mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Tuomiopäivän aurinko nousee Tuomiopäivän aurinko nousee on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1997 ja sen kustansi WSOY. Teos on käännetty ruotsiksi vuonna 2007 nimellä Domedagen gryr
Eelis Perttunen Vuonna 1958 hänestä tuli ensimmäinen oululaispelaaja, joka nousi Suomen maajoukkueeseen yhdessä seurakavereidensa Juhani Nisulan ja Jouko Ahmalan kanssa. He pelasivat kesäkuussa 1958 B-maajoukkueessa Norjaa vastaan. Eelis Perttunen on myös ensimmäinen oululaisjalkapalloilija, joka on pelannut Suomen pääsarjassa vuonna 1960 tamperelaisen TKT:n riveissä. Yhden TKT-kauden jälkeen Perttunen siirtyi Raumalle, jossa hän pelasi ensin Suomensarjaa Rauman Lukossa ja sen jälkeen Iirojen riveissä ennen kuin palasi uran loppuvaiheessa kaudeksi 1967 Ouluun ja kasvattajaseuransa OTP:n riveihin.
Hirttämättömien lurjusten yrttitarha Hirttämättömien lurjusten yrttitarha on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1998 ja sen kustansi WSOY. Teos on käännetty ruotsiksi vuonna 2011 nimellä "Skojarna i örtagården".
Nathalie Sarraute Kolmas teos, romaani "Martereau", ilmestyi 1952 ja sai jo julkisuutta. Kustantaja oli arvostettu Gallimard, joka kustansi hänen myöhemmätkin teoksensa. Teos sai osakseen myönteisiä arvosteluja, ja lisäksi sen myynti oli kohtalainen.
Kirjallisuusoppi Kirjallisuusoppi. Aapisesta äänirunoon on kirjallisuudentutkija Yrjö Hosiaisluoman teos, joka sisältää noin 1400 hakusana-artikkelia kirjallisuudesta. Teos on uudistettu laitos vuonna 2003 ilmestyneestä "Kirjallisuuden sanakirjasta". Ensimmäisen laitoksen kustansi WSOY ja päivitetyn Avain.
Huonosti käyttäytyvät jumalat Huonosti käyttäytyvät jumalat () on Marie Phillipsin vuonna 2007 ilmestynyt esikoisromaani. Teos on humoristinen fantasia, jossa antiikin Kreikan jumalat elävät nykyajan "Lontoossa". Teos ilmestyi suomeksi 2009 Titia Schuurmanin suomentamana, ja sen kustansi Bazar.
Kusti Laurela Kusti (Kustaa Aadolf) Laurela, sukunimi aik. "Laurén" (6. marraskuuta 1874 Hämeenlinna – 7. heinäkuuta 1942 Hämeenlinna) oli suomalainen kunnallisneuvos ja Hämeenlinnan ensimmäinen kaupunginjohtaja.
Jim Thompson (kirjailija 1964–2014) Putnam julkaisi Yhdysvalloissa englanniksi kaksi hänen teostaan, "Lumienkelit" ja "Kylmän kuoleman". Saksassa "Lumienkelit" ilmestyi sadantuhannen kappaleen painoksena. Kirjan kustansi arvostettu kustantaja Rowohlt Teos ilmestyi myös Britanniassa. Hänen teoksiaan on käännetty yli 10 kielelle.
Kustaa Nummelin Kustaa Nummelin oli rippikoulun käytyään renkinä kotipitäjänsä Nousiaisten ja sen naapuripitäjien taloissa sekä Naantalissa, kunnes hän muutti Turkuun vuonna 1821. Kirvesmiehen oppipoikana ollut Nummelin jäi kiinni taskuvarkaudesta itse teossa Maariassa vuonna 1823, mutta vältti pakkotyöhön joutumisen maksamalla hänelle määrätyn rahakorvauksen. Hän kärsi kuitenkin 24 parin raipparangaistuksen ja kirkkorangaistuksen Maarian kirkossa.
Finnlands Lebensraum Finnlands Lebensraum (”Suomen elintila”) on vuonna 1941 julkaistu Suur-Suomi-aatetta tukeva propagandateos, jonka kirjoittajina toimivat maantieteilijä Väinö Auer, historioitsija Eino Jutikkala ja kansatieteilijä Kustaa Vilkuna. Saksankielinen teos painettiin Helsingissä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapainossa, ja sen kustansi berliiniläinen Alfred Metzner Verlag. "Finnlands Lebensraumia" ei ole julkaistu suomennettuna.
Pohjolan Leijona Teos kertoo Kustaa II Aadolfista ja Suomesta. Se kertoo, kuinka nuori kuningas otti valtakunnan itäisen osan, Suomen, hallintaansa. Tuolloin Suomi menetti paikallisen poliittisen identiteetin, ja Suomi liitettiin tiukemmin Ruotsiin. Teoksen keskiössä ovat sodat Venäjää ja Puolaa vastaan, ei 30-vuotinen sota, kuten yleensä Kustaa II Aadolfia käsiteltäessä.
Pentti Haanpään tarina Pentti Haanpään tarina on tietokirjailija, toimittaja Matti Salmisen kirjoittama elämäkerta kirjailija Pentti Haanpäästä. Teos ilmestyi 2013 ja sen kustansi Into. Teos kattaa Haanpään elämänvaiheet lapsuudesta kuolemaan saakka. Tekijä löysi taustatöitä tehdessään paljon uutta aineistoa sekä elämänvaiheista että tuotannosta.
Kustaa Pukkinen Kustaa Pukkinen oli Suomessa ensimmäinen lentäjä, joka sai Harmon-patsaan. Alkuperäinen Harmon-lentäjäpatsas oli Kustaa Pukkisen haudalla Helsingin Hietaniemen hautausmaalla, josta se katosi vuonna 1986 käsittämättömästi. Hautakivessä on teksti:
"Lentäjäluutnantti Kustaa E Pukkinen 28.8.1897–30.8.1926 PRO PATRIA
Suomen parhaimmalle lentäjälle 1926 - Kansainväliseltä lentäjäliitolta (L.I.A.)"
Kusti Aerila Kusti Aerilan vanhemmat olivat Samuel Vilhelm Aerila ja Vilhelmiina Haijanen ja puoliso vuodesta 1910 Hilja Maria Hirvonen. Aerila opiskeli Helsingin filharmonisen seuran orkesterikoulussa 1893–1899 ja Würtzburgin musiikkikoulussa 1899–1900. Hän oli Helsingin filharmonisen seuran orkesterin jäsen (lyömäsoittimet) 1894–1898, klarinetin soittaja vuodesta 1900 ja sooloklarinetisti vuodesta 1902. Helsingin kaupunginorkesterissa hän soitti 1914–1931, eläkkeelle Aerila jäi 1941. Hän oli Helsingin filharmonisen seuran orkesterikoulun klarinetin soiton opettaja 1904–1914 ja Sibelius-akatemian opettaja 1914–1948. Helsingin kaupunginorkesterin kirjastonhoitajana Aerila toimi 1919–1938, Helsingin filharmoninen orkesterin eläkelaitoksen rahastonhoitajana 1916–1935 ja muusikkoliiton rahastonhoitajana 1916–1949. Hänen vuonna 1907 julkaisemansa teos "Klarinettikoulu" oli ensimmäinen suomen- ja ruotsinkielinen oppikirja klarinetin soitosta. Kirjan 16. painos ilmestyi 1982 ja kaiken kaikkiaan sitä myytiin 13 000 kappaletta.
Lenkkipolun luontokirja Lenkkipolun luontokirja on Jussi Viitalan vuonna 2009 ilmestynyt teos. Kirjan kustansi Atena.
Paroni puussa Paroni puussa ("ll barone rampante") on Italo Calvinon satiirinen romaani vuodelta 1957. Suomeksi teos julkaistiin Pentti Saarikosken suomentamana 1960. Sen kustansi Tammi. Teos kertoo aatelispojasta, Cosimosta, joka perheeseensä suuttuneena päättää muuttaa asumaan puuhun ja olla koskaan enää astumatta maan kamaralle.
Riikinruotsi Elias Wessénin mukaan kirjakieli ilmaisi maan yhtenäisyyttä sekä itsenäisyyttä korkean kulttuurin välittäjänä ja on ollut tämänkin vuoksi melko altis vieraiden kielten vaikutuksille aikojen kuluessa. Vanhimmat säilyneet ruotsinkieliset kirjoitukset ovat 1200-luvun lopulta ja 1300-luvulta, kuten lakikokoelma Länsigöötanmaan laki, jonka vanhimmat osat ovat vuodelta 1225. Syy siihen, että kirjakieltä alettiin yhdenmukaistaa 1500-luvulla, oli, että näihin aikoihin alettiin painaa valtakunnallisia tekstejä ruotsiksi. Erityisen merkityksellinen teos oli "Kustaa Vaasan Raamattu" vuodelta 1541, joka on ensimmäinen ruotsinkielinen Raamattu. Se kirjoitettiin aikana, jolloin ruotsalainen yleiskirjakieli alkoi kehittyä.
Kultainen nousukas Kultainen nousukas on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1982 ja sen kustansi WSOY.
Parasjalkainen laivanvarustaja Parasjalkainen laivanvarustaja on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1985 ja sen kustansi WSOY.
Vapahtaja Surunen Vapahtaja Surunen on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1986, ja sen kustansi WSOY.
Koikkalainen kaukaa Koikkalainen kaukaa on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1987 ja sen kustansi WSOY.
Marko Kilpi Helmikuussa 2009 julkaistiin Kilven toinen romaani, "Kadotetut", jonka kustansi Gummerus. Teos oli Finlandia-palkintoehdokkaana.
Pornaisten historia 2, vuodesta 1869 Pornaisten historia 2, vuodesta 1869 – elämä pienessä kunnassa ja muuttuvassa yhteiskunnassa on Teemu Keskisarjan kirjoittama paikallishistoriallinen teos Pornaisista. Teos julkistettiin Pornaisten kirjastossa 26. lokakuuta 2007. Kirjan kustansi Pornaisten kunta. Se on toinen osa Seppo Aallon kirjoitamalle ensimmäiselle osalle.
Gustaf Fincke Gustaf Gödekenpoika Fincke eli Kustaa Gödikinpoika Fincke (1510-luku – 2. joulukuuta 1566, Kemiö) oli suomalainen hallintomies ja Suomen käskynhaltija 1561–1563. Ensimmäinen maininta hänestä on vuodelta 1531, jolloin hän oli Kustaa Vaasan hovissa. Hän tappoi Kööpenhaminassa 1533 Kristoffer Båk -nimisen miehen ja Kustaa Vaasa pelasti hänet vankilasta maksamalla sadan kultatalarin sakon. Tämä sitoi Fincken Kustaa Vaasan palvelukseen.
Kustaa V Kustaa V oli ensimmäinen kuninkaista jota ei enää voideltu ja kruunattu vaan asetettiin virkaan yhä voimassa olevin seremonioin.
Kaarle X Kustaa Kaarle X Kustaa () oli Ruotsin kuningas 1654–1660. Hän kävi Pohjan sotaa Puolan ja Venäjän johtamaa liittoumaa vastaan, tavoitteena luoda Pohjois-Eurooppaan mahtivaltio. Kaarle X Kustaa oli ensimmäinen hallitsija niin sanotusta pfalzilaisesta suvusta, joka nostettiin Ruotsin valtaistuimelle Vaasan hallitsijasuvun sammuttua.
Kustaa Vaasan kirkko Kustaa Vaasan kirkon yhteyteen rakennettiin 1923–1924 Ruotsin ensimmäinen kolumbaario, jonka ovat suunnitelleet Gustaf Lindgren ja Gustaf Sällström.
Mirkka Lappalainen Lappalainen on kirjoittanut useita palkittuja historia-aiheisia tietokirjoja. Hän sai Vuoden tiedekirja -palkinnon teoksestaan "Maailman painavin raha" (2006). Lappalaisen nuijasotaa käsittelevä teos "Susimessu" (2009) palkittiin Lauri Jäntin palkinnolla. Kirja valittiin myös Vuoden historiateokseksi. Lappalaisen teos "Jumalan vihan ruoska" (2013) sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon syksyllä 2013. Teos "Pohjolan leijona: Kustaa II Aadolf ja Suomi 1611–1632" voitti vuoden 2014 Tieto-Finlandian sekä Vuoden tiedekirja -palkinnon. Huhtikuussa 2016 Lappalainen valittiin Vuoden dosentiksi.
Uskonnon olemuksesta Uskonnon olemuksesta () on Ludwig Feuerbachin vuonna 1846 julkaisema uskonnonfilosofinen teos. Teoksen on suomentanut vuonna 1980 Vesa Oittinen. Teoksen kustansi Otava.
Kalevalaseura Kalevalaseuran vuosikirjan ensimmäinen numero ilmestyi vuonna 1921. Sen kustansi Otava, vuosina 1922–1978 vuosikirjan kustansi WSOY, ja vuodesta 1979 alkaen kustantajana on ollut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Panttipataljoona: suomalaisen SS-pataljoonan historia Panttipataljoona. Suomalaisen SS-pataljoonan historia on historiantutkija Mauno Jokipiin laatima suomalaisen SS-pataljoonan vaiheita käsittelevä tutkimus. Teos ilmestyi vuonna 1968 ja oli tuolloin ensimmäinen suomalaista vapaaehtoista SS-pataljoonaa (”panttipataljoonaa”) käsitellyt pataljoonaan liittymättömän henkilön laatima tutkimus. Teoksen taustalla vaikutti entisten suomalaisten SS-miesten järjestö Veljesapu ry. Sen ensimmäiset painokset kustansi Weilin + Göös. Kolmas (1996) ja neljäs (2000) painos ovat Veljesavun kustantamia. Tätä edistääkseen kirjoittaja siirsi tekijänoikeutensa yhdistyksen nimiin 1992. Teoksen myöhempiin laitoksiin vuodesta 1996 lähtien liitettiin ensimmäisistä puuttuneita nimiluetteloita.
Pelotuksen uskonto Pelotuksen uskonto on vapaa-ajattelija Väinö Voipion vuonna 1969 julkaisema uskontokriittinen kirja. Teoksen kustansi Gummerus. Teos on aiheiltaan jatkoa Voipion aikaisemmille teoksille "Jumalan puolustus" (1961) ja "Kahleissa vai vapaana" (1967). Voipio kirjoittaa, että kristinuskon Jumalassa ei voi tavata niitä ominaisuuksia, jotka jumalalle opin mukaan pitäisi kuulua. Täten ainakaan sellaista jumalaa ei voi olla olemassa. Teoksen jälkeen Voipiolta ilmestyi vielä lyhyt kirja "Vihreä katkismus: ”Ikuisten totuuksien” tarkastelua", jonka kustansi Vapaa-ajattelijain liitto.
Gustaf Johan Ehrensvärd Gustaf Johan Ehrensvärd (1746–1803) oli Kustaa III:n kamariherra tämän ollessa kruununprinssi ja oli lähettiläänä Alankomaissa ja Berliinissä. Hän oli vuosina 1772–1776 Kustaa III:n perustaman Kuninkaallisen teatterin ensimmäinen johtaja.
Feministin käsikirja Feministin käsikirja on vuonna 2009 ilmestynyt Liisa Huhdan ja Rosa Meriläisen kirja feminismistä. Teoksen kustansi Ajatus Kirjat. Teos koostuu kymmenestä luvusta, jotka on muotoiltu feministin kymmenenä käskynä.
Kustaa Vaasa Kustaa Vaasa solmi avioliiton kolmesti. Hänen puolisoitaan olivat ensimmäinen Katariina Saksi-Lauenburgilainen, jonka kanssa sai pojan, josta tuli seuraava kuningas Eerik XIV, toinen Margareeta Leijonhufvud (kymmenen lasta) ja kolmas Katariina Stenbock, joka jäi lapsettomaksi. Kustaa Vaasa oleskeli suuren Venäjän sodan (1555–1557) aikana lähes vuoden Suomessa. Tämä on pisin aika, jonka Ruotsin hallitsija on koskaan viettänyt yhtäjaksoisesti Suomessa.
Kazimir Malevitš Tapaamisen julkilausumassa ilmoitettiin, että oli päätetty perustaa futuristinen teatteri. Saman vuoden lopulla taideyhdistys Nuorten liitto kustansi Pietarin Luna-puistossa olleeseen teatteriin kaksi futuristista esitystä. Niistä toinen oli Vladimir Majakovskin näytelmä "Vladimir Majakovski". Toinen esitys oli ”kanneljärveläisen kolmikon” kirjoittama ja säveltämä maailman ensimmäinen futuristinen ooppera "Voitto auringosta". Sen esipuheen oli kirjoittanut Velimir Hlebnikov. Kaksinäytöksisessä oopperassa kuvattiin, miten aurinko vangitaan ja miten voimaihmisten valtakunta saa alkunsa. Oopperan geometrinen puvustus ja lavasteet olivat Malevitšin suunnittelemia. Teos oli suunnattu ”laiskaa maallikkojärkeä vastaan”, ja se mainosti uutta, toisenlaista järkeä, josta puuttui kaikki logiikka. Esitys sai aikaan yleisön hurjistuneita vastalauseita.
Koskinen ja raadonsyöjä Koskinen ja raadonsyöjä on Seppo Jokisen kirjoittama vuonna 1997 julkaistu rikosromaani, jonka kustansi Karisto. 2008 Karisto julkaisi teoksen myös pokkarina 2010 teos julkaistiin Ola Tuomisen lukemana äänikirjana.
Koskinen ja pudotuspeli Koskinen ja pudotuspeli on Seppo Jokisen kirjoittama vuonna 1998 julkaistu rikosromaani, jonka kustansi Karisto. 2008 Karisto julkaisi teoksen myös pokkarina 2010 teos julkaistiin Ola Tuomisen lukemana äänikirjana.
Koskinen ja taikashow Koskinen ja taikashow on Seppo Jokisen kirjoittama vuonna 1999 julkaistu rikosromaani, jonka kustansi Karisto. 2006 Karisto julkaisi teoksen myös pokkarina 2010 teos julkaistiin Ola Tuomisen lukemana äänikirjana.
Paratiisisaaren vangit Paratiisisaaren vangit on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1974 ja sen kustansi Weilin+Göös. Kirja on käännetty ranskaksi 1999 (Prisonniers du paradis) ja ruotsiksi 2010 (Paradisets fångar).
Linnun nimi Linnun nimi on suomen kielen professori Kaisa Häkkisen kirjoittama kirja lintujen suomenkielisistä nimistä, niiden alkuperästä ja kehityksestä. Kirja ilmestyi vuonna 2003, ja sen kustansi alun perin Amanita, myöhemmissä painoksissa Teos.
Vaasaporin suku Suvun kantaisä ja ensimmäinen kreivi oli kuningas Kustaa II Aadolfin avioton lapsi, Kustaa Kustaanpoika (24.4.1616–25.10.1653), jonka kuninkaalle synnytti hollantilaissyntyinen Margareta Slots. Aviottomana ja alhaissyntyisen äidin poikana hänellä ei ollut mitään mahdollisuuksia nousta hallitsijaksi.
Kustaa Aadolfin kirkko (Iisalmi) Iisalmen Kustaa Adolfin kirkko eli Iisalmen vanha kirkko on seurakunnan kolmas kirkkorakennus. Ensimmäinen tuhoutui tulipalossa 1700 ja toinen, muodoltaan ristikirkko, purettiin huonon kuntonsa vuoksi nykyisen kirkon valmistuttua.
Lapuan liike Teko herätti ristiriitoja myös lapuanliikkeen keskuudessa. Osa mukana olleista ei voinut hyväksyä laittomuuksia. Kun Suomen Lukko Artturi Leinosen ja Kustaa Tiitun johdolla sanoutui irti teosta ja tuomitsi sen rikoksena, kansanliike hajosi kahtia.
Maria Gaetana Agnesi Hänen työnsä merkittävin tulos oli "Instituzioni analitiche ad uso della gioventu italiana", ansiokas teos, joka ilmestyi Milanossa 1748 ja jota "pidettiin parhaana olemassa olevana johdantona Eulerin teoksiin". . Pariisissa 1775 ranskaksi ilmestyneen toisen osan käänsi P. T. d'Antelmy, ja siihen teki lisäyksiä Charles Bossut (1730–1814). Koko teos ilmestyi englanniksi 1801, ja kääntäjä oli Cambridgen yliopiston professori John Colson (1680–1760). Teoksen "tarkastajana" toimi John Hellins, ja sen julkaisemisen kustansi paroni Maseres.
Elenchus Teos liittyy teologiseen keskusteluun, jota Ruotsin papisto kävi silloisen valtionhoitajan Kaarle-herttuan (myöhemmin kuningas Kaarle IX) kanssa. Tämä näet oli saanut kalvinilaisia vaikutteita. Elenchus on ensimmäinen Suomessa uskonpuhdistuksen jälkeen valmistunut dogmaattinen teos, ja ensimmäinen kannanotto kalvinismia koskien. Teos kuvastaa siirtymää tunnustuksellisesti epämääräisemmästä uskonpuhdistuskaudesta kohti tunnustuksellista luterilaista varhaisortodoksiaa.
Kustaa Pukkinen Kustaa Pukkinen kunnostautui hyvänä ja taitavana lentäjänä Ilmailuvoimien värikkäinä alkuaikoina. Ilmailuvoimien ensimmäinen lento Petsamoon tapahtui huhtikuussa vuonna 1925. Lennon tarkoituksena oli selvittää Petsamon alueen lentokartoitusmahdollisuuksia. Koneena oli I.V.L. A.22 Hansa, tunnukseltaan 4 F 52. Lentäjät tällä reissulla olivat Ilmailuvoimien komentaja majuri Aarne Somersalo sekä vänrikki Kustaa ”Köpi” Pukkinen. Vaiheikkaalla matkalla sattui ja tapahtui kaikenlaista, loppujen lopuksi myös pakkolasku paluulennolla Roshjärvellä 15 kilometriä rajalta ja 50 kilometriä Salmijärveltä Ivaloon päin. Syynä oli moottorihäiriö, venttiilivika joka korjattiin, ja matka jatkui kotiin päin. Kustaa Pukkinen toimi lentäjänä lukuisilla Ilmailuvoimien matkalennoilla, jotka suuntautuivat ympäri Suomea noina vuosina.
Unto Karri Laakso aloitti kirjallisen uransa Unto Karri -nimellä yhdessä Tulenkantajiin kuuluneiden runoilijoiden kanssa 1926 ilmestyneessä "Nuoret runoilijat 11" -kokoomateoksessa. Laakson suojeluskunta- ja valkoupseeritausta sekä isänmaallisiin ja kotiseutuaiheisiin keskittyvä tuotanto poikkesi kuitenkin Tulenkantajien enemmistön arvomaailmasta eikä Laakso koskaan tuntenut oloaan kotoiseksi ryhmässä. Laakson ensimmäinen oma teos oli 1928 ilmestynyt sota-aiheinen runokokoelma "Etulinjaan". Hän julkaisi seuraavan kymmenen vuoden aikana useita romaaneja ja runoteoksia, joista hän sai kaksi valtionpalkintoa, 1934 ja 1939. Useat Laakson teokset saivat aiheensa hänen kotiseudultaan Nivalasta. Laakso joutui riitoihin monien henkilöiden kanssa, jotka tunnistivat itsensä tai sukulaisensa kirjoista, esimerkiksi Nivalasta kotoisin ollut akateemikko Kustaa Vilkuna tunnisti perheenjäseniään Laakson 1946 kirjoittamasta "Kappeli"-romaanista.
Timo K. Mukka Timo Kustaa Mukka (17. joulukuuta 1944 Bollnäs, Ruotsi – 27. maaliskuuta 1973 Rovaniemi) oli lappilainen kirjailija, runoilija ja taidemaalari. Hänen kirjallinen uransa käsittää yhdeksän teosta, jotka hän kirjoitti kuudessa vuodessa. Monet näistä ovat jo nousseet klassikon asemaan.
Retretti Avausnäyttelyyn koottiin yhteensä 301 Albert Edelfeltin teosta ja 51 Veikko Haukkavaaran veistosta. Niitä kävivät ihailemassa elokuussa 1983 virallisella Suomen valtiovierailullaan muun muassa Ruotsin kuningaspari Kaarle XVI Kustaa ja kuningatar Silvia yhdessä presidenttipari Mauno ja Tellervo Koiviston kanssa.
Artturi Järviluoma Kustaa Artturi Järviluoma (vuoteen 1902 Jernström, kirjailijanimi Köpi; 9. elokuuta 1879 Alavus – 31. tammikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen lehtimies, elokuvakäsikirjoittaja ja kirjailija. Tunnetuin Järviluoman julkaisema teos on näytelmä "Pohjalaisia", jonka pohjalta Leevi Madetoja sävelsi myöhemmin oopperansa.
Pohjolan Leijona Pohjolan Leijona: Kustaa II Adolf ja Suomi 1611–1632 on historiateos, jonka on kirjoittanut historiantutkija Mirkka Lappalainen. Teos on ilmestynyt 2014, ja sen on kustantanut Siltala. Kuninkaan nimitys "Pohjolan Leijona" on peräisin Paracelsuksen ennustuksesta, jonka mukaan Pohjolan leijona "kukistaisi jumalattomat viholliset ja perustaisi uuden valtakunnan".
Koskinen ja siimamies Koskinen ja siimamies on Seppo Jokisen kirjoittama vuonna 1996 julkaistu rikosromaani, jonka kustansi Karisto. Romaani oli Seppo Jokisen esikoisteos ja voitti ilmestymisvuonnaan Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon. 2007 Karisto julkaisi teoksen myös pokkarina 2010 teos julkaistiin Ola Tuomisen lukemana äänikirjana.
Vuotuinen ajantieto Vuotuinen ajantieto: vanhoista merkkipäivistä sekä kansanomaisesta talous- ja sääkalenterista enteineen on vuonna 1950 ilmestynyt Kustaa Vilkunan kirjoittama teos, joka tekee laajasti selkoa Suomen kansan vanhoista merkkipäivistä ja kalenterista sääennustuksineen. Kirja on kansanperinteen perusteos, josta on otettu vuoteen 2012 mennessä 27 painosta. Teos perustuu laajaan kansanrunouskokoelmaan ja siinä esitellään eri paikkakunnilta kerättyä perinnetietoa vuodenkiertoon liittyvistä sääilmiöistä. Kirjan on kustantanut Otava, alkuaan yhdessä Suomen Tiedeakatemian kanssa. Piirroskuvituksen teokseen on tehnyt taiteilija Erkki Tanttu. Vuonna 1994 teoksesta ilmestyi suurikokoinen, valokuvin kuvitettu laitos.
Max Amann Amann menestyi Eher-yhtiön johtajana erinomaisesti. Eher kustansi muun muassa Hitlerin "Taisteluni" -teoksen ensimmäisen ja toisen painoksen, sekä vuoden 1929 korjatun painoksen. Teos toi runsaasti rahaa sekä Hitlerille että kustantajalle. Kustantamo julkaisu myös SS:n lehteä "Das Schwarze Korps".
Margareeta Leijonhufvud Margareeta oli jo kihloissa Svante Sturen kanssa, kun kuningas Kustaa Vaasa kosi häntä. Kihlaus purettiin, ja Svante Sture sai puolisokseen Margareetan nuoremman sisaren Märta Erikintytär Leijonhuvudin. Margareeta avioitui Kustaa Vaasan kanssa 1. lokakuuta 1536 ja oli tämän toinen vaimo. Kuninkaan ensimmäinen puoliso Katariina Saksi-Lauenburgilainen oli kuollut hieman yli vuosi ennen häitä.
Weisut ia Ennustoxet Malliltaan teos noudattaa jossain määrin Johannes Bugenhagenin julkaisemaa latinankielistä psalttaria.
Agricola liitti teokseen erilaisia alkupuheita ja selityksiä, jotka selittivät muun muassa profetioiden sisältöä sekä kirjojen historiallista ja maantieteellistä taustaa. Nämä oli lainattu saksan- ja ruotsinkielisistä lähteistä, eli Lutherin ja Kustaa Vaasan Raamatuista, sekä Vulgatasta.
Talo Dublinissa Talo Dublinissa on Maeve Binchyn kirjoittama romaani. Englanninkielinen alkuteos "Tara Road" julkaistiin vuonna 1998. Suomeksi teos julkaistiin 1999 Kaisa Luntisen suomentamana. 485-sivuisen kirjan kustansi WSOY. Romaanissa käsitellään rakkautta, petosta, ystävyyttä ja rohkeutta. Sen pohjalta on tehty myös samanniminen elokuva.
Eevertti Pärnänen Pärnäsen tunnetuin teos oli 1923 ilmestynyt 2-osainen romaani "Antti Kivekäs", joka kertoi samannimisen järvisaarelaisen sissipäällikön elämästä ja inkeriläisten taisteluista tsaari Pietari Suuren joukkoja vastaan isovihan aikoihin. Inkerissä asuessaan Pärnänen toimitti ja kustansi "Hyvä Sanoma"-nimistä kuukausilehteä vuosina 1912–1918.
Wolgastin satamassa 15. kesäkuuta 1633 Wolgastin satamassa 15. kesäkuuta 1633 () on ruotsalaisen taidemaalari Carl Gustaf Hellqvistin tekemä historiamaalaus. Teos on öljyvärimaalaus, ja se valmistui 1885. Se esittää edellisvuoden lopulla Lützenin taistelussa kuolleen Ruotsin kuninkaan Kustaa II Aadolfin ruumiin saattoa laivaan kuljetettavaksi edelleen Tukholmaan.
Austerlitzin taistelu Austerlitzin taistelu (2. joulukuuta 1805/11 Frimaire An XIV FRC), joka tunnetaan myös nimellä Kolmen keisarin taistelu, oli yksi tärkeimmistä ja ratkaisevimmista Napoleonin sotien taisteluista. Taistelussa, jota pidetään Napoleonin suurimpana voittona, Ranskan "Grande Armée" kukisti vahvuudeltaan suuremman venäläis-itävaltalaisen armeijan, jota johtivat tsaari Aleksanteri I ja Pyhä Rooman keisari Frans II. Taistelu käytiin lähellä Austerlitzin kylää Itävallan keisarikunnassa. Austerlitz toi kolmannen liittokunnan sodan pikaiseen päätökseen itävaltalaisten allekirjoittaessa Pressburgin rauhan samassa kuussa. Taistelua kutsutaan usein taktiseksi mestarityöksi muiden historiallisten taisteluiden, kuten Cannaen ja Gaugamelan, ohella.
Gare d’Austerlitz Rautatieasema on nimetty nykyään Tšekin tasavallan alueella sijaitsevan Austerlitzin mukaan, jossa Napoleonin ranskalaiset joukot kukistivat venäläisten ja itävaltalaisten yhdistetyn armeijan vuonna 1805 (Austerlitzin taistelu).
Zeist Ranskan vallan alla vuonna 1804 kenraali Marmont perusti sotilasleirin lähelle Zeistiä. Vuonna 1805 Napoleon Bonaparte voitti lähellä Austerlitzia (nykyisin osa Tšekin tasavaltaa) käydyn taistelun, jonka kunniaksi kenraali Marmontin leiri nimettiin Austerlitziksi.
Slavkov u Brna Kaupungin tuntumassa käytiin 2. joulukuuta 1805 kuuluisa Austerlitzin taistelu.
Venäjän keisarillinen armeija Venäjä osallistui Kolmanteen liittokuntaan, mutta hävisi liittolaisensa Itävallan kanssa Austerlitzin taistelun 1805.
Grande Armée Ensin Grande Armée koostui kuudesta armeijakunnasta. Saatuaan tietää Itävallan ja Venäjän suunnitelmista hyökätä Ranskaan Napoleon lähetti armeijan Saksaan. Armeija voitti muun muassa Ulmin taistelun ja Austerlitzin taistelun.
Colonne Vendôme Vendômen aukiolla sijaitsi aiemmin Ludvig XIV:n itselleen pystyttämä ratsastajapatsas, joka kuitenkin sulatettiin Ranskan vallankumouksen aikana. Pylväs pystytettiin aukiolle vuosina 1806–1810 Napoleonin vuonna 1805 Austerlitzin taistelussa saavuttaman voiton kunniaksi. Esikuvana toimi Trajanuksen pylväs Roomassa. Pylvääseen käytettiin metallia, joka sulatettiin 1 200:sta venäläisiltä ja itävaltalaisilta takavarikoidusta tykistä. Pylvään runko on kiveä, ja se on päällystetty 425:llä pronssilevyllä, jotka muodostavat pylvästä kiertävän 280 metriä pitkän reliefisarjan. Reliefit esittävät Austerlitzin taistelun tapahtumia ja niiden toteuttamiseen osallistuivat muun muassa kuvanveistäjät Louis Boizot, François-Joseph Bosio, Lorenzo Bartolini, Claude Ramey, François Rude, Charles-Louis Corbet, Henri-Joseph Ruxthiel ja Clodion.
Austerlitzin taistelu Liittokunnan joukot käsittivät yhteensä noin 85 000 miestä: 68 000 jalkaväkimiestä ja 17 500 ratsuväkimiestä. Tykkejä oli 278, kaksinkertaisesti ranskalaisten tykkimäärä.
Austerlitzin taistelu Austerlitz sijaitsi sadan kilometrin päässä Itävallan pääkaupungista, Wienistä. Napoleon päätti sijoittaa heikommat joukkonsa Goldbach-jokea myötäilevään linjaan Telnitzin ja Sokolnitzin kaupunkeihin ja asettaa pääjoukot Zurlanin kukkulalle. Hän myös antoi lähistöllä sijainneen strategisesti tärkeän Pratzenin kukkulan vihollisen haltuun. Tältä kukkulalta oli hyvät näkymät ranskalaisten asemiin, joten Kutuzov huomasi ranskalaissivustan heikkouden Telnitzissä. Napoleon toivoi vihollisensa nielaisevan syötin ja hyökkäävän ranskalaisten asemiin siellä. Samalla heidän keskustansa heikkenisi, jolloin hän voisi pääjoukollaan hyökätä Pratzenin kukkulalle ja katkaista vihollisen ryhmityksen kahtia.
Austerlitz (kirja) Austerlitz ("Austerlitz") on W. G. Sebaldin vuonna 2001 ilmestynyt, viimeinen valmiiksi asti saatettu teos. Sen on suomentanut Oili Suominen, ja suomennoksen on julkaissut vuonna 2002 Tammi.
Austerlitzin taistelu Liittokunnan tappiot nousivat noin 25 000 mieheen, mutta ranskalaisten tappiot olivat vain 1 500. Rauhanehdossa Itävalta joutui luovuttamaan huomattavia maa-alueita Ranskalle, Baijerille ja Preussille.
Antoine Charles Horace Vernet Carlen sisar teloitettiin giljotiinissa Ranskan vallankumouksen aikana. Kun Vernet jälleen ryhtyi maalaamaan, hänen tyylinsä oli muuttunut perusteellisesti. Hänen piirroksensa Napoleonin Italian-taistelusta saivat runsaasti kiitosta, samoin "Marengon taistelu", ja "Austerlitzin aamusta" Napoleon palkitsi hänet Kunnialegioonan arvomerkillä. Ludvig XVIII  palkitsi hänet Pyhän Mikaelin kunniamerkillä.
Austerlitzin taistelu Napoleonin joukkoihin kuului yhteensä 73 000 sotilasta: 63 000 jalkaväkeä ja 10 000 keisarillisen kaartin ratsuväkimiestä. Kevyitä tykkejä oli 139. Ranskalaisten armeijaa oli uudistettu merkittävästi.
Wkra-joen taistelut Venäjän keisarikunnan 1. armeijan noin 55 000 – 68 000 miestä ja 276 tykkiä komensi ratsuväen kenraali Levin Benningsen. Joukot oli ryhmitetty puolustukseen Varsovan ympäristöön tarkoituksenaan yhdistyä jalkaväenkenraali Friedrich Wilhelm von Buxhoevdenin 37 000 - 37 000 miehen vahvuisen 2. armeijan kanssa. 2. armeijan joukkojen todellinen vahvuus lienee pienempi, koska ne olivat osallistuneet Austerlitzin taisteluun. Buxhoevden ei kuitenkaan ehtinyt taisteluihin mukaan.
Mihail Kutuzov Mihail Illarionovitš Goleništšev Kutuzov (, 16. syyskuuta 1745 Pietari – 28. huhtikuuta 1813 Bolesławiec) oli venäläinen ruhtinas ja sotamarsalkka. Hän johti Napoleonia vastaan taistellutta armeijaa tappiollisessa Austerlitzin taistelussa vuonna 1805. Kun Napoleon hyökkäsi Venäjälle, Kutuzov joukkoineen hävisi taistelun Borodinossa. Ranskalaisten peräännyttyä Kutuzov seurasi joukkojensa kanssa heitä ja saavutti voiton Smolenskissa.
Austerlitz Austerlitz tarkoittaa:
Austerlitzin taistelu Voitettuaan Itävallan armeijan Ulmin sotaretkellä, Ranskan joukot onnistuivat valtaamaan Wienin marraskuussa 1805. Itävaltalaiset välttivät lisäkonflikteja siihen asti kunnes venäläiset saapuisivat vahvistamaan liittokunnan miesvoimaa. Napoleon lähetti armeijansa pohjoiseen liittokunnan joukkojen perään, mutta käski heidät takaisin teeskennelläkseen suurta heikkoutta joukoissa. Napoleon halusi houkutella liittokunnan taisteluun ja antoi ymmärtää, että Ranskan armeija oli surkeassa kunnossa hyläten jopa strategisesti tärkeän Pratzenin kukkulan lähellä Austerlitzia. Hän sijoitti Ranskan armeijan Pratzenin kukkulan alapuolelle ja heikensi tarkoituksellisesti oikeaa sivustaansa houkutellen liittokuntaa käynnistämään sinne suurhyökkäyksen. Marsalkka Davoutin Wienistä pikamarssittama III armeijakunta täytti Napoleonin jättämän aukon juuri ajoissa. Samaan aikaan liittokunnan runsas sijoittuminen ranskalaisten oikeaa sivustaa vastaan heikensi liittokunnan keskustaa Pratzenin kukkulalla, johon marsalkka Soultin IV armeijakunta hyökkäsi raa’asti. Liittokunnan keskustan murskauduttua ranskalaiset pyyhälsivät vihollisten molempien selustojen läpi passittaen liittolaiset vetäytymään sekasortoisesti tuhansien jäädessä vangiksi.
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta Keisarikunta lakkasi virallisesti olemasta 6. elokuuta 1806, kun viimeinen keisari Frans II erosi Napoleonin lyötyä Itävallan Austerlitzin taistelussa. Frans II:n sukulaiset olivat vuoteen 1918 asti Itävallan keisareita.
Austerlitzin taistelu Liittoutuneiden leirissä tsaari Aleksanteri I uskoi saaneensa loistavan tilaisuuden murskata Napoleonin armeija ja määräsi armeijansa etenemään ja hyökkäämään ranskalaisten muka heikkoa oikeaa sivustaa vastaan. Näin liittoutuneet nielaisivat syötin, jonka Napoleon oli heille asettanut.
De Broglie -veljesten obeliski De Broglien veljekset olivat Venäjän keisarillisen armeijaan kuuluneiden Preobrazenskin ja Semjonovskin kaartien rykmenttien palveluksessa osallistuen 1800-luvun alussa Napoléonia vastaan käytyihin sotiin. Auguste-César de Broglie kaatui Austerlitzin taistelussa 2. joulukuuta 1805 ja hänen nuorempi veljensä Charles-François de Broglie puolestaan 29. elokuuta 1813 Kulmin taistelussa. Molemmat olivat sotilasarvoltaan luutnantteja.
Mihail Miloradovitš Serbialaista alkuperää oleva Miloradovitš palveli Suvorovin alaisena Turkkia ja Puolaa vastaan, ja myöhemmin sotaretkillä Italiaan ja Sveitsiin 1799. Vuonna 1805 hän toimi kenraaliluutnanttina Kutuzovin alaisuudessa Austerlitzin taistelussa, ja 1807 Giurgevossa hän taisteli menestyksekkäästi Turkkia vastaan.
Pierre Augereau Augereaun ja hänen joukkojensa vastuulle annettiin viestiyhteyksien suojaaminen Kolmannen koalition sodassa. He eivät ottaneet osaa 2. joulukuuta 1805 käytyyn Austerlitzin taisteluun.
Neljännen koalition sodassa Augereau johti jälleen seitsemättä kaartia. Kaarti ansioitui Jenassa, jossa se muodosti joukkojen vasemman sivustan.
Kolmannen liittokunnan sota Kolmas liittokunta oli Yhdistyneen kuningaskunnan, Itävallan, Venäjän ja Ruotsin muodostama liittouma Napoleonin johtamaa Ranskaa vastaan vuosina 1803–1806. Ranskan jouduttua vihollisten ympäröimäksi Napoleon päätti koota suuren armeijan ja käydä sotaan liittoumaa vastaan idässä. Ulmin taistelussa ranskalaiset löivät itävaltalaiset lokakuussa 1805 ja noin puolitoista kuukautta myöhemmin uudestaan Austerlitzin taistelussa, jossa myös venäläiset kärsivät tappion. Taistelun jälkeen Itävalta jätti kolmannen liittokunnan ja luovutti alueita Ranskalle ja Baijerille, minkä lisäksi Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta lakkautettiin. Britit onnistuivat takaamaan merten herruuden voittamalla Ranskan ja Espanjan laivastot Trafalgarin taistelussa.
Austerlitzin taistelu Vasemmalla siivellä kaksi ranskalaista osastoa hyökkäsi venäläisten oikealle sivustalle, joka ankaran vastarinnan jälkeen pirstottiin. Soult kääntyi liittoutuneiden vasenta sivustaa vastaan. Yllätetyt venäläiset ja itävaltalaiset pakenivat. Jotkut juoksivat jäätyneen Satchanjärven jäälle, jolloin ranskalaiset ampuivat tykeillään jään rikki. Tuhansia hukkui.
Austerlitzin taistelu Napoleon laati Määriin vastaloukun. Aluetta oli helppo puolustaa. Napoleon uskoi, että jos hän valitsemassaan maastossa saisi venäläis-itävaltalaiset joukot hyökkäämään, hän saisi vielä käännettyä tilanteen edukseen ja voittaisi vihollisensa. Napoleon suunnitteli tarkasti, mitä tekisi, ja määräsi armeijansa teeskentelemään väsynyttä ja heikkoa. Hän jopa pyysi silmänlumeeksi aselepoa.
Austerlitz (kirja) Antti Majander luonnehtii teosta kolumnissaan: "Austerlitz avaa Euroopan henkistä historiaa yhden kohtaamisen kautta Antwerpenin katedraalia muistuttavalla, mutta Kongon verirahoilla rakennetulla rautatieasemalla."
Aleksanteri I Aleksanterin valtakaudella Napoleonin kasvava valta oli Euroopan maiden pääasiallisena huolenaiheena, ja Venäjä liittyi jälleen Britannian ja Itävallan rinnalle Napoleonia vastaan. Napoleon löi koalition Austerlitzin taistelussa 1805 ja voitti venäläiset uudelleen Friedlandin taistelussa 1807. Aleksanteri joutui taipumaan rauhaan, ja 1807 solmitulla Tilsitin sopimuksella hänestä tuli Napoleonin liittolainen. Pakottaakseen Ruotsin Britannian-vastaiseen saartoon hän valloitti Suomen Suomen sodassa 1809 ja hyökkäsi vielä 1812 osmanien valtakuntaa vastaan vallaten Bessarabian.
Place Vendôme Place Vendôme muodostettiin alun perin aurinkokuningas Ludvig XIV:n voitokkaiden armeijoiden kunniaksi, ja sen ensimmäinen nimi oli "Place des Conquêtes". Nimi kuitenkin vaihdettiin muotoon "Place Louis le Grand", kun joukkojen voitokkuus osoittautuikin varsin vaihtelevaksi. Aukiolla olevan Colonne Vendôme -pylvään pystytti Napoleon Austerlitzin taistelun muistoksi.
Austerlitzin taistelu Huomattuaan, että oli mahdotonta nousta maihin Englantiin, Napoleon käänsi katseensa itään. Englantiin lähettäväksi tarkoitettu armeija sulautettiin noin 200 000 sotilaan "Grande Arméehen". Napoleon eteni Mannheimista Regensburgiin. Tonava ylitettiin lokakuun 7. päivänä ja Ulm saarrettiin 9. päivänä. 30 000 miehen itävaltalaisarmeija pakotettiin antautumaan.
Jean-Andoche Junot Junot'n palattua Ranskaan vuonna 1801 hänet nimitettiin divisioonankenraaliksi ja Pariisin kuvernööriksi. Näistä tehtävistä hänet syrjäytti itse Napoleon, ja hänet lähetettiin Arrasiin Ranskan pohjoisosiin, jonne piti perustaa uusi krenatööriarmeija. Kun Junot teki tiettäväksi tyytymättömyytensä tilanteeseen, hänet tavallaan karkotettiin maasta, kun hänet nimitettiin Ranskan suurlähettilääksi Portugaliin. Hän kuitenkin osallistui Austerlitzin taisteluun.
Napoleonin sotaretki Venäjälle Venäjän keisarikunnan taktiikkana oli jatkaa ajan hankkimista Venäjälle vetäytymällä ja poltetun maan taktiikan avulla. Ajatuksen oli kehittänyt Preussin kuninkaan Venäjän keisarikunnan palvelukseen lähettämä Karl Ludwig von Phull (1757-1826), joka oli ollut Preussin kuningaskunnan yleisesikunnan päällikkö kuningas Fredrik Wilhelm III:n armeijassa Austerlitzin taistelussa.
Jean-de-Dieu Soult Marengon taistelun voiton jälkeen hänet vapautettiin ja määrättiin komentamaan Napolin kuningaskunnan eteläosien joukkoja. Kun Napoleonista oli tullut elinikäinen konsuli, tuli Soultista vuonna 1802 yksi neljästä konsulikaartin kenraalista. Toukokuussa 1804 hänestä tehtiin yksi ensimmäisistä Ranskan marsalkoista. Hän muun muassa komensi eteneviä joukkoja Ulmin taistelussa (20. lokakuuta 1805) ja johti Austerlitzin taistelussa (2. joulukuuta 1805) hyökkäystä liittoutuneiden keskustaan (minkä ansiosta taistelu voitettiin, joskin päätökset teki Napoleon). Soultilla oli suuri merkitys Grand Arméen suurissa taisteluissa, erityisesti Jenan taistelussa (14. lokakuuta 1806), mutta hän ei voinut osallistua Friedlandin taisteluun (14. kesäkuuta 1807), koska oli marssimassa Königsbergiin, Itä-Preussiin. Kun Tilsitin rauha oli solmittu (9. heinäkuuta 1807), Soult palasi Ranskaan, jossa Napoleon nimitti hänet Dalmatian herttuaksi (1808). Soult oli kuitenkin harmistunut nimityksestä, koska hän olisi halunnut Austerlizin herttuan arvon, mutta ei saanut sitä, koska sen oli ottanut itse Napoleon.
Riemukaari (Pariisi) Attika on koristeltu 30 kilvellä ja gladiuksella. Kilpiin on kaiverrettu vallankumouksen ja imperiumin suuret taistelut: Valmy, Jemappes, Fleurus, Montenotte, Lodi, Castiglione, Rivoli, Arcole, Pyramides, Aboukir, Alkmaer, Zurich, Heliopolis, Marengo, Hohenlinden, Ulm, Austerlitz, Iena, Friedland, Somosierra, Essling, Wagram, Moskowa, Lützen, Bautzen, Dresde, Hanau, Montmirail, Montereau ja Ligny.
Jean Lannes Vuonna 1801 Napoleon lähetti hänet suurlähettilääksi Portugaliin. Hänestä tehtiin Ranskan marsalkka Napoleonin kruunatessa itsensä keisariksi vuonna 1804. Austerlitzin taistelun jälkeen Lannesin joukot erosivat "Grand Armé"esta, minkä jälkeen Saalfieldin taistelussa Lannesin komppania löi ja surmasi Preussin prinssi Louis Ferdinandin. Lannes osallistui myös Jenan ja Friedlandin taisteluihin, missä hänen johtamistaitonsa olivat äärimmäisen tärkeitä. Tämän jälkeen Napoleon lähetti Lannesin Espanjaan, jossa Lannes löi Castañosin Tudelan taistelussa 22. marraskuuta 1808. Tammikuussa 1809 hän osallistui Saragosan ankaraan piiritystaisteluun. Lannes sanoi palattuaan viimeiseltä Espanjan sotaretkeltä: "Tämä kirottu Bonaparte tapattaa meidät kaikki." Napoleon antoi hänelle Montebellon herttuan arvonimen. Mutta pian sen jälkeen Aspern-Esslingin taistelussa Napoleon koki suuren tappion, joka maksoi Lannesin hengen. Tällöin Itävalta voitti Napoleonin arkkiherttua Kaarlen johdolla.
Grande Armée Napoleon tunnettiin mestarillisena strategina, mutta hän oli myös taktisen sodankäynnin uudistaja. Vanhoja ja uusia muodostelmia yhdisteltiin, jolloin niistä tuli joustavampia kuin ajan muiden armeijoiden käyttämä linjataktiikka. Sodankäynnissä tehokkaimman keinon ajateltiin olevan koukkaus sivustaan tai selustaan, mikä oli linjataktiikan suurin heikkous. Jotkut komentajat pelkäsivät tätä niin, että vahvistivat sivustojaan heikentyneen keskustan uhalla. Napoleon käytti tätä hyväksi tekemällä valehyökkäyksiä tai jättämällä sivustansa näennäisesti suojattomaksi (kuten Austerlitzin taistelussa). Ranskalaiset pystyivät sitten murtautumaan vihollisen keskustan läpi. Napoleon piti reservissään erityisesti keisarillista kaartia, joka pystyi kääntämään taistelun kulun tarvittaessa.
Austerlitz (kirja) Kirjassa herra Austerlitz kuvaa rakennuksia ja päätyy niiden kautta oman sukunsa holokaustihistoriaan. Teoksen englannintaja Anthea Bell sanoo, että teoksessa on itse asiassa kaksi romaania, kertojan kertoma kehystarina ja herra Austerlitzin ydinkertomus. Hän teki käännöstä tiiviissä yhteistyössä Sebaldin kanssa. Hänen mukaansa Sebald olisi yhtä hyvin voinut kirjoittaa englanniksi 30 vuoden Englannissa asumisen jälkeen mutta halusi kuitenkin kirjoittaa äidinkielellään. Sebald liitti tekstiin piirroksia ja valokuvia, ja Bell kertoo että kuvien liittäminen esimerkiksi Theresienstadtin keskitysleiriä kuvaavaan yhdeksän sivun mittaiseen lauseeseen on varmasti tuottanut julkaisijalle ongelmia. Hän itse harkitsi lauseen pilkkomista, sillä pitkät lauseet eivät ole englannille ominaisia, mutta totesi ajatuksen vääräksi.
Berg (valtio) Berg oli itsenäinen herttuakunta vuosina 1380–1815. Se sijaitsi Reinin itärannalla ja sen pääkaupunki oli Düsseldorf. Vuonna 1614 Berg joutui Jülich-Kleven perintöriidan seurauksena Pfalz-Neuburgin hallintaan. Vuonna 1805 Austerlitzin taistelun jälkeen Preussi oli valmis vaihtamaan Berg-Kleven ranskalaisten miehittämään Hannoveriin, ja seuraavana vuonna 1806 Berg-Kleve erosi Saksan valtakunnasta ja liittyi Napoleonin suojelemaan Reinin liittoon.
Étienne Maurice Gérard Gérard liittyi vapaaehtoisena Ranskan armeijaan vuonna 1791 ja osallistui vallankumoussotiin. Vuodesta 1796 hän toimi kenraali Jean-Baptiste Bernadotten adjutanttina. Napoleonin sodissa Gérard osallistui muun muassa Jenan ja Austerlitzin taisteluihin, ja sai 1806 ylennyksen prikaatinkenraaliksi. Hän komensi saksilaista ratsuväkeä Wagramin taistelussa 1809, ja osallistui sen jälkeen sotaan Portugalissa, missä hän kunnostautui erityisesti Fuentes de Oñoron taistelussa. Vuoden 1812 Moskovan-sotaretken aikana hänet ylennettiin divisioonankenraaliksi ja seuraavana vuonna käydyn Bautzenin taistelun jälkeen hänet korotettiin kreiviksi. Gérard haavoittui vakavasti Leipzigin taistelussa lokakuussa 1813, mutta osallistui vielä vuoden 1814 taisteluihin Ranskassa, kunnostautuen erityisesti La Rothièressa ja Montereaussa. Vaikka valtaan palannut kuningas Ludvig XVIII nimitti hänet sotilastarkastajan tehtävään, hän siirtyi satapäiväisen keisarikunnan aikana Napoleonin puolelle. Napoleon nimitti hänet Mosellen armeijan johtoon ja korotti hänet pääriksi. Napoleonin joukkojen Lignyn taistelussa kesäkuussa 1815 saavuttama voitto oli pääosin Gérardin ansiota. Napoleonin kukistuttua Gérard pakeni Brysseliin, ja palasi Ranskaan vasta 1817.
Geraud Duroc Tuileriesin palatsin hallitsijana ollessaan hän vastasi Napoleonin turvallisuudesta sekä sotaretkillä että Ranskassa. Austerlitzin taistelun jälkeen hän osallistui tärkeisiin neuvotteluihin Preussin Fredrik Vilhelm III:n kanssa, Saksissa (joulukuussa 1806), eräiden osavaltioiden liittymiseksi Reinin liittoon sekä Znojmon rauhassa heinäkuussa 1809.
Vuonna 1808 hänet nimitettiin Friulin herttuaksi. Napoleonin Venäjän-sotaretken jälkeen hänet nimitettiin senaattoriksi 1813. Duroc haavoittui kuolettavasti Bautzenin taistelussa Saksissa toukokuun 20.-21. päivänä 1813 ja hän kuoli taistelukentän läheisessä maatalossa 23.5. Napoleon osti maatilan ja pystytti sinne muistomerkin hänen kunniakseen. Hänet haudattiin sittemmin Hôtel des Invalidesiin Pariisissa vuonna 1847.
Venäjän keisarikunta Napoleonin kasvava valta oli Euroopan maiden pääasiallisena huolenaiheena, ja Venäjä liittyi jälleen Britannian ja Itävallan rinnalle Napoleonia vastaan. Napoleon löi koalition Austerlitzin taistelussa 1805 ja löylytti venäläiset uudelleen Friedlandissa 1807. Aleksanteri joutui taipumaan rauhaan, ja 1807 solmitulla Tilsitin sopimuksella hänestä tuli Napoleonin liittolainen. Pakottaakseen Ruotsin Britannian saartoon, hän valloitti Suomen Suomen sodassa 1809 ja hyökkäsi vielä 1812 Turkkia vastaan vallaten Bessarabian.
Venäjän historia Napoleonin kasvava valta oli Euroopan maiden pääasiallisena huolenaiheena, ja Venäjä liittyi jälleen Britannian ja Itävallan rinnalle Napoleonia vastaan. Napoleon löi koalition Austerlitzin taistelussa 1805 ja löylytti venäläiset uudelleen Friedlandissa 1807. Aleksanteri joutui taipumaan rauhaan, ja 1807 solmitulla Tilsitin sopimuksella hänestä tuli Napoleonin liittolainen. Pakottaakseen Ruotsin Britannian saartoon, hän valloitti Suomen Suomen sodassa 1809 ja hyökkäsi vielä 1812 Turkkia vastaan vallaten Bessarabian.
Dmitri Šepelev Vuonna 1805 Šepelev taisteli Ranskaa vastaan ja otti osaa myös 2. joulukuuta käytyyn Austerlitzin taisteluun. Jälleen seuraavana vuonna Šepelev taisteli muun muassa Ranskaa vastaan. Šepelev ylennettiin kenraalimajuriksi 24. toukokuuta 1807. Vuosina 1808–1809 Venäjän keisarikunta kävi Ruotsia vastaan Suomen sodan, johon Šepelev otti osaa. Vuonna 1810 hän jäi eläkkeelle, mutta palasi armeijaan jälleen heinäkuussa 1812, kun venäläiset olivat perääntymässä Tarutinosta ja Borodinosta. Šepelev otti osaa myös Krasnyin ja Malojaroslavetsin taisteluihin. Joulukuussa 1812 Königsbergin (nyk. Kaliningrad) valtauksen jälkeen Šepelev ylennettiin kenraaliluutnantiksi. Vuonna 1813 Šepelev osallistui Hampurin piiritykseen.
Austerlitzin taistelu Liittokunnan katastrofi järkytti merkittävästi keisari Fransin uskoa brittiläisten johtamaan sotaan. Ranska ja Itävalta solmivat aselevon välittömästi ja Pressburgin rauha allekirjoitettiin hieman myöhemmin 26. joulukuuta. Pressburgin rauha syrjätti Itävallan sodasta ja liittokunnasta ja samalla vahvisti aiempia suurvaltojen kesken solmittuja Campo Formion ja Lunévillen rauhansopimuksia. Rauhansopimus vahvisti Itävallan aluemenetykset Italiassa ja Baijerissa Ranskalle, sekä Saksassa Napoleonin saksalaisille liittolaisille. Se myös määräsi 40 miljoonan frankin korvauksen kukistettujen Habsburgien maksettavaksi ja salli vetäytyvien venäläisjoukkojen marssia vihollisalueiden läpi takaisin kotimaahansa. Olennaisesti voitto Austerlitzissa salli Reinin liiton (joukko saksalaisia valtioita tarkoituksenaan toimia puskurivyöhykkeenä Ranskan ja Keski-Euroopan välillä) muodostamisen. Reinin liitto teki Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan käytännössä hyödyttömäksi johtaen viimeksi mainitun romahtamiseen vuonna 1806, sen jälkeen kun Frans luopui keisarillisesta valtaistuimesta jättäen ainoaksi viralliseksi arvonimekseen Itävallan keisarin. Nämä saavutukset eivät kuitenkaan vakiinnuttaneet kestävää rauhaa Euroopassa. Preussin huolenaiheet Ranskan kasvavasta vaikutusvallasta Keski-Euroopassa sytytti neljännen liittokunnan sodan vuonna 1806.
Grande Armée Grande Armée muodostettiin alun perin Britteinsaarten valtaamista varten. Se sijaitsi Boulognessa vuoteen 1805. Kun Napoleon kruunattiin Ranskan keisariksi vuonna 1804, häntä vastustamaan perustettiin Kolmas liittokunta. Armeija siirrettiin itään elokuussa ja se hyökkäsi Karl Mackin johtamia Itävallan joukkoja vastaan Ulmissa. Ulmissa ranskalaiset ottivat vangiksi 60 000 itävaltalaista vain 2 000 oman miehen tappioin. Wien valloitettiin marraskuussa, mutta Itävalta ei antautunut, koska sen liittolainen Venäjä ei ollut vielä päässyt taisteluun. Sota jatkui 2. joulukuuta asti, jolloin Grande Arméen joukot voittivat Aleksanteri I:n johtamat joukot Austerlitzin taistelussa. 26. joulukuuta tehtiin Pressburgin rauha ja Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta hajotettiin seuraavana vuonna.
Austerlitzin taistelu Napoleonin tavoitteena oli sotamarsalkka Kutuzovin joukkojen saartaminen, mutta nämä perääntyivät koko ajan ranskalaisten tieltä. Marraskuun puoleenväliin mennessä myös Wien oli miehitetty. Silloin Napoleon sai tiedon, että ranskalais-espanjalaiset alukset olivat kärsineet tappion Trafalgarissa. Hän oli vihamielisen Euroopan sydämessä ja näytti siltä, että hän ei saisi Kutuzovia kiinni ennen kuin tämä saisi avukseen itävaltalaisen ja toisen venäläisen armeijan. Olmützissa olevan venäläis-itävaltalaisen armeijan vahvuus oli jo 90 000 sotilasta. Ne siirtyivät etelään toivoen lyövänsä ranskalaisten oikean sivustan ja katkaisevan heidän yhteytensä Wieniin.
Louis-Nicolas Davout Hänen palattuaan Napoleonin kanssa Ranskaan 1799 Napoleon teki samana vuonna vallankaappauksen. Vuonna 1800 Davout osallistui Marengon taisteluun, tällä kertaa Napoleonin komennossa. Napoleon huomasi Davoutin taidot ja tekikin tästä divisoonan kenraalin hyvin pian Marengon jälkeen. Vuonna 1801 Napoleon teki Davoutista konsulin kaartin kenraalin (Napoleonista tuli konsuli vuonna 1799, ja keisari vasta 1804). Kun Napoleonista tuli keisari, Davout oli yksi niistä kenraaleista, jotka saivat Ranskan marsalkan arvonimen, ja hänestä tuli Grande Arméen kolmannen armeijakunnan päällikkö, jona hän tekikin suurimmat saavutuksensa.
Austerlitzin taistelussa, nejännen liitokunnan sodassa, kolmas armeijakunta vähensi liittoutuneiden etenemisen haittavaikutuksia. Auerstädtin taistelussa hän löi preussilaisten pääarmeijan. Davoutilla 27 000, ja preussilaisilla 90 000. Davoutin maine kasvoi muun muassa Eylaun ja Friedlandin taisteluissa. Vuonna 1807 Davoutista tuli Tilsitin jälkeen Varsovan herttuakunnan kenraalikuvernööri, ja seuraavana vuonna Auerstädin herttua. Sodassa 1809 Davout oli mukana Eckmühlin ja Wagramissa, missä hän hankki paljon kunnioitusta ja mainetta. Tämän sodan jälkeen hänestä tuli Eckmühlin prinssi.
Napoleonin sodat Ensimmäinen Napoleonin sodista Ranskan keisarina oli Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 1803 julistama sota. 1804 Britannia muodosti liiton kolmannen liittokunnan Itävallan, Venäjän ja Ruotsin kanssa. Napoleon voitti Itävallan Ulmissa sekä Venäjän ja Itävallan Austerlitzissä kolmen keisarin taistelussa 1805 (Napoleon I, Aleksanteri I ja Frans I), mutta amiraali Horatio Nelson voitti Ranskan ja Espanjan laivastot Trafalgarilla ja varmisti Britannialle merten herruuden. Napoleon kruunautti itsensä myös Italian kuninkaaksi 1805 ja veljensä Louis Bonaparten Hollannin kuningaskunnan kuninkaaksi.