä sillä on noin 250. Yhdistyksen toimitilat ovat Porin kauppatorin laidalla Nortamonkadulla.
Viron perustavan kokouksen vaalit Vaalit oli alun perin tarkoitus pitää helmikuussa 1919, mutta sotatilanne pakotti siirtämään ne myöhempään ajankohtaan. Puolueet olivat valmistautuneet vaaleihin talven 1918–1919 aikana. Suurimmista puolueista jokainen piti puoluekokouksen maaliskuussa 1919. Radikaalidemokraatit ja etelävirolainen demokraattipuolue olivat marraskuussa 1918 tehneet periaatepäätöksen puolueiden yhdistymisestä. Ne pitivät yhteisen puoluekokouksen 1.−3. maaliskuuta 1919, ja niistä muodostui uusi puolue nimeltä Viron kansanpuolue eli ERE. Tähän puolueeseen liittyi myöhemmin myös osa virolaisten isäntien talonpoikaisliiton eli ETL:n jäsenistä. Loput sen jäsenistä liittyivät etelävirolaisten isäntien maalaisliittoon eli EMRL:n. EMRL piti oman puoluekokouksensa 19.−21. maaliskuuta. Kirkolliset piirit ja demokraattinen oikeisto liittyivät yhteen helmikuussa, ja uuden puolueen nimeksi tuli kristillinen kansanpuolue. Sen puoluekokous pidettiin 4. maaliskuuta.
Kössi Ahmala Ahamala toimi kaikilla asuinpaikkakunnillaan aktiivisesti Sosialidemokraattisessa nuorisoliitossa ja Helsingissä hänestä tuli nopeasti paikallisen nuorisojärjestön henkinen johtohahmo. Vuosina 1915–1918 Ahmala ja Kasper Tanttu johtivat Helsingin sosialidemokraattisen nuorisoseuran "Decamerone"-kirjallisuusklubia. Kyseessä oli työläisintellektuellien viikottain kokoontunut vapaamuotoinen keskustelukerho, joka muiden julkaisukanavien puuttuessa toimitti myös käsin kirjoitettuja lehtiä. Ahmalan ja Tantun lisäksi mukana olivat työläiskirjailijoista muun muassa Emil Lindahl ja Lennart Berghäll. 1910-luvulla Ahmala tunnettiin sosialidemokraattisen puolueen sisällä myös mielipidevaikuttajana, joka puhui erityisesti työväenkulttuurin puolesta. "Työmiehen" pitkäaikainen päätoimittaja Edvard Valpas pyrki ohjaamaan suomalaista työläiskirjallisuutta puolueuskolliseksi, mutta Ahmalan mielestä sen piti avartua myös porvarilliseen suuntaan, jotta työläiskirjallisuus pysyisi aikakauden kirjallisten suuntausten mukana. Vuonna 1916 hän esitti yhdeksi keinoksi puolueesta riippumatonta työläiskirjailijoiden liittoa ja tammikuussa 1917 pidettiinkin Työväen Kirjallisuusliiton perustava kokous. Hanke jäi kuitenkin alkutekijöihinsä helmikuun vallankumouksen synnyttämien yhteiskunnallisten mullistusten myötä.
Suuri Sosialidemokraattisen työväen kokous Suuri Sosialidemokraattisen työväen kokous oli Helsingissä Koiton talolla 5. marraskuuta 1918 pidetty Suomen sosialidemokraattisen puolueen kokous, jossa sen toiminta järjestettiin uudelleen saman vuoden toukokuussa päättyneen sisällissodan jälkeen. Kokouksessa valittiin väliaikainen puoluetoimikunta, sekä esitettiin neljä julkilausumaa, joissa vaadittiin muun muassa eduskunnan ja hallituksen eroa sekä uusia vaaleja.
Suomen presidentinvaali 1994 Suomen presidentinvaali 1994 oli ensimmäinen uudistetun valtiosäännön mukainen suora kansanvaali, jossa tasavallan presidentiksi valittiin Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen ehdokas, valtiosihteeri Martti Oiva Kalevi Ahtisaari. Vaali järjestettiin tammi-helmikuussa. Koska kukaan ehdokkaista ei saanut ensimmäisellä kierroksella 16. tammikuuta vaadittua yli puolta annetuista äänistä, 6. helmikuuta järjestettiin toinen kierros SDP:n Martti Ahtisaaren ja RKP:n ehdokkaan, puolustusministeri Elisabeth Rehnin välillä.
Äänioikeus Ensimmäisissä eduskuntavaaleissa 15.–16.3.1907 valittiin 19 maailman ensimmäistä naiskansanedustajaa (eduskunnan ensimmäinen täysistunto oli 23.5.1907). Heistä tunnetuimpia olivat kenties kolme naisasianaista: Nuorsuomalaisen puolueen Lucina Hagman (1853–1946), Sosialidemokraattisen puolueen Miina Sillanpää (1866–1952) ja Suomalaisen puolueen Aleksandra Gripenberg (1857–1913).
Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK SAK:n edeltäjä, Suomen ensimmäinen keskusjärjestö Suomen Ammattijärjestö SAJ perustettiin 15. huhtikuuta 1907 ja se oli läheisessä suhteessa Suomen Sosialidemokraattiseen puolueeseen. Suomen sisällissodan jälkeen SAJ:ssa saivat enemmistön kommunistit ja vasemmistososialistit, ja heinäkuussa 1930 viranomaiset lakkauttivat sen Lapuan liikkeen painostuksen takia. Uuden keskusjärjestön, Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton (SAK) perustajia 19. lokakuuta 1930 olivat lähinnä sosiaalidemokraatit. SAK:n jäsenmäärä ylitti vuoden 1944 lopussa 100 000, vuonna 1947 jäsenmäärä oli 341 600 henkilöä.
Helsingin punakaarti Vuonna 1917 Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen järjestysvalta romahti myös Suomen suuriruhtinaskunnassa, jonka seurauksena keväästä lähtien perustettiin eri puolille maata työväen järjestyskaarteja. Niiden tehtävänä oli pelkästään järjestyksen ylläpito ja työläisten suojeleminen lakkojen aikana, eikä kaarteilla tuossa vaiheessa ollut mitään vallankuomouksellisia pyrkimyksiä. 12. toukokuuta Helsingin Kaisaniemessä pidettiin eri puolilta maata saapuneiden entisten punakaartilaisten kokous, jonka tarkoituksena oli perustaa vuosina 1905–1906 toimineet punakaartit uudelleen. Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta sekä sosialidemokraattinen puolue kuitenkin suhtautuivat kielteisesti hankkeeseen. Järjestyskaartit jatkoivat toimintaansa edelleen läpi kesän ja 3. syykuuta Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta päätti perustaa "Sosiaalidemokraattisen puolueen järjestysmiehet" -nimisen organisaation. Se erosi merkittäväsi kevään ja kesän tilapäisistä järjestyskaarteista julistautumalla avoimesti suojeluskuntien vastapuoleksi. Lisäksi järjestöllä oli sosialidemokraattisen puolueen tuki. 20. lokakuuta kokoontunut Suomen Ammattijärjestön kokous antoi kaarteille virallisen aseman ja samalla organisaation nimeksi tuli "Suomen työväen järjestyskaarti".
Suomen Sosialistinen Työväenpuolue Suomen Sosialistinen Työväenpuolue (SSTP) oli puolue, jonka muodostivat kommunistit ja näitä tukeneet SDP:stä irtautuneet radikaalit vasemmistolaiset. SSTP toimi aktiivisesti keväästä 1920 elokuuhun 1923, jolloin viranomaiset lakkauttivat puolueen ja pidättivät sen kansanedustajat. Toimenpiteitä perusteltiin yhteyksillä kiellettyyn Suomen kommunistiseen puolueeseen. Puolueiden välillä oli runsaasti yhteyksiä, ja SKP pyrki johtamaan SSTP:n politiikkaa siinä kuitenkaan aina onnistumatta. SSTP:n järjestörungon muodostivat Suomen sosialidemokraattisesta puolueesta (SDP) eronneet yhdistykset.
Suomen Kristillisdemokraatit Puolueen ylin päättävä elin on joka toinen vuosi kokoontuva puoluekokous. Puoluekokousten välillä päätösvaltaa käyttää puoluevaltuusto ja toimintaa johtaa puoluehallitus. Puolueella on noin 13 000 jäsentä ja 300 paikallisosastoa. Kristillisdemokraattien pää-äänenkannattaja on kerran viikossa ilmestyvä KD (vuoteen 2005 "Kristityn Vastuu").
Kommunismi Suomessa Sosialismi saapui Suomeen 1800-luvun loppuvuosina, syrjäyttäen käytännössä kokonaan aluillaan olleen wrightiläisen työväenliikkeen. Suomen työväenpuolue perustettiin 1899. Puolueen nimi vaihdettiin Suomen Sosialidemokraattiseksi Puolueeksi vuonna 1903. Samalla se omaksui marxilaisen ohjelman. SDP nousi vuoden 1905 suurlakon myötä Suomen suurimmaksi joukkojärjestöksi ja myös 1906 perustetun eduskunnan suurimmaksi puolueeksi.
Sosialidemokraattiset Opiskelijat SONK tekee läheistä yhteistyötä Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen ja Sosialidemokraattisten Nuorten kanssa. Se on demarinuorten tavoin Sosialististen nuorten kansainvälisen liiton (IUSY) Euroopan sosialististen nuorten (YES) ja Pohjoismaiden sosialidemokraattisten nuorten liiton (FNSU) jäsenjärjestö.
Eeno Pusa Enok (Eeno) Pusa (1. tammikuuta 1888 Pyhäjärvi Vpl – 9. huhtikuuta 1975 Helsinki) oli kansanedustajana kolmeen otteeseen, ensin valittuna kahdesti Suomen Sosialidemokraattisesta Puolueesta ja myöhemmin Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattisesta Liitosta.
Albanian työn puolue PPSh:n sääntöjen mukaan sen ylin päättävä elin oli puoluekokous, joka kokoontui joka viides vuosi muutaman päivän ajaksi. Puoluekokouksen edustajat valittiin paikallis- ja aluetasolla pidetyissä kokouksissa. Puoluekokous käsitteli ja hyväksyi keskuskomitean toimittamat raportit, keskusteli puolueen politiikasta ja valitsi keskuskomitean jäsenet. Keskuskomitea oli puoluehierarkian toiseksi tärkein taso. Se koostui etupäässä hallituksen tärkeimmistä virkamiehistä sekä sivistyneistön merkittävistä jäsenistä. Keskuskomitea johti puolueen toimintaa puoluekokouksien välillä ja kokoontui noin kolme kertaa vuodessa.
Tarja Cronberg Cronberg oli 1970-luvulla sekä Ruotsin että Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen jäsen. Ruotsissa sosiaalidemokraattisen puolueen jäsenyys liittyi usein automaattisesti ammattiyhdistysliikkeen jäsenyyteen, kun taas Suomessa puoluejäsenyys oli selvästi erotettu ammattiyhdistysliikkeen jäsenyydestä.
Beothukit Väkivallasta huolimatta myönteisiäkin tapahtumia ja mielipiteitä oli. Vuonna 1787 neljä ranskalaista merimiestä haaksirikkoutui Shoe Coven lähelle La Sciestä etelään. Tällöin beothukit kohtelivat valkoisia yllättäen hyvin. Jo vuonna 1784 George Cartwright alkoi puhua beothuk-reservaatin perustamisen puolesta. Tämä sai lopulta valkoisten hallinnon kiinnostumaan beothukien kohtalosta, mutta beothukien määrä oli vuoteen 1800 mennessä huvennut niin pieneksi, että oli vain ajan kysymys, milloin kansa häviäisi.
Beothukit Micmacien asutus alkoi levittäytyä Newfoundlandin etelärannikolla. Se oli ensimmäinen pysyvä ei-beothukien asutus beothukien aikana. Mohawkit hakivat beothukeja orjiksi. Lohen- ja hylkeenpyyntipaikoista taisteltiin, ja micmacit onnistuivat ajamaan beothukit valtaamaltaan rannikkokaistalta sisämaahan. Kiväärein varustautuneet micmacit tappoivat beothukeja sukupolvien ajan ajaen heidät Newfoundlandin itäiseen sisämaahan. Myös muut intiaanit, mm. naskapit ja eskimot, surmasivat beothukeja.
Samoihin aikoihin Englannin tällä kertaa pysyvä asutus perustettiin itärannikolle, mikä ajoi tämänkin alueen beothukit sisämaahan. Beothukit pyrkivät välttelemään englantilaisia, mistä oli se etu, että he välttyivät näiden tuomilta taudeilta.
Beothukit Väkivalta jatkui yhä kiivaampana valkoisten ja beothukien välillä Cartwrightin epäonnistuneen retken jälkeen. Beothukit väijyttivät ja tappoivat muutaman valkoisen kalastajan, mihin valkoiset vastasivat verisillä kostohyökkäyksillä beothukien leireihin. 1781 John Peyton vanhempi hyökkäsi miehineen beothukien kylään. Hyökkääjät ampuivat beothukien majoja, ja ottivat pakenevia beothukeja kiinni surmatakseen heidät mm. hakkaamalla.
Beothukit Eurooppalaisten tunkeuduttua heimon alueille beothukit välttelivät parhaan kykynsä mukaan eurooppalaisia. Silti he varastelivat muun muassa eurooppalaisten metalliesineitä tehden näistä työkaluja. Kun englantilaiset tunkeutuivat 1720-luvulla beothukien lohestus- ja riistamaille beothukit alkoivat surmata tunkeilijoita. Englantilaiset kostivat tämän tappamalla jokaisen näkemänsä beothukin. Beothukeilla oli vihollisinaan myös valkoisten kanssa paremmin toimeentulevat micmacit. Eurooppalaiset toivat mukanaan tappavia tauteja. Aikaa myöten micmacit ja englantilaiset ajoivat beothukit sisämaahan, missä ravinnoksi kelpaavaa kalaa ja riistaa oli niukasti. Niinpä beothukeja kuoli joukoittain nälkään ja beothukien heimo hävisi 1820-luvulla.
Beothukit Beothukit olivat rohkeita sotureita ja ottivat kaatuneelta viholliselta pään. Beothukien vihollisia olivat Labradoriin esihistoriallisella ajalla saapuneet eskimot, joiden kanssa beothukit kahakoivat Belle Islen salmen rannalla. Beothukien välit montagnaisiin olivat hyvät, samoin kuin alkuun micmacien kanssa.
Beothukit John Peyton suhtautui ystävällisesti beothukeihin, toisin kuin hänen samanniminen isänsä, joka vihasi beothukeja sydämensä pohjasta. Kirkon pappi otti Demasduitin huostaansa. Newfoundlandin hallinto toivoi, että Demasduitin avulla voitaisiin rakentaa rauha vielä jäljellä olevien beothukien kanssa, ja pyrki pitämään Demasduitista hyvää huolta. Demasduit opetti valkoisille beothukien kielen 200 sanaa. Hän oli eräs viimeisistä beothukeista ja kuoli tuberkuloosiin vuonna 1820.
Beothukit Beothukit pyrkivät yhä välttelemään valkoisia ja varastelemaan heiltä. Tämän takia britit alkoivat ampua beothukeja jos sattuivat näitä näkemään ja joskus ottivat heitä palvelijoikseen.
Vuonna 1768 beothukeja lienee ollut lähinnä Exploits-joen laaksossa noin 400. Tällöin kuvernöörin käskystä toiminut luutnantti Cartwright yritti turhaan etsiä beothukeja.
Beothukit Beothukit tappoivat 1700-luvulla Exploitsin lahden linnoitetun aseman rakentaneen laivamestari Scottin ja viisi hänen miehistään. Myös Hallin lahden ensiasuttajilla kävi samalla tavoin. 1700-luvun puolivälissä siirtolaisasutus levisi koko Newfoundlandiin, mikä kutisti beothukien elintilaa olemattomiin. Beothukit kuolivat eurooppalaisten surmaamina, näiden tuomiin tauteihin ja koska heidät ajettiin pois kalastuspaikoiltaan. Turkismetsästäjät pystyttivät omia ansojaan beothukien maille. Siirtolaiset menestyivät beothukeja paremmin sekä metsästyksessä että sodassa ylivoimaisen varustuksensa turvin.
Beothukit Viimein vuonna 1810 valkoinen hallitus alkoi ajaa ajatusta rauhanomaisesta yhteydenotosta beothukeihin, mutta brittiläiset siirtolaiset ampuivat beothukeja yhä vuonna 1817 eivätkä myöskään beothukien tavat muuttuneet. Kun samana vuonna luutnantti Buchan jätti beothukien leiriin kaksi miestään ystävyyden osoitukseksi nukkumaan, valkoiset löysivät miehet surmattuina ja silvottuina. Beothukit olivat kadonneet. Vuosina 1819–1823 koetettiin valkoisten puolelta ottaa yhteyttä monia kertoja, hieman paremmin tuloksin kuin vuonna 1817, mutta taistelut olivat yleisiä.
Beothukit Beothukit pukeutuivat pitkään karibunnahkaiseen mekkoon, jossa oli joskus majavasta tai saukosta tehty kaulus. Jalassa oli säärykset ja mokkasiinit, päässä talvella karvahattu. Joskus heillä oli päässä sulkia.
Beothukit tunnetaan punaisella okravärillä tehdyistä ihomaalauksista, joita tehtiin uskonnollisista syistä tai suojaksi hyönteisiltä. Okralla värjättiin myös vaatteita ja tarvikkeita. Beothukien viholliset mi'kmaqit kutsuivatkin heitä ”punaisiksi intiaaneiksi”. Nimitys ”punanahka” saattaa juontua beothukeista. Vaatteiden valmistusta varten pyydystettiin monenlaisia turkiseläimiä. Naisen asema oli beothukien parissa melko hyvä, kun miehet tekivät enimmät työt.
Beothukit Englantilainen John Guy perusti Newfoundlandiin ensimmäisen englantilaisen siirtokunnan Kanadan alueella vuonna 1610 ja solmi rauhaan tähtäävät kauppasuhteet
beothukien kanssa. Kuitenkin Guy palasi vuonna 1613 Eurooppaan. Kun beothukit menivät vastaanottamaan Englannista saapunutta laivaa, laivan kapteeni uskoi beothukien hyökkäävän valkoisten kimppuun ja ampui näitä tykillä. Beothukit hajaantuivat ja turkiskauppa raukesi tähän.
Beothukit Beothukeja ei kiinnostanut saada käyttöönsä eurooppalaisten tuliaseita, mihin syytä ei tiedetä. Beothukit eivät myöskään harjoittaneet pysyvää turkiskauppaa eurooppalaisten kanssa. Näin osaltaan beothukeja ajoi tuhoon heidän haluttomuutensa omaksua eurooppalaisia vaikutteita.
Beothukit Beothukit varastelivat valkoisten tavaroita, mm. hyödyllisiksi havaitsemiaan työkaluja, mikä raivostutti valkoisia.
Beothukeilla ei toisten tavaroiden vieminen ollut rikos. Beothukit käyttivät mm. valkoisilta otettuja nauloja ja muita metalliesineitä työstettyinä nuolen- ja keihäänkärkinä, harppuunankärkinä ja kaapimina.
Beothukit Välit eurooppalaisten ja beothukien välillä katkesivat lopullisesti 1720-luvulla. Tällöin Skaffington ja muut lohentuottajat laajensivat alueensa Bonavistan lahdelta Notre Damen lahdelle. Beothukit kostivat lohimaidensa kaappamisen murhaamalla valkoisia lohestajia ja muutamaa vuotta myöhemmin myös turkiseläinten ansapyytäjiä. 1720-luku oli beothukeille muutenkin huonoa aikaa, koska micmacien kanssa puhjenneessa selkkauksessa beothukit joutuivat vetäytymään Saint Georgen lahdelta eli suuresta osasta aluettaan.
Beothukit Beothukeista tiedetään hyvin vähän, koska he pyrkivät välttelemään eurooppalaisia. Tämän vuoksi heidän kieltäänkään ei tunneta tarkkaan. Beothukeja pidetään monesti algonkinien sukuisina, erään käsityksen mukaan pikemmin keski-algonkinien kuin naapuriensa itä-algonkinien sukuisina. Algonkin-sukulaisuutta on myös todistettu vuonna 2007 tehdyllä tutkimuksella, jonka mukaan beothukeilla ja algonkin-ryhmän heimoilla oli samoja geenejä.
Monissa tarkasteluissa silti beothukit kuuluivat omaan kielikuntaansa, koska harvojen tiedossa olevien sanojen pohjalta kielisukulaisuutta ei monien asiantuntijoiden mielestä kyetä todistamaan.
Beothukit Kun Kanadan yllä ollut valtava jäävaippa jääkauden lopussa suli ja vetäytyi, Newfoundlandin saarelle saapui 9 000 vuotta sitten ihmisiä, jotka eivät liene olleet beothukeja. Näistä jäi maritime archaic -kulttuuri, joka kesti noin vuoteen 1200 eaa. Tämän jälkeen saapuivat paleo-eskimot, ensin Groswaterin ja sitten Dorsetin kulttuuri. Noin 200 jaa. beothukeja asui ensi kertaa Newfoundlandin rannikolla. Dorsetin ja beothukien kulttuurit elivät saarella muutaman sadan vuoden ajan rinnakkain, luultavasti erillään. Noin 600 jaa. Dorsetin kulttuuria ei enää tavata. Viimeistään tällöin beothukit asuivat saarella. Noin 1000 jaa. viikingit lienevät käyneet siellä. Monet uskovat, että viikinkien skreaelingeiksi nimittämä heille vihamielinen kansa saattoi olla beothukeja, koska viikinkien mukaan skraelingeilla oli punaiset vaatteet ja korkeakeulaiset ja -peräiset kanootit. Yhtä hyvin skraelingit saattoivat olla micmaceja tai innuja. Viikinkien asumus oli beothukien alueella. Viikingit hylkäsivät pian asumuksensa omien sanojensa mukaan vihamielisten skraelingien takia.
Beothukit Beothukit pyrkivät välttelemään eurooppalaisia, ja välit olivat yleensä huonot. Eurooppalaiset käyttäytyivät monesti hyökkäävästi beothukeja kohtaan, minkä nämä puolestaan kostivat.
Beothukit Noin vuonna 1700 käydyt kaksi Ranskan ja Englannin välistä sotaa ulottuivat Newfoundlandiinkin, minne saapui Englantia vastaan taistelemaan Ranskan micmac- ja abenaki-liittolaisia. Beothukit osin hyötyivät Englannin ja Ranskan välisistä sodista, koska ne pitivät siirtolaisasutuksen minimissään. 1700-luvun alussa harva eurooppalainen uskaltautui vihamielisten beothukien takia Newfoundlandin sisämaahan. Englanti-Ranska -sotien aikana kuitenkin Englannin asutus Newfoundlandin itärannikolla levisi pohjoiseen katkaisten beothukien viimeisen meriyhteyden. Tällöin monet beothukit kuolivat nälkään, koska eivät saaneet kyllin riistaa sisämaasta.
Beothukit Nykyään ei elä todistettavasti yhtään beothukien jälkeläistä. Islannista on löydetty valkoisten perimästä amerikkalaista tyypin C1 mitokondrion DNA:ta, joka saattaa olla peräisin viikinkin retkestä ehkä beothukien maille.
Beothukit Vuonna 1501 portugalilainen Gaspar Corte-Real otti löytöretkellään 60 beothukia orjiksi, ja nämä hukkuivat yhdessä Corte-Realin kanssa purjehtiessaan Eurooppaan. Myös vuonna 1507 norjalainen kalastaja kaappasi 7 beothukia orjiksi Eurooppaan. Erimaalaiset, mm. portugalilaiset, ranskalaiset, baskit, norjalaiset ja englantilaiset, alkoivat kalastaa joka kesä Newfoundlandin vesillä. Vuonna 1519 englantilaiset alkoivat nousta Newfoundlandissa maihin kalasaalistaan kuivattamaan, jolloin beothukit oppivat välttelemään heille vihamielisiä eurooppalaisia.
Beothukit Beothukit elivät pääosin karibun metsästyksellä, hylkeenpyynnillä ja lohen kalastuksella. He liikkuivat pieninä sukuryhminä vuotuiskierron mukaan ollen kesällä sisämaassa ja talvella rannikolla. Tällöin beothukit olivat puolinomadeja metsästäjä-keräilijöitä. Beothukien kannatti liikkua muiden subarktisten intiaanien tapaan vuodenajan mukaan riistan ja kalan saannin kannalta edullisimmasta paikasta toiseen. Syksyllä karibuja pyydettiin ajamalla niitä kaadetuista puista tehtyihin aitauksiin. Lihaa säilöttiin talveksi. Kesällä asuttiin veden äärellä kalastaen.
Beothukit Arviot beothukien alkuperäisestä määrästä eurooppalaisten saapuessa vuonna 1497 vaihtelevat yleensä välillä 500–700, jopa 2000–3000. Jotkut väittävät beothukeja olleen hyvin runsaasti, ehkä 25 000–50 000.
Beothukit Vuonna 1819 valkoiset kostivat pienen beothuk-ryhmän vuotta aikaisemmin tekemän veneen ja kalastustarvikkeiden ryöstön. Tässä yhteydessä jäi "Demasduit"-niminen nuori beothuk-nainen englantilaisen John Peytonin vangiksi, ja hänen aviomiehensä Nonosbawsut surmattiin.
Beothukit Beothukit (beothukin kielellä "ihmiset", "hyvät ihmiset" tai "suku") olivat intiaaneja, jotka asuivat Newfoundlandin saarella Kanadassa. Beothukit asuivat alkujaan tuohesta tehdyissä kodissa ja kiertelivät vuodenaikojen mukaan ravinnon saannin kannalta sopiville seuduille muun muassa kalastaen ja karibua metsästäen.
Beothukit Beothukeilla oli vihamieliset, mutta harvoin sotiin johtaneet välit sekä Labradorin eskimoihin että eurooppalaisten tulon jälkeen saarelle saapuneisiin mi'kmaq-intiaaneihin ja eskimoihin. Beothukit välttelivät eskimoita.
Eurooppalaiset levittäytyivät saarelle 1500-luvulta alkaen. He etsiskelivät Newfoundlandin läheisiltä matalilta vesiltä kalaa, myöhemmin sisämaasta turkiksia ja viljelymaita.
Beothukit Asumukset olivat yleensä tuohella ja nahalla päällystettyjä kartiomaisia kotia, ”mamateeks”. Talvella kota kaivettiin osin maahan, kesäkota oli maan pinnalla. Pientä telttasaunaa käytettiin menoihin, joissa koetettiin parantaa sairaita. Kesäasumuksina käytettiin joskus suuria nelikulmaisia, kotamaisia rakennuksia.
Eurooppalaisten tulon jälkeen 1700-luvulla beothukit rakensivat muun muassa pitkätaloja ja wigwameja. Noin vuonna 1800 jotkut beothukien tukeista rakentamat asunnot Exploits-joella muistuttivat valkoisten tekemiä. Beothukit varastivat eurooppalaisilta runsaasti metallisia tarve-esineitä ja työkaluja, joiden käyttöä he monesti suosivat unohtaen perinteiset välineet.
Beothukit 1600-luvulla beothukien välit eurooppalaisiin huononivat.
Beothukit Käsin vedettävää kelkkaa käytettiin talvisin tavaroiden kuljetukseen. Beothukit käyttivät muiden subarktisten intiaanien tavoin lumikenkiä. Beothukit purjehtivat pitkiäkin matkoja kanooteilla, jopa kymmenien kilometrien päähän Atlantille. Kanootit olivat korkeakaulaisia ja -peräisiä, ja myös niiden keskiosa oli korkealla niin, että niiden ylälaita muistutti sivulta katsoen matalaa W-kirjainta.
Beothukit Vihanpito sai alkunsa vuonna 1613 erään beothukin yritettyä ryöstää eurooppalaismiestä, joka kuitenkin tappoi intiaanin. Beothukit kostivat tämän surmaamalla 37 ranskalaista kalastajaa. Tähän ranskalaiset vastasivat alkamalla aseistaa kiväärein mantereella asuneita micmac-intiaaneja, joille lupasivat palkkion beothukien päänahoista. Ei ole kuitenkaan todisteita, että ranskalaiset olisivat näitä palkkioita todella maksaneet.
Beothukit Beothukien uskotaan olleen alkujaan algonkineja, jotka ajoivat Dorsetin kulttuurin ihmiset pois noin 1000 jaa. Saarelle he saapuivat jo ajanlaskun alun tietämissä ja kehittyivät kolmessa noin 500 vuotta kestäneessä kulttuurivaiheessa nykyiselleen. Silti he eivät kuulu algonkinien kielikuntaan, vaan saattavat olla kielellisesti montagnais- ja naskapi-kansojen sukulaisia. Näihin heimoihin beothukeilla oli hyvät välit.
Beothukit 1600-luvun lopussa beothukit asuivat pääosin sisämaassa, mutta heillä oli vielä pääsy merelle.
Beothukit Viimeisenä beothukina pidetään naispalvelija Shanawdithitiä, joka kuoli myös tuberkuloosiin vuonna 1829.
Beothukit Entisellä beothukien asuinalueella Newfoundlandissa kasvaa subarktista, kuusipitoista havu- ja sekametsää. Saaren eteläosissa on avointa ruohikkoista tundramaastoa metsän seassa. Ilmastossa tuntuu meren vaikutus. Talvi on suhteellisen leuto ja kesä melko lämmin Kanadan subarktisen alueen mittojen mukaan. Ilmasto on liian kylmä maissin viljelyyn ja siksi beothukit eivät viljelleet maata. Metsämaan karibu viihtyy saarella. Ikiroutaa saarella on vain paikoin saaren pohjoiskärjessä.
Beothukit Viimeiset beothukit elivät Exploits Riverillä 1823 ja kuolivat joko valkoisten surmaamina tai he lähtivät pakoon Labradoriin.
St. John’s (Kanada) Newfoundlandin saaren alkuperäisasukkaita olivat beothukit. On todennäköistä, että beothukit käyttivät Avalonin niemeä aikanaan joko asuinalueena tai metsästysalueena.
Beothukit 1800-luvun alussa eli vain muutama beothuk-ryhmä sisämaassa yrittäen tulla toimeen saatavilla olevilla luonnonantimilla.
Beothukit Kun eurooppalaiset valtasivat rannikon, beothukit joutuivat vetäytymään sisämaahan, jossa ruokavarantoja oli niukasti. Siksi he kuolivat pääosin nälkään, toisin kuin monet muut Amerikan intiaanit, jotka kuolivat enimmäkseen sodissa eurooppalaisten mukana tulleisiin sairauksiin.
Beothukit Beothukien talvielämä muistutti muiden subarktisten intiaanien, mm. algonkinien sukuisten elämää, mutta kesäinen meripyynti eskimoiden elämää.
Luultavasti meripyynnin takia väestö oli paljolti keskittynyt rannikolle, jolloin he välttivät myös sisämaan ankaran ilmaston.
Beothukit Tästä huolimatta muutamia naapuriheimoihin paenneiden beothukien jälkeläisiä eli vielä vuoden 1900 paikkeilla naapuriheimoissa mikmaceissa, mohawkeissa ja innuissa. Vuonna 1910 Santu Toney-niminen 75-vuotias vanha micmaceissa elänyt nainen väitti olevansa bethuk-äidin ja micmac-isän jälkeläinen.
Beothukit Vuonna 1578 Newfoundlandin vesillä kävi noin 400 valkoisten kalastusalusta joka kesä. Kalastajat olivat rakentaneet ainakin 50 huteraa talontapaista asumusta rannikolle. Yksikään valkoihoinen kalastaja ei silti halunnut talvehtia Newfoundlandissa. Näin kehittyi kuvio, jossa beothukit välttelivät eurooppalaisia kesäisin ja varastelivat tavarat näiden syksyllä tyhjilleen jättämistä asumuksista.
Arkaainen rannikkokulttuuri Seuraavan vuosituhannen puolivälin jälkeen seurannut uusi ilmaston lämpeneminen sai arktisiin olosuhteisiin tottuneet eskimot jättämään Newfoundlandin. Saaren ottivat haltuunsa noin 800 jaa. etelästä tulleet intiaanit. Tällöin Port Au Choix joutui beothukien tai micmacien sukuisten heimojen haltuun Monet tutkijat pitävät beothukeja arkaaisten rannikkointiaanien jälkeläisinä.
Antti Palomäki Palomäen surman takana olivat jääkäriliikkeen värvärit Antti Isotalo ja Johan Snellman. Syynä olivat hänen tekemänsä jääkärien ilmiannot, mutta ilmeisesti mukana oli myös henkilökohtaista kaunaa. Palomäen ruumiista löydettiin kahdeksan pistoolin luotia. Varsinaista ampujaa ei milloinkaan satu selville, mutta todennäköisimmin se oli Isotalo. Väärällä nimellä liikkunut Isotalo oli saapunut Suomeen samana syksynä osallistuttuaan sitä ennen ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Misajoella Latviassa.
Verinen sunnuntai Monet katsojat väittävät, että puolustusministeriö pyrki vaikeuttamaan tutkimuksen suorittamista. Yli 1 000 armeijan valokuvaa ja alkuperäistä helikopterin videomateriaalia ei milloinkaan annettu näytettäväksi tai saataville. Lisäksi puolustusministeriö onnistui kadottamaan sotilaiden käyttämät aseet, jotka olisivat voineet toimia todisteina tutkimuksessa. Puolustusministeriö väitti, että kaikki aseet olisivat tuhoutuneet, mutta myöhemmin muutamia niistä löydettiin erinäisistä paikoista (kuten Sierra Leonesta, Beirutista, Little Rockista, Arkansasista) estelyistä huolimatta.
Beothukit Jotkut ryhmät elivät vuoden ympäri rannikolla, josta talvella lähti pieniä metsästysseurueita vähän matkan päähän sisämaahan.
Beothukit Verrazzani ja Cartier saapuivat vuosina 1523 ja 1524. Välit eurooppalaisten, lähinnä ranskalaisten kalastajien kanssa, paranivat 1500-luvun lähetessä loppuaan.
Harold Shipman Shipman löydettiin sellistään kuolleena 58-vuotissyntymäpäivänsä aattona 13. tammikuuta 2004. Hänen todettiin tehneen itsemurhan hirttäytymällä. Koskaan ei ole täysin selvinnyt, milloin Shipman alkoi murhata potilaitaan ja kuinka monta uhria hänellä oli. Heinäkuussa 2002 laaditun raportin mukaan hän tappoi vuosina 1975–1998 vähintään 215 potilasta Todmordenissa ja Hydessä. 27. tammikuuta 2005 laaditussa kuudennessa ja viimeisessä raportissa päädyttiin tulokseen, että uhrien lukumäärä olisi ollut noin 250. Kaikkiaan 459 ihmistä kuoli ollessaan Shipmanin potilaina, mutta ei ole voitu selvittää, kuinka moni näistä murhattiin. Shipman oli yleensä ainoa lääkäri, joka laati potilastaan kuolinselvityksen.
Beothukit Giovanni Caboto löysi Newfoundlandin 1497, jos viikinkien retkiä ei oteta huomioon. Caboto eli Cabot kertoi Newfoundlandin vesillä olevan runsaasti kalaa, mikä oli aivan totta toisin kuin monet siihen aikaan Euroopassa kerrotut Amerikkaa koskevat tarinat.
Oiva Rustanius "Metsäsaarekkeen takana oli avoimia peltoja ja heti peltojen takana Kelhon kartano. Jääkäriluutnantti Dikert, joka oli ottanut komennon, neuvotteli jo punaisten kanssa antautumisesta huutaen yli peltojen, mutta kun punaisten apuvoimat etelästä olivat saapuneet, punaisten antautumisesta ei enää ollut puhetta. Kaikki haavoittuneet oli kiskottu maantien yli metsäsaarekkeeseen, ja komppanian rintama oli maantietä myöten etelää vastaan, toisaalta taas metsän reunassa pohjoista vastaan, Kelhon kartanoon päin. Haavoittuneet lojuivat pienen metsän syvänteissä. Vieressäni makasi heitä paljon, kuten jääkärivääpeli Rustanius, joka oli vaikeasti haavoittunut vatsaan" . Valkoiset päättivät Nordströmin ehdotuksesta yrittää yön pimeyden turvin ulos saarroksesta Mäyhäjarven jäälle ja sitä kautta takaisin Sotavaltaan. Vetäytyminen jäälle aloitettiin klo 11 illalla ja aluksi se sujuikin hyvin. Jäälle tultua punaiset kuitenkin huomasivat vetäytyjät ja avasivat rannalta tulen. Monet kaatuivat tai haavoittuvat ennen turvaan pääsemistä. Rustanius ammuttiin kantajiensa kanssa ja mm. jääkärivänrikki Ragnar Oivo haavoittui. Oivo pääsi kuitenkin Sotavaltaan ja samoin Nordström, jonka lopulta eräs maanviljelijä Lemponen Ylistarosta veti milloin jaloista, milloin jalkateristä tulvavedessä yli Mäyhäjärven jään Sotavaltaan. Rustaniuksen ruumis löydettiin vasta jäitten lähdettyä 23. toukokuuta Mäyhäjärvestä, hänet on haudattu Oulun hautausmaalle Intiöön.
Tuomas (apostoli) Tuomaan teot luku 17 kuvaa Tuomaan vierailua kuningas Gondofareksen luona Intiassa pohjoisosissa; luvut 2 ja 3 piirtävät hänet lähtemässä merimatkalle Intiaan ja yhdistävät näin Tuomaan Intian länsirannikkoon. Vaikka teosta yleensä pidetään legendanomaisina ja opettavaisina tarinoina, on säilynyt "Eritreanmeren" eli Punaisenmeren periplus (reittikuvaus) ja suurin piirtein samalta ajalta peräisin oleva opas reiteistä, joita käytettiin Arabianmerellä suunnistettaessa. Kuningas Gondofareksen olemassaolostakaan ei ollut historiallisia todisteita, ennen kuin hänen lyöttämiään kolikoita löydettiin Kabulin ja Punjabin seuduilla. Vuonna 1872 esiin tulleen Gondofareksen 26. hallintovuoden votiivikuvauksen perusteella hänen hallituskautensa on päätelty alkaneen vuonna 21 jaa., ja sen on päätelty jatkuneen vielä vuonna 46 jaa. "On mahdotonta vastustaa johtopäätöstä, että Tekojen kirjoittajalla on täytynyt olla aikalaishistoriaan perustuvaa tietoa. Sillä milloinkaan myöhemmin ei yksikään väärentäjä tai mielikuvituskirjoittaja ole voinut tuntea hänen nimeään." (Medlycott 1905).
Kanadan kivikausi Noin 1000 eaa. maanviljely levisi etelästä Kanadan eteläosiin. Monet kansat lienevät asettuneen nykyisille paikoilleen joskus 500 eaa. – 1000 jaa. Noin 300 eaa. – 500 jaa. kumpuja rakentaneen Hopewell-kulttuurin vaikutus ulottui eteläiseen Kanadaankin Yhdysvalloista. Monetkaan kansat eivät olleet Kanadan alueella asuneet tuhansia vuosia alueellaan, kuten jo hävinneiden beothukien esimerkki osoittaa.
Candi Milo Milo teki myös näytelmärooleja vuosien 1984–1990 aikana elokuvissa ja muutamia vierailevia esiintymisiä televisiossa, kuten "The Tonight Show Starring Johnny Carson" -ohjelmassa, jonka myötä hän sattumalta ryhtyi ääninäyttelijäksi elokuvan Cool Worldin myötä, jossa Milo loi 12:lle eri hahmoille ääniä. Samalla hänestä on tullut yksi tunnetuimmista ääninäyttelijöistä ja on luonut yli 200:lle animaatiohahmolle ääniä.
Milo on ääninäytellyt animaatioissa, kuten ChalkZone, Tiny Toons, Mucha Lucha, Astro Boy, The Life and Times of Juniper Lee, Pet Alien, W.i.t.c.h., Cow & Chicken ja Dexterin laboratorio, jossa hän korvasi uransa lopettaneen Christine Cavanaughin äänittämän Dexterin.
Pirullista peliä Päiviä myöhemmin poliisitarkastaja Doppleriksi esittäytyvä mies saapuu kartanoon tutkimaan Milon katoamistapausta. Andrew kiistää ensin tietävänsä asiasta mitään, mutta huomaa olevansa pulassa tarkastajan huomioiden ja päätelmien edessä. Hän tunnustaa muutaman päivän takaisen ampumavälikohtauksen mutta väittää Milon lähteneen kartanosta elossa. Todisteiden valossa Doppler kuitenkin pidättää Andrew’n. Sitten Doppler paljastaakin hänelle olevansa valeasuinen Milo.
Milo (joki) Joki saa alkunsa Macentan koillispuolella sijaitsevalta ylängöltä 800–1 050 metrin korkeudesta. Sen alkulähteet ovat ylempänä ja etelämpänä kuin minkään muun Nigerin sivujoen. Milo virtaa vuolaana ensin kohti itää, kääntyy sitten pohjoiseen ja lopuksi luoteeseen. Sen suurin sivujoki on samalta ylängöltä alkunsa saava Baoule eli Sanamba. Milo laskee Nigeriin 50 kilometriä ennen Siguiria.
Milo Cawthorne Milo Cawthorne (s. 1989) on uusiseelantilainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi Ziggy Groverin roolista televisiosarjassa "".
Beothukit Karibu oli lähes ainoa suuri riistaksi kelpaava maaeläin Newfoundlandissa, toisin kuin Pohjois-Amerikan mantereella Labradorissa, jossa eli monia suuria maaeläimiä. Luultavasti riistalajien harvinaisuuden takia meripyynnillä oli suuri merkitys. Karibujen vaikeasti ennustettava liikehdintä vaikeutti riistan saantia. Karibuja pyrittiin ajamaan aitauksiin ansoihin. Rannikolla oli saatavilla runsaasti kalaa, simpukoita ja hylkeitä. Merilohen pyynti oli tärkeää. Merinisäkkäitä pyydystettiin harppuunoin.
Milo (joki) Milon varrella sijaitsevat Kérouanén ja Kankanin kaupungit. Jokilaaksossa viljellään riisiä ja yläjuoksulla kahvia. Alueella on myös timanttiesiintymiä.
Mitä missä milloin Mitä-Missä-Milloin -erikoiskirjat ovat Otavan kustantamia tietokirjoja eri aloilta. Ne ovat samankokoisia kirjoja kuin vuosikirjatkin, ja niitä on julkaistu varsinkin 1950- ja 1960-luvulla.
Avokanava Ei ole olemassa yksikäsitteistä kriteeriä rajanvedoksi, milloin ihmisen muokkaama väylä on avokanava ja milloin kyseessä on väylän oikaisu, levennys tai ruoppaus.
Theodore Millon American Psychological Foundation myöntää merkittäville psykologeille Millonin mukaan nimetyn palkinnon, ”Theodore Millon Award in Personality Psychology”.
Milo Manara Maurilio ”Milo” Manara (s. 12. syyskuuta 1945) on italialainen sarjakuvataiteilija (käsikirjoittaja ja piirtäjä), joka tunnetaan parhaiten sarjojensa eroottisuudesta, jopa pornografisuudesta.
Jatvingit Jatvingit mainitaan usein venäläisissä aikakirjoissa ja taistelivat 900-luvulta lähtien milloin venäläisten ja milloin puolalaisten kanssa. 1200-luvun lopussa historialliset maininnat vähenevät.
Perjantaipörssi "Helsingin Sanomien" televisioarvostelija Jukka Kajava ei pitänyt "Perjantaipörssistä". Hänestä se oli milloin ”epämusikaalista, tarkoittamatonta mekastusta reunasta reunaan”, milloin ”epäviihdyttävä, omahyväinen ja pahimmillaan typerä soitteluohjelma”.
Milo (joki) Milo on Nigerin sivujoki Guineassa. Sen pituus on 490 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 13 500 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaus on 177 kuutiometriä sekunnissa.
Viidennen asteen yhtälö Ruffinin työtä tuntematta ratkeamattomuuden todisti Niels Henrik Abel. Todistus oli pätevä, mutta ei vastannut täsmällisesti siihen, milloin yhtälöllä on ratkaisu juurtamalla ja milloin ei.
Moloko Temo Temo tuli vanhuusiällään sokeaksi, eikä omien sanojensa mukaan kyennyt enää muistamaan, milloin hän meni naimisiin tai milloin hänen lapsensa tarkkaan ottaen syntyivät.
Milo Hamilton Leland Milo Hamilton (2. syyskuuta 1927 Fairfield, Iowa – 17. syyskuuta 2015) oli yhdysvaltalainen urheiluselostaja, joka tunnettiin erityisesti baseball-otteluiden selostuksistaan.
Muuntohuume Euroopan huumausaineiden ja niiden väärinkäytön seurantakeskuksen EMCDDA:n varhaisen varoituksen järjestelmä löysi 24 uutta ainetta vuonna 2009. Vuonna 2010 löydettiin 41 uutta ainetta; vuonna 2011 löydettiin 49 uutta ainetta; vuonna 2012 löydettiin 73 uutta ainetta; vuonna 2013 löydettiin 81 uutta ainetta ja vuonna 2014 löydettiin 101 uutta ainetta. Vuonna 2015 löydettiin 100 uutta ainetta, ja vuoden loppuun mennessä tarkkailussa oli yhteensä 560 muuntohuumeiksi luokiteltavaa yhdistettä. Vertailun vuoksi YK:n yleissopimuksissa on luokiteltu 234 huumausainetta.
Kashmirin vuoden 2016 levottomuudet Intia milloin kovensi, milloin lievensi eri alueilla ulkonaliikkumiskeltoja ja muita keinoja tilanteen mukaan pyrkien hallitsemaan protestointia. Turvallisuusviranomaiset jahtasivat separatisteja.
Työvoimapula Julkisella sektorilla puhutaan tämän tästä lääkäripulasta, jota on yritetty hoitaa milloin kunnan palveluja ja muita ominaisuuksia kehumalla, milloin palkanlisillä. Tosiasiassa kynnyskysymys näyttää olevan henkilökunnan tuki.
Candi Milo Candi Winter Milo (s. 9. tammikuuta 1961 San José, Kalifornia) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka on saanut kaksi Annie-ehdokkuutta vuosina 2003 ja 2004.
Atlantis – Milon paluu Atlantis: Milon paluu () on Disneyn piirroselokuva vuodelta 2003. Se on jatkoa vuonna 2001 ilmestyneelle piirroselokuvalle "Atlantis – kadonnut kaupunki" ja tuotettiin suoraan videolevitystä varten.
Robert Pattinson Pattinson palasi Edward Cullenin rooliin "Twilight"-elokuvasarjan kaksiosaiseen päätöselokuvaan "Twilight – Aamunkoi". Elokuvan ensimmäinen osa julkaistiin 18. marraskuuta 2011 ja se tuotti maailmanlaajuisesti 705 miljoonaa dollaria. Elokuvan toinen osa julkaistiin 16. marraskuuta 2012.
Twilight (elokuvasarja) Elokuvan sävellyksen teki Carter Burwell. Elokuvan soundtrackin julkaisi Chop Shop Records yhdessä Atlantic Recordsin kanssa 4. marraskuuta 2008. Musiikkisuunnittelija Alexandra Patsavas valitsi soundtrackille tulleet kappaleet. Stephenie Meyer oli osittain mukana kappaleiden valinnassa. Soundtrack nousi Billboard 200 -listan kärkeen ja on myynyt yli 2,2 miljoona kappaletta. Paramore-yhtyeen "Decode" oli ensimmäinen soundtrackilta julkaistu single. Se ilmestyi yksinoikeudella viralliselle Paramore Fanclubin sivulle sekä Stephenie Meyerin virallisille kotisivuille on 1. lokakuuta 2008. "Decoden" musiikkivideo, joka sisältää kohtauksia "Twilight – Houkutuksesta", julkaistiin 3. marraskuuta 2008. Toisena singlenä soundtrackilta julkaistiin Perry Farrellin kappale "Go All The Way (Into the Twilight)". Se julkaistiin 23. lokakuuta 2008 Stephenie Meyerin kotisivuilla.
Twilight – Epäilys Twilight – Epäilys () on 30. kesäkuuta 2010 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva, jonka ohjasi David Slade. Se on Summit Entertainmentin tuottaman Stephenie Meyerin fantasiakirjasarja "Houkutukseen" perustuvan elokuvasarjan kolmas osa ja elokuvasarjan ensimmäinen osa, joka julkaistiin Imax-versiona.
Epäilys (kirja) Summit Entertainment on kuvannut elokuvia "Houkutus"-kirjasarjan pohjalta. Ensimmäinen elokuva "Twilight – Houkutus" valmistui vuonna 2008, ja toinen elokuva "Twilight – Uusikuu" sai ensi-iltansa marraskuussa 2009. Myös "Epäilyksen" pohjalta on suunnitteilla elokuva, jonka maailmanensi-ilta on alustavasti asetettu päivämäärälle 30. kesäkuuta 2010. "Twilight – Uusikuu" -elokuvan ohjaaja Chris Weitz ei jatka ohjaajana, sillä hänen on määrä olla kolmannen elokuvan kuvausten alkaessa yhä työstämässä "Twilight – Uuttakuuta". Kahteen edelliseen elokuvaan käsikirjoituksen laatinut Melissa Rosenberg on palkattu käsikirjoittamaan myös "Twilight – Epäilys". Meyer on lupautunut konsultoimaan elokuvan tekoa. Huhtikuussa 2009 Summit Entertainment ilmoitti brittiläisen ohjaajan David Sladen ohjaavan "Twilight – Epäilyksen". Elokuvan pääosissa jatkavat Kristen Stewart, Robert Pattinson ja Taylor Lautner.
Nikki Reed Vuonna 2008 Reed sai vampyyri Rosalie Halen roolin yhdysvaltalaisen kirjailijan Stephenie Meyerin "Houkutus"-kirjasarjan ensimmäiseen kirjasarjan osaan perustuvassa elokuvassa "Twilight – Houkutus". Hän jatkoi samassa roolissa myös elokuvan jatko-osissa, vuoden 2009 elokuvassa "Twilight – Uusikuu" ja vuoden 2010 elokuvassa "Twilight – Epäilys", hän näytteli Rosalie Halen roolia elokuvasarjan kaksiosaisessa sekä viimeisessä elokuvassa "Twilight – Aamunkoi". Elokuvan ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 2011 ja toinen marraskuussa 2012.
Twilight – Epäilys 26. toukokuuta 2010 pidetyssä National Movie Awards -palkintogaalassa julkaistiin uusi pätkä elokuvasta. "Twilight - Epäilys" voitti palkinnon kategoriassa "kesän odotetuin elokuva".
Twilight – Epäilys Elokuvan pääosissa näyttelevät jo aiemmista elokuvista tutut Kristen Stewart, Robert Pattinson ja Taylor Lautner. "Twilight - Epäilys" oli taloudellinen menestys, mutta sai kriitikoilta ristiriitaisen vastaanoton.
"Houkutus" () on yhdysvaltalaisen kirjailijan Stephenie Meyerin kirjoittama neliosainen fantasiakirjasarja. Sarja kertoo teini-ikäisestä Bella Swanista, joka rakastuu vampyyripoika Edward Culleniin. Sarjan ensimmäinen osa "Twilight" ilmestyi alkuperäiskielellä 2005 ja samana vuonna suomennettuna nimellä "Houkutus". Toinen osa "New Moon" ilmestyi 2006 ja sen suomennos "Uusikuu" 2007. Kolmas osa "Eclipse" julkaistiin 2007 ja suomeksi 2008 nimellä "Epäilys". Kirjasarjaan kuuluu lisäksi 2008 ilmestynyt "Breaking Dawn", joka ilmestyi suomeksi nimellä "Aamunkoi" lokakuussa 2009. "Houkutus"-sarjan kirjoja on myyty maailmanlaajuisesti yli 42 miljoonaa kappaletta, ja sitä on käännetty yli 37 kielelle.
Twilight (elokuvasarja) New Moon – The Score sisältää Alexandre Desplatin elokuvaan tekemät sävellykset. Desplat korvasi säveltäjä Carter Burwellin, joka sävelsi musiikin elokuvasarjan ensimmäiseen osaan "Twilight – Houkutus". Desplat on ennen "Twilight – Uuttakuuta" työskennellyt ohjaaja Weitzin kanssa tämän vuoden 2007 elokuvassa "Kultainen kompassi". Yhdysvalloissa "Score"-albumi julkaistiin 24. marraskuuta 2009.
Twilight – Epäilys Elokuvan virallinen traileri nähtiin 12. maaliskuuta juuri ennen Robert Pattinsonin tähdittämää elokuvaa "Remember Me". "Twilight - Uudenkuun" Ranskan DVD - julkaisussa elokuvan lisämateriaali sisältää pätkän, jossa näytetään "Twilight - Epäilyksen" kulissien taakse. Suomessa julkaistiin myös kahden levyn julkaisu, joka sisälsi kyseisen pätkän ja paljon muuta. Helmikuussa 2009 julkistettiin tieto, että Ison-Britannian kahden levyn DVD ja Blu-ray "Twilight - Uusikuu" julkaisu sisältää pienen pätkän elokuvasta "Twilight - Epäilys" ja että bonuslevyllä riittää katsottavaa jopa tunneiksi. Wal-Martilla julkaistavalla kahden levyn julkaisulla eli "Ultimate Fan Edition" julkaisulla nähdään seitsemän minuutin klippi elokuvasta. Tämä sisältää esimerkiksi kohtauksia kulissien taakse ja haastattelun yhdessä Robert Pattinsonin, Kristen Stewartin, Taylor Lautnerin ja Stephenie Meyerin kanssa.
Twilight – Epäilys 26. elokuuta mennessä elokuva on tienannut edeltävään summaan 71 270 dollaria lisää 557:tä paikkakunnalta. Elokuvan lopullinen tuottomäärä julkaistiin lokakuussa: Elokuva tienasi lippukassalta lopullisen määrän 690 miljoonaa dollaria. Elokuvan edeltäjä "Twilight – Uusikuu" tienasi 297 miljoonaa dollaria.
Twilight (elokuvasarja) Elokuvat on käsikirjoittanut Melissa Rosenberg. Catherine Hardwicken ohjaama sarjan ensimmäinen osa "Twilight – Houkutus" sai ensi-iltansa 21. marraskuuta 2008. Sarjan toinen osa, Chris Weitzin ohjaama "Twilight – Uusikuu", tuli ensi-iltaan 20. marraskuuta 2009. Sarjan kolmannen osan, "Twilight – Epäilys", on ohjannut David Slade. Se sai ensi-iltansa 30. kesäkuuta 2010. Viimeinen kirja jaettiin kahdeksi elokuvaksi, joista "Twilight – Aamunkoi, osa 1" sai ensi-iltansa 18. marraskuuta 2011 ja sarjan päättänyt "Twilight – Aamunkoi, osa 2" 16. joulukuuta 2012.
Ashley Greene Läpimurtonsa Greene teki vuonna 2008 Stephenie Meyerin suositun fantasiakirjasarja "Houkutuksen" samannimiseen ensimmäiseen osaan perustuvassa elokuvassa "Twilight – Houkutus", jossa hän esitti Alice Cullen -nimistä vampyyriä. Greene nähdään myös elokuvan jatko-osissa "Twilight – Uusikuu" ja "Twilight – Epäilys". Vuonna 2009 hän näytteli elokuvassa "A Warrior's Heart" yhdessä hyvän ystävänsä Kellan Lutzin kanssa. Greene näytteli myös pääosaa trillerielokuvassa "Summer's Moon", joka julkaistiin suoraan DVD:lle 10. marraskuuta 2009.
Kellan Lutz Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuuluu vampyyri Emmett Cullen yhdysvaltalaisen kirjailijan Stephenie Meyerin fantasiakirjasarjaan perustuvissa elokuvissa. Kun ensimmäiseen elokuvaan "Twilight – Houkutus" haettiin näyttelijöitä vuonna 2007 Lutz oli kiinnostunut, mutta ei koe-esiintynyt rooliin. Tammikuussa 2008 juuri ennen elokuvan kuvausten aloittamista Emmettin rooliin alun perin valittu näyttelijä jättäytyi pois, ja Lutz päätti tällä kertaa koe-esiintyä. Elokuvan ohjaaja Catherine Hardwicke piti hänestä, ja Lutz sai osan. "Twilight – Houkutus" sai ensi-iltansa vuonna 2008. Sen taloudellisen menestyksen vuoksi elokuvan tuottanut Summit Entertainment päätti jatkaa elokuvasarjaa. Lutz näyttelee Emmettiä myös elokuvan vuoden 2009 jatko-osassa "Twilight – Uusikuu" sekä vuoden 2010 jatko-osassa "Twilight – Epäilys". Elokuvasarjan päätöselokuva tehdään kaksiosaiseksi. Päätöselokuva on nimeltään "Twilight – Aamunkoi" ja sen ensimmäinen osa saa ensi-iltansa vuonna 2011 ja toinen osa vuonna 2012.
Twilight – Uusikuu Suomessa elokuvan ennakkomyynti käynnistyi 4. marraskuuta 2009. Ensimmäisen päivän aikana Suomessa myytiin yli 9 000 lippua. Elokuvan ennakkomyynti rikkoi Finnkinon ennätyksen kaksinkertaisesti. Joissakin Finnkinon elokuvateattereissa esitettiin torstai-iltana 19. marraskuuta 2009 myös elokuvasarjan ensimmäinen osa "Twilight – Houkutus", jota seurasi perjantain 20. marraskuuta puolella yöennakkona "Twilight – Uusikuu".
Robert Pattinson Lokakuussa 2009 Revolver Entertainment ilmoitti tehneensä dokumentin Pattinsonin elämästä. "Robsessed"-niminen dokumentti kertoo Pattinsonin lapsuudesta ja elämästä ennen "Twilight"-elokuvasarjaa. Dokumentti julkaistiin DVD:lle 10. marraskuuta 2009, hieman ennen "Twilight – Uudenkuun" ensi-iltaa. "Twilight"-elokuvasarjan kolmas osa "Twilight – Epäilys" sai ensi-iltansa 30. kesäkuuta 2010. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti 698 miljoonaa dollaria.
Charlie Bewley "Twilight – Uusikuu", joka julkaistiin marraskuussa 2009 on toinen osa Twilight-elokuvasarjaa. Elokuvasarja perustuu Stephenie Meyerin kirjoittamaan, nelioisaiseen Houkutus-kirjasarjaan. Elokuvassa hän näyttelee Demetriä, joka on yksi Volturien jäsenistä. Bewley sanoo, että Demetrillä "on voimakkaat jäljityskyvyt ja mahdoton voima ja nopeus; hän elää Toscanassa, maanalla; hengailee kauniin Heidin kanssa, joka tuo Voltureille ruokaa; hänellä on punaiset silmät ja hän kimaltelee auringossa... Se on rankkaa, näytellä hänen kaltaistaan 'legendaa'. Pystyn samaistumaan hahmoon: hän on jäljittäjä, itse olen matkustelija; hän on diplomaattinen ja minä spiritualisti; hän on cool ja tyylikäs, minä olen... Meissä on paljon samaa." Hän jatkaa rooliaan Demetrinä elokuvissa "Twilight – Epäilys" (2010) ja "Twilight – Aamunkoi osa 2" (2012).
Twilight (elokuvasarja) 7. lokakuuta 2009 julkaistiin Death Cab for Cutien singlen "Meet Me On the Equinox" virallinen musiikkivideo. Video sisältää kohtauksia ja kuvia "Twilight – Uusikuu" -elokuvasta.
Twilight – Houkutus Twilight – Houkutus () on yhdysvaltalainen vuoden 2008 elokuva. Sen on ohjannut Catherine Hardwicke ja käsikirjoittanut Melissa Rosenberg yhdessä Hardwicken kanssa. Sen pääosissa näyttelevät muun muassa Kristen Stewart ja Robert Pattinson. "Twilight – Houkutus" perustuu yhdysvaltalaisen kirjailijan Stephenie Meyerin kirjoittaman kirjasarjan ensimmäiseen osaan "Houkutus". Se on Summit Entertainmentin tuottaman Meyerin kirjoihin perustuvan elokuvasarjan ensimmäinen osa, ja sitä seuraavat vuoden 2009 "Twilight – Uusikuu" ja vuoden 2010 "Twilight – Epäilys".