mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Convair Metropolitan SAS:n luovuttua Metropolitan-koneistaan vuosien 1975–1976 vaihteessa Finnairin koneiden varaosien saanti vaikeutui entisestään. Varaosia ei saanut enää lainaksi Ruotsista ja Finnairilla oli edelleen käytössään viisi konetta.
Finncomm Airlines Yhtiö lensi vuodesta 1998 saakka syöttöliikennettä Finnairille, jonka kanssa yhtiöllä oli code sharing -sopimus. Finnair oli siirtänyt vähemmän käytettyjä reittejään Finncommille, jolle kerääntyi kotimaan lentovuoroja enemmän kuin millään muulla yhtiöllä Suomessa.
Kalevi Keihänen Vuoden 1973 öljykriisi ja suuret sijoitukset syöksivät Keihäsen vaikeuksiin. Helsingin Osakepankin lopetettua Keihäsen yhtiöiden rahoittamisen Keihäsmatkat teki konkurssihakemuksen toukokuussa 1974 ja myös lentoyhtiö joutui lopettamaan toimintansa, jolloin yli 200 työntekijää menetti työpaikkansa. Konkurssihetkellä Keihäsmatkoilla oli ulkomailla noin 1 800 asiakasta. Keihänen itse syytti valtion omistamaa Finnairia yritystensä kaatumisesta. Finnairin mukaan yhtiö päinvastoin tarjosi Keihäselle laajamittaista yhteistyötä ja olisi ollut jopa valmis maalauttamaan koneitaan Keihäsmatkojen väreihin. Koneiden Finnairilta liisaamisen sijaan Keihänen halusi oman lentoyhtiön, minkä investoinnit lopulta kaatoivat hänet.
Finncomm Airlines Finncomm Airlines ei vastannut Finnairin tekemään tarjouspyyntöön muutamalle reitilleen. Näin ollen Finnair uhkasi siirtyä käyttämään englantilaisen Flyben laivastoa muun muassa reiteillä Helsingistä Tampereelle, Tallinnaan ja Turkuun. Tämä ei kuitenkaan toteutunut.
Finnair Tupakointi kiellettiin useimmilla Finnairin lennoilla keväällä 1997, tosin kotimaan lennoilla ja lyhyillä Pohjoismaiden sisäisillä lennoilla tupakointi kiellettiin jo 1980-luvulla. Viimeisenä savuttomiksi muuttuivat Japanin lennot 28. maaliskuuta 1999.
Harri Sailas Sailaksen asema oli esillä eduskunnan hallituksen kyselytunnilla helmikuussa 2012, jossa Finnairin valtion omistajaohjauksesta vastaava ministeri Heidi Hautala kyseenalaisti Sailaksen toiminnan Finnairin ja Ilmarisen johdossa asiassa, joka koski Mika Vehviläisen asuntokauppaa.
McDonnell Douglas MD-11 Ensilento oli tammikuussa 1990 ja ensimmäinen kone, tunnukseltaan OH-LGA (lempinimeltään Olga), luovutettiin Finnairille 7. joulukuuta 1990. Näin Finnair oli ensimmäinen lentoyhtiö, joka sai MD-11-koneen käyttöönsä.
Tom Källström Ruotsiin muuttaessaan Källström opiskeli Tukholman yliopistossa vuosina 1975-78 ja suoritti ekonomin tutkinnon. Ruotsissa ollessaan hän työsjkenteli paikallisessa mainostoimistossa ja Suomeen palattuaan Finnairin palveluksessa. Vuodesta 2001 hän vastasi Finnairin sähköisestä liiketoiminnasta.
Finnair 30. marraskuuta 2010 alkaneen Finnairin matkustamohenkilökunnan lakon yhteydessä yhtiön toimitusjohtaja Mika Vehviläinen – vedoten lentoliikenteen kilpailutilanteeseen ja kulutasoon – katsoi, että työntekijöiden tulisi tinkiä työehdoistaan tai muuten työtä jouduttaisiin siirtämään halvan työvoiman maihin.
Finncomm Airlines Konfliktille tuli päätös syyskuun 2010 alussa, kun Finnair ilmoitti tehneensä Finncommin kanssa esisopimuksen kaikkien 12 ATR-lentokoneen ja Finncommin lentoliikennettä hoitavan tytäryhtiön omistuksellisista järjestelyistä, jolloin Finnairista tulisi Finncommin vähemmistöomistaja. Kauppahinnan ilmoitettiin olevan vajaat 50 miljoonaa euroa. Tavoitteena oli toteuttaa järjestely vuoden 2011 toisella neljänneksellä. Esisopimuksen myötä Finncomm palasi Turun, Porin, Tampereen, Tallinnan ja Jyväskylän reittien liikennöijäksi. Seinäjoen reitti oli käynnistetty uudelleen jo aiemmin elokuussa Etelä-Pohjanmaan kuntien ja yritysten kanssa tehdyn sopimuksen myötä. Joulukuussa 2010 Finnair kuitenkin kertoi Finncomm-järjestelyiden viivästyvän.
Sud Aviation Caravelle Finnair lensi viimeisen säännöllisen lentonsa Super Caravellella 30. huhtikuuta 1983. Kuitenkin vielä keväällä 1989 ruotsalainen Transwede lensi Finnairin vuoroja ns. wet-leasena kahdella Caravelle 10 B3 -koneella.
Suomen lentokoneteollisuus Finnairin tekniikka laajeni 1960-luvun alkuun mennessä lentokonetehtaan mittoihin, mutta on pääosin lentokoneiden huoltoa. Raskaat huollot ja Finnairin moottorikorjaamo ovat luonteeltaan lähellä esimerkiksi Patria Aviationin sotilaskoneille tekemää ylläpitopalvelua, johon kansainvälisestikin ilmailuteollisuus on yhä enemmän suuntautumassa.
Heidi Hautala Maaliskuussa 2012 Hautala ilmoitti valtion vaativan Finnairin hallituksen niin sanottujen stay-bonuksista salaa päättäneiden jäsenten eroa. Hallitusammattilaisten erottamista pidettiin poikkeuksellisena toimenpiteenä. Ministerinä ollessaan Hautala kertoi olevansa valmis luopumaan valtion Finnairin enemmistöosakkuudesta.
Marlene Dietrich Dietrich kuoli munuaisvaivoihin 90-vuotiaana Pariisissa. Hänet on haudattu Berliiniin Friedenauhun Stubenrauchstrassen hautausmaalle. Berliinin kaupunki osti näyttelijän jäämistöt, joista perustettiin Berliinin Filmimuseon yhteyteen ”Marlene Dietrich Collection Berlin”. Filmimuseossa on myös jatkuva näyttely, jossa esitellään Dietrichin elämää, hänen tavaroitaan ja vaatteitaan. Berliini on nimennyt Berliinin elokuvajuhlien keskeisen tapahtumapaikan, Potsdamer Platzin lähettyvillä olevan aukion Marlene-Dietrich-Platziksi.
Marlene Dietrich Marlene Dietrich meni naimisiin Rudolf Sieberin kanssa vuonna 1924, ja liitto kesti Sieberin kuolemaan vuonna 1976 asti. Heille syntyi yksi lapsi, Maria vuonna 1924 (myöh. Maria Riva). Avioliitto perustui ystävyydelle, ja 1930-luvun jälkeen Sieber ja Dietrich eivät juuri asuneet samalla mantereella. Dietrichillä oli lukuisia kuuluisia mies- ja naisrakastajia.
Marlene Dietrich Dietrichin elämästä kertoo yksityiskohtaisesti ja kaunistelematta Maria Rivan vuonna 1992 kirjoittama kirja "Marlene Dietrich. By Her Daughter".
Marlene Dietrich Marlene Dietrich (oik. Marie Magdalene Sieber o.s. Dietrich von Losch; 27. joulukuuta 1901 Schöneberg (nyk. osa Berliiniä), Saksa – 6. toukokuuta 1992 Pariisi, Ranska) oli saksalais-yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja, jonka tavaramerkki oli matala ja tunnelmallinen ääni.
Marlene Dietrich "Nürnbergin tuomio" (1961) ja pieni cameorooli elokuvassa "Poreilua Pariisissa" (1964) olivat Dietrichin viimeiset kuuluisat elokuvatyöt. 1970-luvun puolivälissä tähti loukkasi lavalla jalkansa ollessaan esiintymässä Australiassa ja vetäytyi julkisuudesta. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi Pariisissa vuonna 1978 kuvattu "Suuri gigolo", jossa Dietrich esiintyi David Bowien kanssa. Vuonna 1984 Dietrich antoi syvällisen henkilöhaastattelun ystävälleen Maximilian Schellille, joka julkaisi haastattelunauhat dokumenttielokuvassaan "Marlene". Elokuva oli Oscar-ehdokkaana, vaikka Dietrich ei ollut sallinut itseään enää kuvattavan sitä varten.
Vera Telenius Telenius kuoli 78-vuotiaana pitkäaikaisen sairauden jälkeen Tampereella vuonna 1991.
Telenius tituleerattiin monesti muun muassa ”Mansen isoäidiksi” ja ”Yön laulajattareksi”, ja häntä verrattiin usein kuuluisiin laulajiin, kuten Zarah Leanderiin, Marlene Dietrichiin ja Edith Piafiin.
Marlene Dietrich Dietrich tunnettiin suorasukaisten ja itsenäisten naisten esittäjänä. Hän pukeutui usein frakkiin ja silinterihattuun, ja seksuaali- ja sukupuoliroolirajojen rikkojana hänen sanottiin olleen aikaansa edellä.
Marlene Dietrich Sodan jälkeen Dietrich harvensi esiintymistään elokuvissa ja keskittyi laulu-uraansa. Hän konsertoi muun muassa Las Vegasissa, Moskovassa ja Israelissa. Saksassa tähteä vastassa oli mielenosoittajia, jotka eivät olleet antaneet anteeksi hänen osallistumistaan liittoutuneiden ponnisteluihin. Kylmän vastaanoton vuoksi Dietrich ei enää palannut Saksaan.
Marlene Dietrich Josef von Sternbergin palatessa Yhdysvaltoihin Dietrich seurasi hieman myöhemmin hänen mukanaan. Kaksikko teki 1930-luvun alkupuoliskolla useita menestyselokuvia, joista tunnetuin on "Marokko" (1930). Kuuluisa kohtaus, jossa Dietrich laulaa valkoisessa frakissa, suutelee yleisössä olevaa naista ja heittää sitten ruusun Gary Cooperille, on peräisin juuri tästä elokuvasta. Dietrich sai elokuvasta uransa ainoan Oscar-ehdokkuuden.
Marlene Dietrich Vaikka Dietrich pysytteli loppuelämänsä ajan pariisilaiseen huoneistoonsa erakoituneena ja vietti 12 viimeistä vuottaan vuoteenomana, hän piti ahkerasti yhteyttä läheisiinsä puhelimella ja kirjeitse. Hän kirjoitti omaelämäkerran nimeltä "Berliinitär".
Josef von Sternberg Sternberg palasi Saksaan 1929 ohjaamaan "Sinistä enkeliä", jonka pääosaa esitti Marlene Dietrich. Dietrichistä tuli elokuvan myötä tähti ja siitä alkoi Sternbergin ja Dietrichin kuusi vuotta ja seitsemän elokuvaa kestänyt yhteistyö.
Marlene Dietrich Adolf Hitler olisi halunnut tehdä Dietrichistä Saksan loistavan tähden, mutta kansallissosialistien kiihkeänä vastustajana tämä kieltäytyi kunniasta ja otti vuonna 1937 Yhdysvaltain kansalaisuuden. Toisen maailmansodan sytyttyä Dietrich lähti viihdytysjoukkoihin liittoutuneiden puolelle. Hän matkasi liittoutuneiden kanssa Saksaan asti ja levytti sodan aikana ehkä tunnetuimman laulunsa "Lili Marleen", josta tuli hitti kummallakin puolella rintamaa. Vuonna 1947 Dietrichistä tuli ensimmäinen nainen, jolle myönnettiin sota-ajan ansioistaan Yhdysvaltain ”Medal of Freedom”.
Lili Marleen Marlene Dietrich levytti teoksen saksaksi ja englanniksi USA:n armeijalle propagandakäyttöön vuonna 1944.
Marlene Dietrich Dietrich aloitti uransa kabareelaulajana Berliinissä 1920-luvulla. Hän ehti näytellä monissa elokuvissa ennen läpimurtoaan Josef von Sternbergin ohjaamassa "Sinisessä enkelissä" (1930). Legendan mukaan Hollywoodiin emigroitunut von Sternberg, joka vieraili Saksassa ohjatakseen "Sinisen enkelin", poimi Dietrichin naispääosaan nähtyään tämän kabareenäyttämöllä. Tosiasiassa Dietrich kuitenkin pyrki rooliin muiden näyttelijöiden joukossa, ja Sternberg joutui tekemään paljon töitä vakuuttaakseen tuotantoyhtiön ja miespääosanäyttelijän, Emil Janningsin, siitä, että Dietrich oli paras ehdokas Lola Lolan rooliin. Elokuvasta tehtiin versio sekä saksaksi että englanniksi ja se nosti Dietrichin suureksi tähdeksi liki yhdessä yössä.
Marlene Dietrich Vuonna 1999 American Film Institute valitsi Dietrichin yhdeksi vuosisadan kymmenestä tärkeimmästä naisnäyttelijästä.
Saha (soitin) Marlene Dietrich soitti usein sahaa esimerkiksi Toisen maailmansodan aikaisilla viihdytyskiertueilla, yhdessä elokuvassa, radiossa, sekä ystävilleen yksityistilaisuuksissa.
Berliinin raunioitten keskellä Elokuvan keskeisiä hahmoja ovat kahviloissa esiintyvä saksalainen laulajatar (Marlene Dietrich), amerikkalainen upseeri ja tarkastusmatkalla oleva amerikkalainen naispuolinen kongressiedustaja.
Villin lännen villikissa Villin lännen villikissa ("Rancho Notorious") on elokuvan alkuvuosien saksalaisen suurmiehen Fritz Langin ohjaama yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1952. Sen pääosia näyttelevät Marlene Dietrich, Arthur Kennedy ja Mel Ferrer.
Sininen enkeli (elokuva) "Sininen nenkeli" on nykyään klassikkoelokuvan asemassa lähinnä siksi, että se aloitti Marlene Dietrichin kansainvälisen uran ja toisaalta siksi, että Lola-Lolan roolin vuoksi Dietrichistä tuli elokuvahistorian ikoni, joka on verrattavissa Charles Chaplinin kulkuriin ja Marilyn Monroeen "Kesäleskessä". Dietrich ja von Sternberg tekivät yhdessä Hollywoodissa saman tien vielä kuusi elokuvaa. Kaikki nämä Dietrichin roolit olivat periaatteessa enemmän tai vähemmän toisintoja Dietrichin roolista "Sinisessä enkelissä" ja vain vahvistivat Dietrichin asemaa myös Hollywood-elokuvan ikonina.
Kabaree Champs-Élysées-kadulla sijaitseva Le Lido perustettiin vuonna 1946. Siellä on esiintynyt useita kuuluisia henkilöitä kuten Édith Piaf, Laurel & Hardy, Shirley MacLaine, Elton John, Marlene Dietrich, Maurice Chevalier ja Noël Coward.
Todistaja (elokuva) Todistaja () on Billy Wilderin ohjaama yhdysvaltalainen oikeussalidraama vuodelta 1957. Se perustuu Agatha Christien novelliin ja näytelmään "Syyttäjän todistaja" (novellikokoelmassa "Kuoleman koira"). Elokuvan pääosissa ovat Tyrone Power, Marlene Dietrich, Charles Laughton ja Elsa Lanchester.
S/S Normandie Lyhyen linjalaivauransa aikana S/S Normandie oli aikansa julkisuuden henkilöiden suosiossa. Sillä matkustivat Marlene Dietrich, Walt Disney, Fred Astaire, Ernest Hemingway, Irving Berlin, James Stewart ja Ranskan presidentti Albert Lebrun.
Marlene Elejarde Marlene Elejarde kuoli liikenneonnettomuudessa vuonna 1989.
Édith Piaf Piafin suurin rakkaus oli keskisarjan nyrkkeilijä Marcel Cerdan, joka kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 1949, kun Cerdan olisi tullut Pariisista New Yorkiin tapaamaan Piafia. Piaf oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen miehensä oli laulaja Jacques Pills, jonka Piaf nai vuonna 1952. Heidän kaasonaan toimi Marlene Dietrich, josta muodostui Piafin läheinen ystävä. Hänen toinen miehensä oli 20 vuotta häntä nuorempi entinen kampaaja, 26-vuotias laulaja-näyttelijä Théo Sarapo. He avioituivat lokakuussa 1962. Piaf oli vuonna 1951 joutunut auto-onnettomuuteen, jossa hän loukkaantui vakavasti murtaen kätensä ja kaksi kylkiluuta. Hän käytti onnettomuuden aiheuttamiin kipuihin morfiinia ja alkoholia, joista hän tuli vakavasti riippuvaiseksi.
Stubenrauchstrassen hautausmaa Stubenrauchstrassen III kaupungin hautausmaa on Berliinin Friedenaun kaupunginosassa sijaitseva hautausmaa. Se tunnetaan taiteilijoiden hautausmaana, jonne on haudattu muun muassa säveltäjä Ferruccio Busoni, näyttelijä Marlene Dietrich ja valokuvaaja Helmut Newton. Hautausmaa perustettiin vuonna 1881 ja sitä on myöhemmin laajennettu.
Cecil Beaton Cecil Walter Hardy Beaton (1904–1980) oli brittiläinen valokuvaaja, elokuvalavastaja ja puvustaja. Hänen tunnetuimpia valokuviaan ovat kuuluisuuksien muotokuvat, joita on kymmenistä henkilöistä, kuten Marlene Dietrichistä, Salvador Dalísta, Mick Jaggerista, Joan Crawfordista, Katharine Hepburnista, Jacqueline Kennedystä ja Marlon Brandosta.
Vaalea Venus Vaalea Venus ("Blonde Venus") on Josef von Sternbergin ohjaama yhdysvaltalainen 
musiikkielokuva vuodelta 1932. Marlene Dietrich esittää siinä saksalaista kabareelaulajaa, jonka kemistimies sairastuu radiumsäteilystä. Rahoittaaksee tämän tarvitsemaa hoitoa laualajatar lyöttäytyy yhteen miljonääri Nick Townsendin (Cary Grant) kanssa.
Ernest Borneman Häneen vaikutti syvästi erityisesti maailmanmusiikki. Kymmenvuotiaana hän kävi maailmannäyttelyssä Pariisissa, jossa hän tapasi kongolaisia muusikoita. Borneman kävi paljon konserteissa ja kuunteli muun muassa Marlene Dietrichiä ja Sidney Bechet’ta. Hänen kaukainen sukulaisensa, etnomusikologi Erich von Hornbostel, sai hänet kiinnostumaan jazzista.
Ritva Oksanen Ensimmäisen teatteriroolinsa Ritva Oksanen teki Jyväskylän Huoneteatterissa vuonna 1957, minkä jälkeen hänet on nähty näyttämöillä ympäri Suomea. Oksasen tulkintoja ovat olleet muun muassa Maria Callas (Mestariluokka), Marlene Dietrich, Medeia ja musiikilliset koosteohjelmat "Korva elämän kyljessä" ja "Ei koske minua - vai koskeeko".
Nico (muusikko) Nicon vaalea kauneus ja ekstrovertti persoonallisuus tekivät hänestä suositun hahmon New Yorkin undergroundpiireissä. Häntä verrattiin suorasukaisen viehätysvoimansa ansiosta Marlene Dietrichiin. Vuonna 1967 hän julkaisi The Velvet Undergroundin kanssa albumin "The Velvet Underground & Nico", josta tuli myöhemmin yksi rockhistorian kuuluisimmista albumeista.
Maailman ympäri 80 päivässä (vuoden 1956 elokuva) Elokuvan pääosissa esiintyvät David Niven Phileas Foggina, Cantinflas Passepartout’na, Shirley MacLaine prinsessa Aoudana ja Robert Newton tarkastaja Fixinä. Pienissä rooleissa elokuvassa esiintyi lukuisia elokuvamaailman kuuluisuuksia, kuten Marlene Dietrich, Buster Keaton ja Frank Sinatra.
Vladislav Mamyshev-Monroe Videoteoksessaan Vladislav Mamyshev-Monroe eläytyy ranskalaisen filmitähden Brigitte Bardot’n rooliin, jossa hän käytti eläinaiheita, koska Bardot on aktiivinen eläinten oikeuksien puolustaja. Hänen roolihahmoihinsa kuuluu useita muitakin 1900- ja 2000-luvun muoti-ikoneja kuten Marlene Dietrich ja Amy Winehouse, mutta sarja jäi kesken hänen kuolemansa vuoksi.
Baskeri Nykypäivänä baskerin käyttö on liitetty erityisesti taiteellisesti suuntautuneisiin ihmisiin, ja niitä on ollut aina 1600-luvulta asti Rembrandtista alkaen, hänen jälkeensä ovat monet muutkin taiteilijat käyttäneet sitä esimerkiksi: Pablo Picasso, Auguste Rodin. Näyttelijöistä ainakin Greta Garbo ja Marlene Dietrich ovat sitä käyttäneet sekä elokuvaohjaajista Ingmar Bergman ja Federico Fellini, myös kirjailija Ernest Hemingway käytti sitä.
Hotel Adlon Ensimmäinen Hotel Adlon rakennettiin vuonna 1907 Karl Friedrich Schinkelin suunnitteleman Palais Redernin paikalle. Hotellin rakennutti Lorenz Adlon, berliiniläinen viinikauppias ja ravintoloitsija. Hotel Adlon oli maailmansotien välisenä aikana Euroopan tunnetuimpia hotelleja. Siellä vieraili lukuisia kuuluisuuksia, kuten Louise Brooks, Charlie Chaplin, Herbert Hoover ja Marlene Dietrich.
Allahin puutarha Allahin puutarha ("The Garden of Allah") on Richard Boleslawskin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1936. Elokuva pohjautuu Robert Hichensin vuonna 1904 julkaistuun romaaniin. Elokuvan pääosaa Domini Enfildeniä näyttelee Marlene Dietrich. Hoidettuaan kuolevaa isäänsä Enfilden lähtee lepäämään Algeriaan, jossa hän tapaa Charles Boyerin näyttelemän Boris Androvskyn ja rakastuu tähän.
Mercedes de Acosta Mercedes de Acosta (1. maaliskuuta 1893 – 9. toukokuuta 1968) oli yhdysvaltalainen kuubalaissyntyinen runoilija, näytelmäkirjailija ja muotisuunnittelija. Hänet kuitenkin tunnetaan parhaiten rakkaussuhteistaan moniin Hollywoodin näyttelijättäriin, muun muassa Marlene Dietrichiin, Greta Garboon, Alla Nazimovaan, Eva Le Gallienneen, Isadora Duncaniin, Katharine Cornelliin, Ona Munsoniin, Adele Astaireen ja Tallulah Bankheadiin
Ray Enright Hänen tunnetuimpia ohjauksiaan ovat muun muassa "Tracked by the Police" (1927), "Takaisin elämään" (1927), "Ne naiset! Ne naiset!" (1934), "Myrsky Karibian merellä" (1936), "Vaunut vierivät yössä" (1941), "Kultaryöstö" (1942) ja "Montana" (1950). Hän ohjasi monia suuria tähtiä, kuten Humphrey Bogartia, Marlene Dietrichia, Myrna Loyta, Errol Flynnia, James Cagneyta ja Henry Fondaa.
Pierre Balmain Pierre Balmain [pjɛʁ balmɛ̃] (18. elokuuta 1914 Saint-Jean-de-Maurienne – 29. kesäkuuta 1982 Pariisi) oli ranskalainen vaatesuunnittelija, joka tunnettiin erityisesti 1960- ja 1970-luvulla monien kuninkaallisten, ruhtinattarien ja näyttelijöiden suosimana, konservatiivisen tyylin muotitaiteilijana. Hänen asiakkaisiinsa kuuluivat Thaimaan kuningatar Sirikit, Belgian Fabiola ja filmitähdet Marlene Dietrich, Katharine Hepburn, Brigitte Bardot ja Sophia Loren.
1930-luku Marlene Dietrich teki läpimurtonsa Josef von Sternbergin ohjaamassa elokuvassa "Sininen enkeli", mutta muutti natsien vastustajana Yhdysvaltoihin 1937. Fritz Lang ohjasi kuuluisan rikoselokuvan "M – kaupunki etsii murhaajaa" vuonna 1931. Leni Riefenstahl ohjasi natsi-Saksan kuuluisimmat propagandistiset dokumenttielokuvat "Tahdon riemuvoitto" (1935) ja "Olympia" (1938). Alkuperäinen klassikkoelokuva "King Kong" julkaistiin vuonna 1933.
Donald Spoto Donald Spoto (s. 28. kesäkuuta 1941) on yhdysvaltalainen teologi, elokuvahistorioitsija ja elämäkertojen kirjoittaja. Hän väitteli Fordham Universityssä 1970 ja on sen jälkeen opettanut useissa yhdysvaltalaisissa yliopistoissa ja elokuva-alan oppilaitoksissa. Spoto on julkaissut elämäkertoja elokuva-alan suurista nimistä, kuten Stanley Kramer, Alfred Hitchcock, Tennessee Williams, Marlene Dietrich, Marilyn Monroe, Laurence Olivier, Elizabeth Taylor, Ingrid Bergman ja James Dean.
Paholainen on nainen Paholainen on nainen ("The Devil Is a Woman") on Josef von Sternbergin ohjaama ja kuvaama romanttinen elokuva vuodelta 1935. Se on sovitettu Pierre Louÿs’n vuonna 1898 julkaistusta romaanista "La Femme et le pantin". Elokuva pohjautuu John Dos Passosin käsikirjoitukseen ja pääroolissa esiintyy Marlene Dietrich. Muissa rooleissa ovat Lionel Atwill, Cesar Romero, Edward Everett Horton sekä Luisa Espinel.
Where Have All the Flowers Gone Marlene Dietrich on laulanut laulun levylle englanniksi, saksaksi nimellä "Sag mir wo die Blumen sind" sekä ranskaksi nimellä "Qui peut dire où vont les fleurs?". Pete Seeger on sanonut, että saksankielinen käännös on hänen mielestään parempi kuin hänen alkuperäinen sanoituksensa. Ranskaksi laulun on levyttänyt myös Dalida nimellä "Que sont devenues les fleurs?". Nana Mouskouri on levyttänyt laulun sekä saksaksi että ranskaksi.
Betty Compson Yksi hänen kunnioitetuimmista elokuvistaan on "The Docks of New York", jonka yhteydessä mainitaan usein sen tummansävyinen atmosfääri sekä loistavat roolisuoritukset, ja vuoden 1930 versiossa elokuvasta "The Spoilers" jossa hän esitti roolia, jota näytteli myöhemmin Marlene Dietrich vuoden 1942 uudelleenfilmatisoinnissa ja jossa Gary Cooper esitti roolia, jonka John Wayne myöhemmin tulkitsi uudelleen samaisessa uudelleenfilmatisoinnissa, oli ehkä ainoa kerta jossa sekä Cooper että hänelle vertoja vetävä Wayne näyttelivät täsmälleen samaa roolia.
Mata Hari Mata Harin elämäntarina on saanut hänen kuolemansa jälkeen myyttiset mittasuhteet. Häntä pidetään edelleen tyyli-ikonina, seksisymbolina ja "femme fatalena". Hänestä on tehty useita kirjoja, elokuvia ja näytelmiä sekä televisiosarja ja Broadway-musikaali 1960-luvulla. Mata Haria ovat elokuvissa esittäneet muiden muassa Greta Garbo, Zsa Zsa Gábor, Marlene Dietrich, Jeanne Moreau ja Sylvia Kristel. Hollannin kansallisbaletin Mata Hari -baletti sai ensi-iltansa vuonna 2016.
Luettelo televisiosarjan Päivien viemää henkilöistä Marlenan vanhempien nimet ovat Martha ja Frank Evans. He asuvat nykyään Denverissä, Coloradon osavaltiossa. Marlenalla oli myös identtinen kaksonen, jonka nimi oli Samantha. Hän kuoli vuonna 1982 traagisesti, kun Salemia vainonnut sarjamurhaaja tappoi hänet. Murhaaja nimettiin Salemin kuristajaksi, koska hän tappoi kaikki uhrinsa kuristamalla.
Willy Rizzo Willy Rizzo (22. lokakuuta 1928 – 25. helmikuuta 2013) oli italialainen valokuvaaja. Rizzo kuvasi etenkin julkisuuden henkilöitä. Hänen kuvattavanaan oli muiden muassa Marilyn Monroe, Winston Churchill, Salvador Dali, Brigitte Bardot, Gene Kelly, Maria Callas, Marlene Dietrich, Jack Nicholson ja Jane Fonda. Rizzon kuvia ilmestyi aikakauslehtien, kuten Paris Matchin and Lifen, kansissa. Rizzo kuvasi myös Nürnbergin oikeudenkäyntiä, jossa tuomittiin toisen maailmansodan sotarikollisia.
Kontra-altto Tunnettuja kontra-alttoja populäärimusiikissa ovat muiden muassa Cher, Annie Lennox, Grace Jones, Cass Elliot, Nancy Sinatra, Brenda Lee, Marlene Dietrich, Astrud Gilberto ja Carly Simon. Musiikkigenre, jossa kontra-altot ovat erityisen arvostettuja, on jazz. Jazzlaulajista esimerkiksi Nina Simone ja Diana Krall ovat kontra-alttoja. Nykyään populäärimusiikissa suositaan korkeampia sopraano- ja mezzosopraanoääniä. Kontra-altto Brenda Lee oli kuitenkin 1960-luvulla Yhdysvalloissa eniten hittejä osakseen saanut naisartisti.
Sininen enkeli (elokuva) Elokuvan alkuperäisen musiikin on säveltänyt Friedrich Hollaender ja sanoitukset tehnyt elokuvan käsikirjoittaja Robert Liebmann. Marlene Dietrichin ääniala oli rajallinen, ja Hollaender joutuikin säveltämään kappaleet vastaamaan Dietrichin laulukykyjä. Samalla syntyi Dietrichille tyypillinen laulutyyli, jota hän käytti pitkään jatkuneella laulajanurallaan. Dietrichin elokuvassa laulamasta kappaleesta ”Ich bin von Kopf bis Fuß auf Liebe eingestellt” / ”Falling in Love Again” tuli ikivihreä ja yksi hänen laulajanuransa tavaramerkkilauluista. Elokuvan laulut ovat:
Josef Dietrich Dachaun sotarikosoikeudenkäynnissä 1945 Dietrich tuomittiin vastuullisena upseerina Malmedyn verilöylystä, jossa Dietrichin alaiset SS-miehet teloittivat joukon yhdysvaltalaisia sotavankeja Ardennien hyökkäyksen aikana. Hän sai 25 vuoden vankeusrangaistuksen, mutta vapautettiin vain kymmenen vuoden jälkeen 1955. Kaksi vuotta myöhemmin saksalainen oikeus tuomitsi hänet lisäksi 19 kuukaudeksi vankilaan osallisuudesta pitkien puukkojen yön teloituksiin. Dietrich kuoli sydänkohtaukseen 1966.
Czesław Niemen Vuonna 1964 Niemen yhtyeineen esiintyi Varsovassa Marlene Dietrichin kunniaksi järjestetyssä konsertissa. Dietrich ihastui Niemenin lauluun ”Czy mnie jeszcze pamiętasz” ja levytti siitä pian itse kirjoittamansa saksankielisen version ”Mutter, hast du mir vergeben?”. Vuonna 1967 Niemen oli eronnut Black & Blue -yhtyeestä ja julkaisi laulun ”Dziwny jest ten świat” ("Maailma on outo"), josta tuli yksi sen ajan suosituimmista kommunistivaltaa kritisoivista protestilauluista Puolassa. Niemen oli maan ensimmäisiä pitkätukkaisia, värikkään ”psykedeelisiä” vaatteita käyttäviä esiintyjiä.
The Dorchester Vuonna 1988 hotelli suljettiin kahdeksi vuodeksi ja siellä tehtiin perusteellinen kunnostus. Hotelli avattiin uudelleen 1990. Monet kuuluisuudet ovat asuneet Dorchesterissä. Heihin kuuluvat esimerkiksi Julie Andrews, Kim Basinger, Warren Beatty, Yul Brynner, Richard Burton, Elizabeth Taylor, Tom Cruise, Judy Garland, Charlton Heston, Nicole Kidman, Arnold Schwarzenegger, Peter Sellers, Michael Jackson, The Beatles, Cecil Beaton, Noël Coward, Marlene Dietrich, Duke Ellington ja W. Somerset Maugham.
Luettelo televisiosarjan Päivien viemää henkilöistä Marlenalla on Bellen lisäksi myös kolme muuta lasta. Marlenan ja Donald "Don" Graigin lapsi syntyi 25.2.1980 ja hänen nimensä oli Donald Jeremiah (D.J.) Craig Jr. Valitettavasti heidän lapsensa kuoli jo saman vuoden aikana. Marlenalla on kaksoset Samantha "Sami" ja Eric Brady yhdessä Roman Bradyn kanssa. Samantha sai nimensä tätinsä Samanthan mukaan ja Eric isoisä-Shawnin veljen mukaan. Samilla ja Lucas Robertsilla on William "Will" Roberts -niminen lapsi sekä myöhemmin Sami synnyttää myös kaksoset, tytön ja pojan. Will asuu äitinsä kanssa kerrostalossa ja Lucas asuu heidän naapurissa. Eric asuu tällä hetkellä Denverissä ja hänellä ei ole omia lapsia.
Blowin’ in the Wind Lukuisat artistit Dylanin lisäksi ovat esittäneet tai levyttäneet kappaleen. Tunnetuimpia heistä ovat muun muassa folk-trio Peter, Paul and Mary, jotka saivat versiostaan Grammy-palkinnon, kantrikitaravirtuoosi Chet Atkins, folk-laulaja Judy Collins, soul-laulaja Sam Cooke, Etta James, Marlene Dietrich, Elvis Presley, Stevie Wonder, John Fogerty, Me First and the Gimme Gimmes ja Dolly Parton. ”Blowin’ in the Wind” soi myös "Forrest Gump" -elokuvassa (Joan Baezin laulamana).
Billy Wilder Wilderin suosikkinäyttelijä oli Jack Lemmon, joka esitti pääosaa seitsemässä hänen elokuvassaan, mukaan lukien "Piukat paikat", "Poikamiesboksi", "Irma la Douce - pikku pariisitar" ja "Avanti!". Sen sijaan tunnetuin hänen näyttelijöistään on epäilemättä Marilyn Monroe, Kesälesken ja Piukkojen paikkojen seksikäs naistähti. Vaikka Wilder ei pitänyt repliikkejään unohtelevasta ja oikukkaasta Monroesta, hän sai tähdestä irti tämä uran kenties parhaat näyttelijänsuoritukset. Wilderin elokuvissa esiintyi komea kaarti aikansa nimekkäimpiä näyttelijöitä, kuten Humphrey Bogart, James Cagney, Marlene Dietrich, Kirk Douglas, Audrey Hepburn, William Holden, Shirley MacLaine ja Walter Matthau.
Ronald Colman Hän aloitti uransa jo 1910-luvun lopulla mykkäelokuvissa ja hän näytteli 1920-luvulla lukuisissa mykkäelokuvissa. Hänen uransa kulta-aikaa oli kuitenkin 1930- ja 1940-luku, jolloin ilmestyivät muun muassa elokuvat "Giljotiinin varjossa" ("A Tale for Two Cities", 1935), "Sininen kuu" ("Lost Horizon", 1937) ja "Kismet" (1944), jossa vastanäyttelijänä oli Marlene Dietrich, sekä "Kaksoiselämää" ("A Double Life", 1947) josta hän sai parhaan miespääosan Oscar-palkinnon. 1950-luvulla hän loi jonkin verran uraa televisiossa. Hän on saanut urastaan kaksi tähteä Hollywood Walk of Famelle, toisen elokuvista ja toisen televisiosta.
Clarice Lispector Clarice Lispector (alk. "Haja Pinhasovna Lispektor", 10. joulukuuta 1920 Tšetšelnik, Podolia, Ukraina – 9. joulukuuta 1977 Rio de Janeiro, Brasilia) oli brasilialainen kirjailija. Hänet tunnetaan kirjallisissa piireissä, mutta ei välttämättä niiden ulkopuolella, sillä häntä on pidetty omaperäisenä ja vaikeana. Hän on Brasiliassa legendaarinen hahmo, jonka mystiikkaa sisältävät tekstit ovat tunnettuja. Hän oli kuuluisa kauneudestaan – Lispectorin yhdysvaltalainen kääntäjä Gregory Rabassa muistelee olleensa "ällikällä lyöty" tavatessaan ihmisen, joka "näytti Marlene Dietrichiltä ja kirjoitti kuin Virginia Woolf" – ja erikoisesta persoonastaan. Nykyisin häntä pidetään João Guimarães Rosan ohella Brasilian 1900-luvun huomattavimpiin kuuluvana prosaistina ja yleisesti merkittävimpiin kuuluvana nykykirjailijana.
Luettelo televisiosarjan Päivien viemää henkilöistä Carolinella on ollut paljon stressiä vuosien aikana. Hänellä oli sydänkohtaus pian sen jälkeen kun Sami palasi Salemiin Coloradosta. Caroline melkein kuoli sairaalassa, kun Vivian yritti tappaa hänet. Caroline jäi henkiin kaikkien Bradyjen iloksi. Bradyille oli todella raskasta, kun heille selvisi, että Marlena oli pettänyt Romania John Blackin kanssa. Asian teki vielä raskaammaksi se, kun heille selvisi, että Belle ei olekaan Romanin tytär. Pitkään aikaan Caroline ei sietänyt Marlenaa ja Johnia. Caroline oli auttamassa Marlenaa ja Johnia, kun Marlena oli Saatanan riivaama.
Luettelo televisiosarjan Päivien viemää henkilöistä Lääkäri, Alex North tuli hoitamaan Marlenaa, joka oli menettänyt muistinsa ja syntymättömän lapsensa kaaduttuaan portaissa.
John Black ei luota Northiin vaan uskoo Northin aivopesevän Marlenaa. Pian selviää, että North on Marlenan laillinen aviomies: Marlena on aiemmin menettänyt muistinsa ja sen vuoksi ei ole muistanut Alexia. Alex huumaa Marlenan ja saa tämän kanssaan uusimaan vihkivalan. John Black taas vainoaa Northia ja yrittää ampua Northin mm. Marlenan ja Alexin uusiessa vihkivalaansa. Valitettavasti Johnilla ei ole todisteita Alexin syyllisyydestä, ja kun kukaan ei kuuntele häntä, ei hänellä ole mahdollisuutta auttaa Marlenaa Alexin koukusta.
Lopulta, Alexin kaapattua Marlenan "häämatkalle" Morganin saarelle, John jäljittää heidät ja saa kuin saakin Marlenan pelastettua Northin kynsistä: Alex North putoaa kalliolta Johnin tönäisemänä ja kuolee, ja Marlena vapautuu hänen vallastaan.
Robert Dietrich Hän kuoli 25-vuotiaana 7. syyskuuta 2011 Lokomotiv Jaroslavlin ottelumatkalla Minskiin tapahtuneessa lentoturmassa.
Irving Penn Penn valokuvasi Voguelle vuosien mittaan 150 kantta. Yhtenä ensimmäisistä valokuvaajista hän käytti aiheen taustana pelkkää valkoista tai harmaata taustakangasta, mutta osasi soveltaa yksinkertaisuutta paremmin kuin muut valokuvaajat. Penn laajensi yksinkertaista studiotaan ja rakensi sinne pystysuoria kulmikkaita taustoja, joista syntyi jyrkkärajainen terävä nurkka. Kun Penn sijoitti aiheen siihen ahtaaseen, perinteisestä poikkeavaan tilaan, muotokuviin syntyi aivan uudenlaista dramatiikkaan, kun katsojan huomio kiinnittyi henkilöön ja tämän ilmeisiin. Monissa kuvissa aiheet ovat ikään kuin kiilautuneet nurkkaan. Tällä tekniikalla kuvattuja henkilöitä ovat muun muassa Martha Graham, Marcel Duchamp, Pablo Picasso, Georgia O'Keeffe, W. H. Auden, Igor Stravinsky ja Marlene Dietrich.
Pariisi–Madrid-autokilpailu E.T. Stead (Phil Stead) menetti massiivisen De Dietrichinsä hallinnan Saint-Pierre-du-Palais'n tienoilla ohittaessaan hitaampaa autoa, ja Stead luokkaantui vakavasti. Hänen henkensä pelasti kanssakilpalija Madame Camille du Gast. Kolmas, Loraine Barrow'n kuljettama De Dietrich, törmäsi puuhun ja syttyi tuleen. Kuljettaja loukkaantui vakavasti, mutta hänen mekaanikkonsa kuoli. Barrow oli tiettävästi ollut sairaana ennen kilpailua ja hänen oli ajettava vajaakuntoisena, koska säännöt kielsivät kuljettajan vaihtamisen.
Lawrence Eagleburger Eagleburger oli uskonnoltaan luterilainen. Häneltä jäi kolme poikaa, joiden kaikkien nimi on Lawrence Eagleburger; vain toinen etunimi on heillä erilainen. Hänen puolisonsa Marlene Ann Heinemann kuoli vuonna 2010.
Marlene Suomessa nimi Marlene on annettu vuoden 2009 loppuun mennessä noin 1100 henkilölle. Marlenen nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 15. elokuuta.
Israel Kamakawiwoʻole Israel kuoli veljensä ja monen muun perheenjäsenensä tapaan ylipainon aiheuttamiin terveyshaittoihin 26. kesäkuuta 1997. Häneltä jäi vaimo Marlene Ku'upua Ah Lo Kamakawiwo'ole ja tytär Ku'upua Ah Lo Kamakawiwo'ole.
Josef Dietrich Josef Dietrich syntyi Hawangenissa lähellä Memmingeniä, joka kuuluu Schwabenin hallintopiiriin Baijerissa. Hänen isänsä Palagius Dietrich toimi työnjohtajana tehtaalla. Josef Dietrich itse astui työelämään leipurin apupoikana, joidenkin tietojen mukaan teurastajan oppilaana , Dietrich värväytyi armeijaan 1911 ja hän palveli lyhyesti Augsburgiin sijoitetussa 4. kenttätykistörykmentissä, kunnes putosi hevosen selästä loukaten itsensä.
Lemmen viemää Sarjan kahdeksannella tuotantokaudella (jaksot 1601–1814) sarjan pääparina ovat Konstantin Riedmuller ja Marlene Schweitzer. Aluksi Konstantin rakastuu Marlenen äitiin Nataschaan. Lopulta Konstantin tajuaa kuitenkin rakastavansa Marlenea ja he menevät naimisiin ja muuttavat Firenzeen.
Josef Dietrich Dietrich liittyi natsipuolueeseen jo varhaisessa vaiheessa ja pääsi nopeasti Adolf Hitlerin suosioon. Vuonna 1928 hänestä tehtiin Hitlerin henkivartion päällikkö. Hitler piti Dietrichistä ja jo vuonna 1931 hänet ylennettiin "SS-Gruppenführeriksi", SS:n kenraaliluutnantiksi. Natsien valtaannousun jälkeen Dietrich yleni kenraalieverstiksi ja Leibstandarte-SS Adolf Hitlerin komentajaksi. Pitkien puukkojen yönä Dietrichillä oli merkittävä rooli Hitlerin antamien teloitusmääräyksien toteuttajana.
Bruce Willis Bruce Willis syntyi sotilastukikohdassa Saksassa nelilapsisen perheen esikoisena. Hänen äitinsä Marlene Willis on saksalainen ja isänsä David Willis yhdysvaltalainen. Hänellä on sisar Flo ja veli David, joka on tuottanut useita Willisin elokuvia. Willisin toinen veli Robert kuoli haimasyöpään vuonna 2001.
Universal Studios Vuonna 1936 Laemmlet menettivät omistuksensa yhtiössä. J. Cheever Cowdin otti yhtiön omistukseensa. Hänen johdollaan tehtiin sopimukset William Wylerin ja Margareth Sullavanin kanssa. Laulaja Deanna Durbin solmi sopimuksen elokuvasta Three Smart Girls, 1936, Joe Pasternakin ohjauksessa. Elokuva oli ainoa suuren budjetin omaava tuotanto 1930-luvun lopulla. Komediaparin Abbott ja Costellon kanssa tehtiin sopimukset. Mae West, W. C. Fields ja Marlene Dietrich vierailivat studiolla. Universal juoni tuotantosopimuksen tuottaja Walter Wangerin ja ohjaaja Fritz Langin kanssa. Vuonna 1945 brittiläinen elokuvatuottaja J. Arthur Rank otti yhtiön hallintaansa, mutta menetti kiinnostuksensa ja myi osuutensa pois 1952. Vuonna 1950 James Stewart teki sopimuksen yhtiön kanssa. 1950-luvun lopulla elokuvateollisuus joutui vaikeuksiin television suosion kasvun vuoksi.
Cary Grant Hän aloitti elokuvauransa 1930-luvun alkupuolella ja hänestä tuli nopeasti yksi Hollywoodin kirkkaimmista miestähdistä. Yksi hänen ensimmäisistä elokuvarooleistaan oli "Vaalea Venus" (Blonde Venus, 1932) jossa hänen vastanäyttelijänään oli Marlene Dietrich. Seuraavana vuonna hän näytteli Mae Westin kanssa elokuvissa "Vaarallinen kaunotar" (She Done Him Wrong, 1933) ja "En ole enkeli" (I’m No Angel, 1933). Hän näytteli Jean Harlowin kanssa elokuvassa "Lentäjän viimeinen urotyö" (Suzy, 1936). Katharine Hepburnin kanssa hän tähditti peräti neljää elokuvaa; "Veikeä kulkuri" (Sylvia Scarlett, 1935), "Hätä ei lue lakia" (Bringing Up Baby, 1938), "Vakka kantensa valitsee" (Holiday, 1938) ja "Skandaalihäät" (The Philadelphia Story, 1940). Näistä elokuvista kolme oli George Cukorin ohjaamia. Elokuvassa "Vain enkeleillä on siivet" (Only Angels Have Wings, 1939) hänen vastanäyttelijänään oli ensimmäisessä merkittävässä roolissaan Rita Hayworth.
Lorraine-Dietrich Lorraine-Dietrich oli vuosina 1908-1934 valmistettu ranskalainen automerkki. Automerkin edeltäjä oli vuosina 1897-1908 valmistettu De Dietrich -merkkinen auto. Aiemmin rautatievaunuja valmistanut De Dietrich alkoi 1897 valmistaa autoja Ranskan Lunévillessä.
De Dietrich (Lunéville) De Dietrich -automerkin juuret juontavat Saksan ja Ranskan rajamaiden kiistanalaisella Elsass-Lothringenin, ranskaksi "Alsace-Lorraine", yli 300 vuotta vaikuttaneen De Dietrich -suvun teollisuustoimintaan. Vuonna 1896 yhtiön silloinen johtaja, paroni Adrien de Turckheim päätti laajentaa yhtiön tuotantoa rautatiekaluston valmistuksesta maantieajoneuvojen tuotantoon, hankkimalla Amédée Bolléen valmistuslisenssin. "De Dietrich" -nimisten autojen valmistus Lorrainen Lunévillessa aloitettiin vuonna 1897. Aluksi tuotevalikoima oli samanlainen De Dietrichin Niederbronnissa (Niederbronn-les-Bains (saksaksi: Bad Niederbronn)) sijainneen tehtaan kanssa. Niederbronn sijaitsi tuolloin Saksan puolella rajaa. Ajoneuvojen valmistus De Dietrich -nimellä päättyi vuonna 1905 ja niiden valmistusta Lorraine-Dietrich-nimisinä jatkoi "Société Lorraine des Anciens Établissements De Dietrich et Cie" -niminen yhtiö.
Marlene Lawston Marlene Lawston (s. 1. tammikuuta 1998) on yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä. Hän on näytellyt elokuvassa "Flightplan" (2005), jossa hän esitti Julia Prattia ja hän on ollut myös elokuvassa "Dan in Real Life" (2007), jossa hän esitti Lilly Burnsia. Hän on näytellyt myös televisiosarjassa "Kova laki" vuonna 2006. Marlene esitti sarjassa Julie Grantia.
Wilfried Dietrich Dietrich osallistui kaikkiin viisiin kesäolympialaisiin vuosien 1956–1972 välillä. Hän voitti kaksi olympiamitalia vapaapainista ja kolme kreikkalais-roomalaisesta painista. Ainoan kultamitalinsa hän voitti vapaapainissa yli 87 kilogramman painoluokassa Roomassa 1960. Dietrich poistui olympiakisoista vain kerran ilman mitalia, kun hän sijoittui 38-vuotiaana muun muassa suomalaista Raimo Karlssonia vastaan painittuaan Münchenissä 1972 kr-tyylillä neljänneksi ja vapaapainissa viidenneksi. Eri painityylit eriteltyinä Dietrich osallistui olympiatasolla ennätyksellisiin kahdeksaan painiturnaukseen. MM-kilpailuista Dietrich voitti vapaapainissa kolme ja kr-tyylillä kaksi mitalia. Ainoan maailmanmestaruutensa hän voitti Jokohamassa 1961. EM-kilpailuista Dietrich voitti vain yhden mitalin, kultaisen, vuonna 1967, mihin vaikutti se, että EM-kilpailuja ei järjestetty hänen aikanaan kuin vasta vuodesta 1966 alkaen.
Marlene Marlene on alkujaan saksalainen naisen etunimi. Se on syntynyt lyhentymänä yhdistelmänimestä Maria Magdalena.
Painajaiskuja Eräänä iltana Stan antaa Petelle vahingossa väärän pullon; iäkäs Pete kuolee juotuaan metanoli- eikä pontikkapullosta. Pelastaakseen liiketoimintansa Zeena joutuu kertoa ja opettaa Stanille liikesalaisuutensa, jotta hän voisi työskennellä hänen avustajanaan. Kun Stanin ja tivolityöntekijä Mollyn (Coleen Gray) romanssi paljastuu, heidät pakotetaan avioitumaan. Kun Stan ei ole enää tervetullut tivoliin, hän tajuaa sen oikeastaan olevan hänelle tilaisuus tulla kuuluisaksi; hänellähän on mielessään madame Zeenan liikesalaisuus. Stan ja Molly lähtevät tivolista kohti suurempia lavoja ja kirkkaampia valoja, mutta avioparin tulevaisuus ei olekaan niin kirkas kuin kuvittelisi...
Romantiikka- ja seikkailuelokuvistaan tunnettu Tyrone Power halusi laajentaa uramahdollisuuksiaan ja osti alkuperäisen romaanin elokuvaoikeudet syyskuun lopussa 1946 50 000 dollarilla. Elokuvan rooleihin harkittiin muun muassa Anne Baxteria, Celeste Holmia, June Allysonia, Marlene Dietrichia, Luise Raineria ja Constance Bennettia. Ohjaajiksi harkittiin muun muassa William Keighley’tä ja Lloyd Baconia.
Laura (vuoden 1944 elokuva) McPherson on ilahtunut, että Laura on niin ihastuttava kuin mitä hän oli kuvitellut. Hän epäilee, että Lydecker on myös rakastunut Lauraan ja tappoi Redfernin erehdyksessä. McPherson varoittaa Lauraa, ettei hän saa päästää ketään asuntoonsa sen jälkeen, kun hän on lähtenyt. Lydecker pääsee kuitenkin sisälle ja on juuri tappamassa Lauraa, kun McPherson palaa ja ampuu hänet. Lydeckerin viimeiset sanat ovat: ”Hyvästi, Laura. Hyvästi, rakkaani.”
Otto Preminger oli etsimässä näytelmää ohjattavaksi, kun hän kuuli ensimmäisen kerran Casparyn tarinasta. Casparyn agentti tarjosi hänelle ensimmäistä versiota näytelmästä "Ring Twice for Laura". Preminger piti yläluokkaisesta tapahtumaympäristöstä ja epätavallisesta loppukäänteestä, mutta oli sitä mieltä, että se kaipasi perusteellista muokkausta. Hän tarjosi apuaan kirjailijalle. Hän ja Caspary olivat kuitenkin eri mieltä siitä, mihin suuntaan tarinaa pitäisi kehittää, ja Caspary päätti muokata sitä kirjailija George Sklarin kanssa. Marlene Dietrich oli kiinnostunut esittämään pääosaa, mutta siitä huolimatta Caspary ei pystynyt löytämään tuottajaa, joka olisi ollut halukas rahoittamaa näytelmäkiertueen tai Broadway-esityksen. Casparyn piti hylätä projekti.
Luettelo televisiosarjan Päivien viemää henkilöistä Salemin sarjamurhaajan aikana John sai tietää Marlenan olvan syyllinen, vaikkei sitä itse lopulta uskonutkaan. Hän lähti etsimään Salemin sarjamurhaajan "uhreja" yhdessä Bo Bradyn kanssa. Hän onnistuu pääsemään saaressa vaikka hyökyaalto vei Marlenan mukaansa. Salemissa hän kuulee, että Belle on menossa naimisiin Philipin kanssa ja hyväksyy tämän. Hän ikävöi rakastettuaan Marlenaa, jonka luullaan kuolleen merellä olleesta hyökyaallosta. Oikeasti Marlena oli Roman Bradyn kanssa vankina Tony Dimeran saarella. Kun Marlena ja Roman pääsevät pakoon, käy ilmi että Marlena on raskaana Romanille. Romanin ja Johnin välit viilenevät. Marlena kaatuu rappusissa ja kokee muistinmenetyksen. Apuun pyydetään Alex North, johon John ei luota.North valehteli Marlenalle, että Johnin ja Katen suhde jatkui yhä. Kun Marlena oli menossa naimisiin Alexin kanssa, John tunkeutui kirkkoon ja ampui Alexia.Koska Alexia syytettiin tämän ex-kihlatun Loisin pahoinpitelystä, hän ja Marlena pakenivat Salemista. Alexin menneisyys onneksi paljastui Marlenalle ja John onnistui pelastamaan rakkaansa.
Martha Marcy May Marlene Martha Marcy May Marlene on vuonna 2011 valmistunut yhdysvaltalainen jännitysdraamaelokuva, jonka on ohjannut Sean Durkin. Sen pääosia esittävät Elizabeth Olsen, John Hawkes, Sarah Paulson ja Hugh Dancy. Elokuva oli sekä Durkinin että Olsenin debyyttielokuva. "Martha Marcy May Marlene" kertoo Olsenin esittämästä nuoresta naisesta, joka kärsii harhanäyistä ja vainoharhaisuudesta paettuaan hyväksikäyttävää kulttia sisarensa luo.
Martha Marcy May Marlene "Martha Marcy May Marlene" oli arvostelumenestys. Rotten Tomatoes -sivustolla 90 prosenttia kriitikoista on antanut elokuvalle hyvän arvostelun, ja sen keskimääräinen arvosana on 7,8/10. Sivuston elokuvalle antaman yhteenvedon mukaan ”Elizabeth Olsenin lumoavan debyyttisuorituksen johdattama "Martha Marcy May Marlene" on omaperäinen ja unohtumaton psykologinen draama”. Metacritic-sivustolla elokuvan arvosana on 76/100.
Lorraine-Dietrich 1920-luvun taitteessa Lorraine-Dietrich alkoi varustaa valmistamiaan autoja kansiventtiilimoottorilla, jossa oli kuusi sylinteriä. Tärkein Lorraine-Dietrich-auto oli 1923 esitelty B3-6 -malli.
Luettelo televisiosarjan Päivien viemää henkilöistä Vuonna 2007 paljastui vihdoin ja viimein,että Andre oli esittänyt Tonya 20 vuotta ja oikea Tony oli saarella vankina,joka ei ole läheskään yhtä paha kuin Andre.Tony palasi Annan,Marlenan ja Johnin kanssa Salemiin ja oli hyvin katkera kuolemansairaalle isäpuolelleen Stefanolle. Andre kuoli myöhemmin kun hän hyppäsi Salemin poliisiaseman katolta ja katkaisi hengityslaitteensa sairaalassa.
Fritz Dietrich Sodan jälkeen Dietrich asetettiin syytteeseen sotarikoksista, mutta ei Liepājan surmista, vaan seitsemän yhdysvaltalaisen sotavangin ampumisesta. Oikeusprosessi, jossa Dietrich tuomittiin, oli osa Dachaun oikeudenkäyntejä. Hänet hirtettiin Landsbergin vankilassa 1948.
Marlene Schmotz Marlene Schmotz (s. 6. maaliskuuta 1994) on saksalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Ski Club Leitzachtalia.
The Last of Us Keväällä kaksikko saapuu Salt Lake Cityyn. He matkaavat tunnelin läpi, mutta joutuvat virran pyörteeseen ja miltei hukkuvat. Tulikärpäsjoukko kuitenkin ottaa heidät kiinni. Joel herää sairaalasta, missä Marlene odottaa häntä. Marlene kertoo Ellien olevan valmiina leikkaukseen, missä Tulikärpäset aikovat poistaa hänen aivonsa tutkiakseen hänen immuniteettiaan. Joel vastustaa leikkausta ja tappaa suuren osan sairaalan sotilaista. Hän löytää Ellien tajuttomana leikkauspöydältä ja vie tämän sairaalan parkkipaikalle, missä Marlene yrittää estää häntä. Joel ampuu Marlenen ja valehtelee Ellielle kotimatkalla, että Tulikärpäset ovat lakanneet etsimästä lääkettä tartunnalle. Peli päättyy kaksikon pysähtyessä lähelle Tommyn asuinpaikkaa, missä Ellie komentaa Joelin vannomaan, että kaikki, mitä hän kertoi Tulikärpäsistä oli totta. Joel valehtelee ja vastaa myöntävästi, mihin Ellie toteaa: ”Okei”.
Ayahuasca Rios, Marlene Dobkin de (2009): The Psychedelic Journey of Marlene Dobkin de Rios. Rochester: Park Street Press.
Miika Dietrich Miika Christian Dietrich (6. lokakuuta 1990 Turku) on suomalainen kilpameloja. Hän kilpailee pääasiassa 500 ja 1 000 metrin ratamelontamatkoilla luokissa K-1 ja K-2. Dietrich edustaa Saaristomeren Melojia ja häntä valmentaa Jussi Paatonen.
AFI:n 100-vuotissarjan 25 suurinta mies- ja naiselokuvatähteä Vuonna 2018 viidestäkymmenestä listatusta vain kolme legendaa on vielä elossa: kaksi miestä (Sidney Poitier ja Kirk Douglas) ja yksi nainen (Sophia Loren). Listan julkaisemisen aikaan vuonna 1999 vielä kaksi miestä (Marlon Brando ja Gregory Peck) ja neljä naista (Shirley Temple, Katharine Hepburn, Elizabeth Taylor ja Lauren Bacall ) olivat myös vielä elossa. Mieslegendoissa 21 näyttelijää olivat syntyneet Yhdysvalloissa, kolme miestä (Cary Grant, Charlie Chaplin ja Laurence Olivier) olivat syntyneet Isossa-Britanniassa ja yksi Romaniassa (Edward G. Robinson). Naislegendojen listassa oli monipuolisempaa: 16 näyttelijää oli syntynyt Yhdysvalloissa, yksi Belgiassa (Audrey Hepburn), kaksi Ruotsissa (Ingrid Bergman ja Greta Garbo), yksi Isossa-Britanniassa (Elizabeth Taylor), yksi Saksassa (Marlene Dietrich), yksi Ranskassa (Claudette Colbert), yksi Brittiläisessä Intiassa (Vivien Leigh), yksi Italiassa (Sophia Loren) ja yksi Kanadassa (Mary Pickford).
Physical Graffiti Albumin kannen suunnittelivat Mike Doud ja Peter Corriston. Siinä on kuvattuna New Yorkin 96 & 98 St. Mark’s Placella sijaitsevan kivitalon julkisivu. Ikkunoissa olevien luukkujen takaa paljastuvat muun muassa Neil Armstrong, Jerry Lee Lewis, Marlene Dietrich, King Kong, Britannian kuningatar, yhtyeen manageri Peter Grant, Elizabeth Taylorin näyttelemä Kleopatra, Neitsyt Maria ja yhtyeen jäsenet naisiksi pukeutuneina. Etukannessa talo on kuvattuna päiväsaikaan, takakannessa puolestaan illalla. Alkuperäisen kannen ikkunat olivat leikatut, minkä lisäksi mukana tuli erilaisia irrallisia kortteja, mikä mahdollisti ikkunoiden täyttämisen erilaisilla variaatioilla. Kannen idea oli lainattu José Felicianon vuonna 1973 julkaistusta albumista "Compartments", jonka kannessa on lähes samanlainen julkisivu ikkunoissa näkyvine asukkaineen ja jossa oli myös irrallinen kortti ja ”salataskuja”. "Physical Graffitin" kansi oli kurkistusluukkuineen myös hyvin samantapainen kuin vuonna 1970 julkaistun "Led Zeppelin III" -albumin yksityiskohtainen kansitaide.Wall 2008, s.377.
Sybil Thorndike 1950-luvulla Thorndike oli aktiivisimmillaan elokuvauransa aikana. 50-luvun alussa hän näytteli ensimmäistä kertaa Hollywood-elokuvassa sekä ensimmäistä kertaa televisiossa vuonna 1954. Hollywood-debyytti tuli Alfred Hitchcockin ohjaamasta trilleristä "Esirippu laskee" (1950), jossa näytteli Marlene Dietrich pääroolissa. Samana vuonna hän teki brittiläisen elokuvan "Lumottu veri". Thorndike näytteli Kuningatar Viktoriaa elokuvassa "Suurempi kuin rakkaus" (1953). Vuonna 1957 Thorndike teki ehkä tunnetuimman elokuvasuorituksensa sivuroolissa romanttisessa komediassa "Prinssi ja revyytyttö", jonka ohjasi Laurence Olivier. "Prinssi ja revyytytön" pääosissa olivat Marilyn Monroe ja Olivier itse. Hän voitti roolisuorituksestaan National Board of Review Awardin parhaasta naissivuosasta. Vuonna 1959 ilmestyi James Cagneyn kanssa tehty draama "Purista paholaisen kättä". Televisio-debyytin Thorndike teki televisiosarjassa "Douglas Fairbanks, Jr., Presents", jossa hän näytteli kahdessa jaksossa "The Heirloom" ja "Mr. Sampson". Hän teki vierailun myös "BBC Sunday-Night Theatre" -sarjassa jaksoon "Waters of the Moon".
Dietrich Mateschitz Dietrich Mateschitz (s. 20. toukokuuta 1944) on itävaltalainen liikemies. Mateschitz on tullut tunnetuksi Red Bull -energiajuoman kehittäjänä (alkuperäinen kehittäjä thaimaalainen Chaleo Yoovidhya, jolta Dietrich sai reseptin ja jonka kanssa hän jalosti sitä eteenpäin. Hän omistaa 49 prosenttia yhtiön osakkeista.
Lorraine-Dietrich Lorraine-Dietrich osallistui moniin autokilpailuihin. Vuosina 1924-1926 Le Mansin 24 tunnin ajossa Lorraine-Dietrich B3-6 Sport menestyi erinomaisesti. Lujan alustansa ja etujarrujensa ansiosta B3-6-malli oli Bentley 3.0 -loistoauton kilpailija.