mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Meriuposkuoriainen Meriuposkuoriainen elää vedessä matalissa merenlahdissa murtovesialueella. Lajin esiintymiä löytyy Suomesta Itämeren piiristä Uudeltamaan rannikolta Perämeren rannikolle asti. Yksi elinvoimaisimmista esiintymistä löytyy Espoonlahden pohjukasta. Espoonlahden meriuposkuoriaisesiintymien alue on rajatusti Natura-suojeltu. Mikäli rakentamista ulotetaan laajalti alueiden piiriin, voi uhanalainen laji olla vaarassa. Vastaavia meriuposkuoriaisesiintymiä on Kiinassa.
Epping Forest Epping Forest on erittäin vanhana ja lähellä kaupunkiasutusta sijaitsevana metsänä ekologisesti ja tieteellisesti tärkeä, ja metsä onkin laajalti suojeltu. Alueen puusto koostuu muun muassa tammista, pyökeistä ja valkopyökeistä. Metsän alueelta on myös löydetty kahdesta paikkaa rautakauden aikaisia asutuksia.
Meritatar Meritatar ("Polygonum oxyspermum") on Itämeren hiekkarantojen yksivuotinen kasvi. Suomessa meritatar on hyvin uhanalainen ja erityisesti suojeltu laji, joka on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Tiukasti suojeltu alue Tiukasti suojeltujen alueiden ensisijaisena päämääränä on suojella ekosysteemiä, joka on lajistoltaan tai monimuotoisuudeltaan poikkeuksellinen alueellisesti, kansallisesti tai maailmanlaajuisesti. Lisäksi tiukasti suojeltujen alueiden tavoitteena on säilyttää malliesimerkkjä luonnonympäristöstä tieteellistä tutkimusta varten tai toisaalta säiltytää luonon kulttuuriarvoa.
Väinämeri Merialue on meriluontonsa puolesta ainutlaatuisen arvokas, ja se on suojeltu Itämeren ensimmäisenä erityisenä mertensuojelualueena. Se on melkein luonnontilainen. Suomen ympäristöministeriö on vuosina 1997–1999 kartoittanut Väinämeren vedenalaiset biotoopit ja kalojen tärkeimmät kutualueet.
Itämeri Vaikka Itämeren lajisto onkin niukkaa, niin ekosysteemi on rikas: eliöyksilöitä on paljon ja eloperäistä ainetta on runsaasti.
Pispala Pispalan rakennuskanta on ollut suuren muutoksen kohteena 1970-luvulta lähtien. Ainutkertaisten maisemallisten ominaisuuksien vuoksi kohonneet tonttien hinnat ovat tuoneet alueelle runsaasti uusia, suuria omakotitaloja, joiden tieltä vaatimattomin pispalalaisrakentaminen on usein saanut väistyä. Kaikeksi onneksi alueen rakennuksia on myös vaalien kunnostettu. Kaupunginosan sosiaalinen rakenne on kuitenkin vähitellen muuttunut, kun usean perheen vuokrakerrostaloja on suurelta osin saneerattu yhden tai kahden perheen omakotitaloiksi. Pispalan ainutlaatuista miljöötä tai rakennuskantaa ei ole vielä suojeltu kaavalla, mutta alueen vanhentuneen asemakaavan päivittäminen on käynnistetty kesällä 2007.
Vihorlatin suojeltu maisema-alue Vihorlatin suojeltu maisema-alue on suojelualue Slovakian itäosassa Karpaatteihin kuuluvassa Vihorlat-vuoristossa. Se sijaitsee Humennén, Sobrancen ja Sninan piirien alueella.
Vihorlatin suojeltu maisema-alue Vihorlatin suojeltu maisema-alue on osa Unesco maailmanperintöluettelon kohdetta Karpaattien pyökkimetsät.
Kuusistonlahti Alue kuuluu osittain luonnonsuojelualueeseen. Fiskarinsuntin-Torpansuntin alue kuuluu lintuvesien suojeluohjelmaan ja seutukaavan luonnonsuojelualueeseen. Läheinen Piikkiönlahti on seutukaavassa rajattu ohjeellisesti linnustonsuojelualueeksi. Alue on suojeltu lintudirektiivin perusteella. Lisäksi 74 hehtarin alue kuuluu lintuvesien suojeluohjelmaan ja on suojeltu luonnonsuojelualueena.
Porin triviaalikoulun nuottikirjat Nuottikirjojen musiikki on 1500-luvun loppupuolelta 1600-luvun puoliväliin sijoittuvaa Itämeren alueen protestanttisten koulujen ohjelmistoa . Nuottikirjoissa onkin monia samoja kappaleita kuin Piae Cantiones -kokoelmassa, esimerkiksi "Cedit hiems eminus", "Jucundare jugiter" ja "Gaudete, gaudete Christus est natus".
Mehmed Paša Sokolovićin silta Silta on Bosnia-Hertsegovinan valtion omistuksessa, ja suojeltu alue käsittää sillan, sille johtavan rampin ja ranta-aluetta joen molemmin puolin noin sadan metrin matkalta. Puskurivyöhyke laajentaa suojeltua aluetta kummallakin rannalla. Vasemmalla rannalla se käsittää melko suuren alueen rantakukkulaa ja levittää aluetta sekä ylä- että alajuoksun suuntaan. Puskurivyöhykkeellä on myös yksityisessä omistuksessa olevia alueita.
Korouoma Korouoman alueesta on vuonna 1996 suojeltu 26 neliökilometrin laajuinen osa vanhojen metsien suojelualueena. Korouoman lehdot on suojeltu lehtojensuojeluohjelmassa, ja sen kanssa osittain päällekkäinen Korouoma-Jaakonkangas alue kuuluu Natura-ohjelmaan.
Ertebøllen kulttuuri Tutkijat eivät vielä tiedä, onko Ertebøllen väestö saanut vaikutteensa keramiikan valmistukseen etelässä eläviltä nauhakeraamisilta maanviljelijöiltä vai ovatko vaikutteet tulleet idästä metsästäjä-kalastajilta Itämeren eteläosista. Jo 5300−4900 eaa. on Ertebøllen alueella asustanut pieniä nauhakeraamisia viljely-yhteisöjä, noin 4 900−4 700 eaa. tämän vaiheen seuraajia () ja noin 4 800−4 500 eaa. Rössenin kulttuurin viljelijöitä. Keramiikan valmistus ja käyttö on voitu oppia myös Itämeren etelärannikolta, jonne on Venäjän kautta levinnyt metsästäjien käyttämä keraaminen traditio. Eräät astioiden ulkonäköön ja koristeluun liittyvät seikat puoltavat jälkimmäistä ajatusta.
Itämeren valtioiden neuvosto Itämeren valtioiden neuvosto (engl. "Council of the Baltic Sea States") on on Itämeren alueen maiden hallitustenvälinen yhteistyöjärjestö. CBSS perustettiin vuonna 1992 edistämään demokraattista ja taloudellista kehitystä Itämeren alueella.
Itämeri Suojelusopimusta muokattiin 1992, jolloin sitä laajennettiin käsittämään Itämeren koko valuma-alue. Vuonna 2003 komissio antoi uuden julistuksen Itämeren rehevöitymisen vähentämiseksi ja meriluonnon suojelun tehostamiseksi, muun muassa perustamalla kattava ja riittävä suojelualueverkosto. Komission perustehtäviin kuuluu Itämeren valtioiden yhteistyön kehittäminen ja kansainvälisten sopimusten sekä EU:n lainsäädännön täytäntöönpanon edistäminen. EU hyväksyi 2009 Itämeren alueen strategian, jonka tavoitteisiin kuuluu puhdas Itämeri.
Tarraco Tarracon arkeologinen alue on suojeltu usean Espanjan lain alaisuudessa, ja monet alueen yksittäisistä monumenteista on suojeltu vielä erikseen. Unescon maailmanperintöluetteloon Tarraco liitettiin vuonna 2000. Icomosin mukaan Tarraco voitiin listata maailmanperintöluetteloon, koska se oli tärkeä roomalaisen kaupunkisuunnittelun kannalta, se oli esimerkki muille roomalaisille provinssin pääkaupungeille ja se myös todistaa Välimeren alueen tietystä kehitysvaiheesta.
Tapiolanjärvi Järven rantaviiva on 1,3 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin metsikköä, rannat ovat kuitenkin pehmeitä. Järvi on matalana rehevöitynyt ja ruohottunut. Tällaisena se on mainio lintujärvi, joka onkin suojeltu.
Huhkojärvi Järven eteläpään rannat ovat mukana Natura 2000-rantojensuojeluohjelmassa (FI0900029). Länsirannasta on suojeltu yksi kilometri ja itärannasta lähes kaksi kilometriä pitkät osuudet järven eteläpäästä Holmanpohjasta. Suojeltu alue kattaa vaihtelevasti noin 200 metriä leveän kaistaleen rantametsikköä. Suojellun alueen pinta-ala on 150 hehtaaria.
Itämeren kaupunkien liitto Itämeren kaupunkien liitto (Union of the Baltic Cities, UBC) on vapaaehtoinen ja proaktiivinen kaupunkiverkosto, joka on osallistunut Itämeren alueen menestyksekkääseen kehittämiseen ja integraatioon jo vuodesta 1991. Liittoon kuuluu yli sata jäsenkaupunkia Itämeren alueelta, ja ne toimivat yhdessä alueen demokraattisen, taloudellisen, sosiaalisen, kulttuurisen ja ympäristöllisen kestävän kehityksen edistämiseksi. Liiton tärkeimpiä yhteistyökumppaneita ovat paikallisviranomaiset, joiden työ on avainasemassa alueen haasteisiin vastattaessa ja kestäviä ratkaisuja toteutettaessa. Liitto koostuu 7 eri aihealueita käsittelevästä komissiosta, joihin kuuluvat muun muassa turvallisuus-, kestävien kaupunkien- ja nuorisokomissio.
Lærdalsøyri Lærdalsøyrissä syttyi laaja tulipalo 18. tammikuuta 2014, ja koko puurakenteinen kylä oli vaarassa palaa. Kaikkiaan 140 ihmistä vietiin sairaalaan. Lærdalsøyrin alueella on noin 160 suojeltua puutaloa. Tällä alueella paloi ainakin kolme taloa, ja yksi niistä oli suojeltu. Lisäksi tuhoutui 16 asuintaloa, viisi teollisuus- ja virastotaloa sekä loma-asuntoja.
Itämeri Itämeri on ominaisuuksien takia herkkä muutoksille, ja sen eliöt kestävät heikommin rasitusta kuin valtamerten tai makean veden eliöt, sillä ne ovat alhaisen suolapitoisuuden ja kylmän talven rasittamia.
Rehevöityminen on Itämerellä osittain luonnollinen prosessi, sillä syvänteistä nousee ajoittain ravinteita pintaan. Ihmisen toiminta on kuitenkin aiheuttanut meren entistä suuremman rehevöitymisen. Rehevöityminen johtuu ravinteiden, erityisesti typen ja fosforin, lisääntyneestä määrästä. Ravinteiden määrä Itämeressä onkin 1900-luvun aikana moninkertaistunut; fosforin määrän arvellaan kahdeksankertaistuneen ja typen nelinkertaistuneen vuosisadan alusta 1990-luvulle. Niitä leviää Itämereen pelloilta valuvien lannoitteiden, yhdyskuntien jätevesien ja ilmasta tulevan laskeuman mukana. Rehevöityminen aiheuttaa leväesiintymien kasvua, muutoksia rantojen eliöyhteisössä ja kalakannoissa sekä pohjien happikatoa. Rehevöitymisen johdosta Itämeren biomassa on kasvanut 1900-luvulla 30–70 prosenttia, mikä on myös aiheuttanut veden samentumisen. Leväkukinnat kuuluvat Itämeren normaaliin vuosirytmiin, mutta varsinkin sinilevälautat ovat yleistyneet ja kasvaneet. Rannikoilla rihmalevät ovat yleistyneet, ja ne tuhoavat elinympäristöjä ylläpitäviä rakkoleväyhdyskuntia. Vaikka biomassa pintavesissä on yleistynyt, pohjavesissä aiheutuu happikatoja. Vähähappisiin syvänteisiin valuu kuollutta biomateriaalia, joka peittää alleen pohjan sedimentit ja jota hajottajat syövät ja samalla käyttävät pohjan hapen.
Itämereen kulkeutuu monia haitallisia aineita, jotka kertyvät pohjan sedimentteihin ja eliöihin. Tällaisia ovat muun muassa DDT, PCB, kadmium, lyijy ja elohopea. Suurimmat raskasmetallimäärät on mitattu Perämeren sedimenteistä. Lisäksi Suomenlahden itäosissa on korkeita esiintymiä. Merikotkakannan romahtaminen sukupuuton partaalla 1960-luvulla ja hylkeiden lisääntymishäiriöt 1970-luvulla on laitettu dioksiinin, PCB:n ja DDT:n syyksi. Näiden tapausten seurauksena DDT:n, PCB:n ja myöhemmin dioksiinin käyttöä alettiin rajoittaa ja kieltää, mikä on palauttanut Itämeren merikotka- ja hyljekantoja. Monilla alueilla lajit ovat toipuneet entiselle tasolleen. Itämerellä ei ole tapahtunut suuria öljyonnettomuuksia, mutta riskit ovat suuret. Itämeren vesi on kylmää, mikä vaikeuttaa öljyn hajoamista, ja lisäksi Itämerellä ei esiinny luontaisesti öljyä, joten siellä ei esiinny öljyä syöviä bakteereita. Suomenlahdesta on tullut kansainvälisesti merkittävä öljynkuljetusreitti, ja neljännes Venäjän öljyntuotannosta kulkee sitä kautta. Vuonna 2008 Suomenlahdella kuljetettiin 145 miljoonaa tonnia öljyä – yli seitsemän kertaa enemmän kuin 1995. Suurimmat riskit ovat liikenteen risteyskohdissa, kuten Helsingin edustalla, Venäjän puolella itäisellä Suomenlahdella ja Ahvenanmeren eteläpuolella.
Kampamaneetit Ainoana Suomen vesissä Itämeressä luontaisesti esiintyvänä lajina on aiemmin pidetty parisenttistä, pallomaista pikkumaneettia ("Pleurobrachia pileus"). Vuonna 2007 Suomen vesiltä ja muualta Itämerestä kerrottiin löydetyn vaarallisena vieraslajina pidettyä amerikankampamaneettia ("Mnemiopsis leidyi"), jonka leviämistä alettiin seurata ja tutkia intensiivisesti. Sittemmin DNA-tuntomerkkien peursteella selvisi, että vuonna 2008 kerätyt maneetit olivatkin kaikki kolmatta lajia "Mertensia ovum", joka on yleislevinneisyydeltään arktinen ja jota ei pidetä vaarallisena. "Mertensia" ja pikkumaneetti kuuluvat pallomaneettien lahkoon, amerikankampamaneetti taas liuskamaneetteihin. Amerikankampamaneetti esiintyy eteläisellä Itämerellä, mutta on toistaiseksi epäselvää kuinka pohjoisessa lajia tavataan ja onko "Mertensia" Itämeressä luontainen vai vieraslaji. Eteläisellä Itämerellä esiintyy lisäksi kolme muuta kampamaneettilajia: "Bolinopsis infundibulum", "Beroe cucumis" ja "Beroe gracilis".
Itämeri Itämeri on matala meri, ja sen keskisyvyys on 54 metriä. Sen tilavuus on noin 21 000 kuutiokilometriä. Itämeren pääallas on selvästi syvintä aluetta, ja siellä on laajoja yli 200 metrin syvyisiä alueita. Pääaltaan ja koko Itämeren syvin kohta on Gotlannin altaan länsiosassa Landsortin syvänteessä, 459 metriä. Perämeri on syvimmillään 146 metriä ja Selkämeri 293 metriä. Ahvenanmeri on siirrosvyöhykkeellä ja sen pohjanmuodot ovat jyrkkiä. Märketin lähellä, Ruotsin ja Ahvenanmaan välisellä Ahvenanraumalla on 301 metriä syvää, ja se on Itämeren ainoa paikka, jossa maan läheisyydestä huolimatta on näin syvää.
Itämeri Muissa Itämeren alueen kielissä, kuten myös kauempana puhutuissa kielissä, Itämeri tunnetaan myös paremmin yksilöivänä ”Baltian merenä” (, , ja sekä ja ), poikkeuksena ja islanniksi "Eystrasalt" (Itämeri).
Itämeri Etelä-Itämeren tasaiset pohjanmuodot eroavat selvästi Pohjois-Itämeren rikkonaisista muodoista. Pohjoisen Itämeren alueella merenpohjan kallioperä on muodostunut kiteisestä kalliosta. Sen sijaan Itämeren eteläosissa ja muun muassa Selkä- ja Perämeren keskiosissa sekä Suomenlahden etelärannikolla kiteistä kallioperää peittävät sedimenttikivet, jotka tasoittavat pohjanmuotoja. Jääkaudet ovat kuluttaneet pois Itämeren varhaiset kerrostumat, ja käytännössä kaikki Itämeren pohjalla säilyneet kerrostumat ovat viimeisten 25 000 vuoden ajalta.
Itämeri Itämeren suojelu alkoi vasta 1972, kun Suomi tarjoutui järjestämään kongressin sen suojelemiseksi. Tästä alkaneesta prosessista seurasi Itämeren alueen merellisen ympäristön suojelusopimus, joka allekirjoitettiin Helsingissä 1974. Sopimuksen tavoitteena oli saada kuriin Itämerta saastuttavat päästöt. Sopimus astui voimaan 1980, kun kaikki silloiset Itämeren valtiot olivat allekirjoittaneet sopimuksen, jonka toimeenpanevaksi elimeksi perustettiin Itämeren merellisen ympäristön suojelukomissio (HELCOM).
Siiponjoki Siiponjoki on yksi Suomen Natura 2000 -alueista. Se on suojeltu koskiensuojelulailla ja alajuoksun dyynialue on harjujensuojelualuetta. Lisäksi joen varrella on kaksi suojeltua lehtoaluetta. Jokisuisto kuuluu rantojensuojelu- ja lintuvesiensuojeluohjelmiin. Siiponjoella voi kalastaa ainakin ahventa, haukea, harjusta ja nahkiaista.
Järvensivu Iidesjärven itäpään luhtaniityille on muodostettu kaavoituksella suojeltu alue. Samoin Järvensivun puoleinen rantapöheikkö on suojeltu, muu osa järvestä ja sen rannoista on vapaa virkistys- ja vapaa-ajan toimintaa varten. Lintulajeja Iidesjärvellä on tavattu yli kahdensadan, myös todellisia harvinaisuuksia.
Itämeri Laajimman määritelmän mukaan Itämeri on Pohjanmeren jatkeena oleva Atlantin valtameren sivumeri sisältäen kaikki merialueet Kattegatin pohjoisrajalta Suomenlahden ja Pohjanlahden perukoille asti. Tästä merialueesta käytetään myös nimitystä Itämeren alue (). Suppeamman määritelmän mukaan Itämeri (eli varsinainen Itämeri, , ) rajautuu pohjoisessa Pohjanlahteen, eli Saaristomereen ja Ahvenanmereen, ja Suomenlahteen sekä lounaassa Tanskan salmiin eli Juutinraumaan ja Fehmarnin Belttiin tai Juutinraumaan sekä Iso-Belttiin ja Vähä-Belttiin. Suppeimmassa määrittelyssä Riianlahti ei kuulu Itämereen ja lounaassa Itämeri rajautuu Belttienmereen.
Itämeri Itämerikomission lisäksi on useita muita organisaatiota, jotka pyrkivät edistämään Itämeren suojelua. Coalition Clean Baltic luonnonsuojelujärjestöjen yhteinen Itämeren suojeluun tähtäävä elin. Itämeren kaupunkien liiton yhtenä toiminta-alueena on ympäristönsuojelu. Lisäksi Greenpeacella on oma Itämeri-osastonsa ja WWF:llä on Itämeri-ohjelma sekä merikotkan ja norpan pelastamiseen tähtäävät kampanjat. Yksityisellä puolella suomalainen John Nurmisen Säätiö pyrkii toimimaan puhtaamman Itämeren puolesta hankkeilla, jotka tähtäävät erityisesti rehevöitymisen torjuntaan ja öljykatastrofin estämiseen. Myös suomalainen säätiö Baltic Sea Action Group, BSAG (viralliselta nimeltään Elävä Itämeri -säätiö), nopeuttaa Itämeren pelastustyötä tuomalla yhteen eri organisaatioiden ja toimijoiden erityisosaamisen.Yksi BSAG:n työkaluista on Itämeri-sitoumus, jonka avulla eri toimijat voivat sitoutua edistämään Itämeren hyvinvointia omalla työllään.
Itämeri Itämeri sijaitsee alueella, jonka ilmastoa hallitsevat Pohjois-Atlantilta tuleva länsivirtaus, Venäjän mantereinen ilmasto ja pohjoisen polaarinen vyöhyke. Länsivirtaus vaikuttaa voimakkaimmin lokakuusta helmikuulle ja heikoimmin huhtikuusta kesäkuulle. Polaaririntama puolestaan pysyttelee kesällä meren pohjoispuolella, mutta talvella se ulottuu Itämerelle asti. Kesäisin Itämeren pintaveden lämpötila on noin 20 °C, mutta talvella meri jäätyy ainakin pohjois- ja itäosistaan. Ilman keskilämpötila on kesäaikaan 12–17 °C koko Itämeren alueella. Talvella lämpötilaerot ovat huomattavasti suurempia. Pohjoisessa se on −10 – −12 °C. Avoveden tuntumassa lämpötila on vain muutaman asteen pakkasella, kun jäättömällä Gotlannin altaalla se on 0–2 °C.
Luettelo Liettuan kansallispuistoista Viiden kansallispuiston ohella maassa on muitakin merkittäviä suojelualueita. Kansallispuistoa tiukemmin suojeltuihin alueisiin kuuluu Liettuan kolme luonnonpuistoa, sekä Kernavėn ja Vilnan linnojen kulttuurisuojelualueet. Myös osia kansallispuistoista on suojeltu muuta puistoaluetta tiukemmin. Lisäksi on erilaisia biosfäärialueita ja alueellisia suojelualueita.
Pohjan sota Pohjan sota (myös toinen pohjoismainen sota, toinen Pohjan sota tai Pohjan sodat) käytiin vuosina 1655–1661 Itämeren alueella ja Puolassa. Sodan syinä olivat Ruotsin, Venäjän ja Brandenburgin laajenemishalut, Puolan heikkoudentila sekä Tanskan ja Ruotsin välinen valtataistelu Itämerellä. Brandenburg halusi Etu-Pommerin Ruotsilta ja Tanska kykeni vielä haastamaan Ruotsin Itämeren alueella. Venäjä halusi saada yhteyden Itämerelle. Ruotsi tähtäsi Preussin satamien takaisin saamiseen Puolalta tai Tanskan lyömiseen lännessä.
Suolapulssi Itämeren vesi on vähäsuolaista murtovettä. Itämereen sataa ja virtaa sen valuma-alueen jokien tuomana yhteensä noin 550 km makeaa vettä vuodessa. Itämerestä haihtuu ilmakehään vuodessa vain noin 100 km vettä. Vuosittainen makean veden ylimäärä on siis noin 450 km eli 2 % Itämeren kokonaistilavuudesta. Koska pitkällä tähtäyksellä Itämeren pinta pysyy vakiona, valuu vesiylimäärä Tanskan salmien kautta Pohjanmereen. Itämeri muuttuisi pikkuhiljaa suureksi makean veden altaaksi, ellei silloin tällöin tapahtuisi vastakkaissuuntaista virtausta Pohjanmereltä Itämereen.
Saaristomeri Saaristomeri () on saarten rikkoma merialue Itämerellä, Suomessa. Alue rajoittuu idässä Suomen lounaisrannikkoon ja lännessä Ahvenanmantereeseen. Etelärajan muodostaa Pohjois-Itämeri ja pohjoisrajan Selkämeri. Saaristomeren maisema-alue on kansallismaisema ja alueella sijaitsee Saaristomeren kansallispuisto.
Itämeri Itämeren rannikoille tuli ensimmäisiä asukkaita jo noin 200 000 vuotta sitten. Alueella asui vielä 100 000 vuotta sitten neandertalinihminen, mutta hiljalleen nykyihminen syrjäytti sen. Jääkauden ajan Bölling- ja Allerød-lämpöjaksoilla yhteisöt olivat liikkuvia ja pysyivät näin pieninä. Pysyvä asutus syntyi kivikaudella, jolloin asukkaat keräsivät merestä kalaa ja nisäkkäitä. Ihmisten vaikutus ympäristöön oli pieni, vaikkakin mahdollisesti esimerkiksi grönlanninhylje katosi Itämeren alueelta metsästyksen takia. Merenkulku Itämerellä alkoi jo kivikaudella, ja monista senaikaisista kalliopiirroksista on käynyt ilmi alusten tärkeys.
Itämeri Sateet ovat Itämeren valuma-alueella suhteellisen runsaita. Siihen tuleekin joista ja sateista enemmän makeaa vettä kuin siitä haihtumalla poistuu. Yhteensä makean veden ylijäämä on noin 450 km³ vuodessa. Tanskan salmien kautta Itämereen virtaa keskimäärin yli kaksi kertaa tämä määrä, noin 1 200 km³. Jotta Itämeren vesimäärä pysyisi vakiona, noin 1 700 km³ vettä virtaa vuosittain pois Itämerestä. Keskimäärin virtauksen suunta on siis kohti Pohjanmerta. Itämeren koko vesimäärän vaihtuminen on kuitenkin hidasta, ja sen arvioidaan vievän 30–50 vuotta.
Kaliningradin alue Kaliningradin alue on Venäjän ekslaavi, jota reunustaa pohjoisessa ja idässä Liettua, etelässä Puola ja lännessä Itämeri. Alueen merkittävimmät joet ovat Niemen ja Pregolja, ja alue on alankoa. Pregolja-joen (; ) pituus on 123 km. Itämeren rannikolla sijaitsevat laguunimaiset Kuurinhaffi ja Veikselinhaffi. Kuurinhaffi on ja jaettu Liettuan ja Veikselinhaffi Puolan kanssa.
Itämeri Itämereen uponneiden puurunkoisten hylkyjen tuhoutumisvaara on kasvanut laivamadon saavuttua alueelle 1993 voimakkaan suolapulssin myötä. Myrskyt työnsivät Tanskan salmista poikkeuksellisen paljon uutta suolaista vettä Pohjanmereltä Itämerelle, ja laivamadosta tuli osa eliöstöä ainakin eteläisellä Itämerellä. Aiemmin laivamadon leviämistä edes eteläiselle Itämerelle pidettiin mahdottomana, mutta nyttemmin laji näyttää sopeutuneen uuteen ympäristöönsä. Vuoteen 2006 mennessä suolapulssin vaikutus oli kuitenkin laantunut.
Lonttinen Lonttinen on alue Turussa. Se sijaitsee Aurajoen läheisyydessä kilometrin päässä Turun ydinkeskustasta. Aluetta halkoo Lonttistentie. Sen joenpuoleinen alue on uudempaa kerrostaloaluetta ja junaradan puoleinen alue vanhempaa suojeltua puutaloaluetta.
Itämeren valtioiden neuvosto Itämeren valtioiden neuvostolla on 1 miljoonan suuruinen hankerahasto vuosiksi 2013–2015. PSF-siemenrahan avulla CBSS haluaa tukea toimintasektoreilleen kuuluvia, monikansallisia Itämeren aluetta hyödyttäviä projekteja.
Suomenlahti Suurin osa ihmisen aiheuttamasta fosforikuormasta kulkeutuu Itämereen jokiveden mukana. Ravinnekuormitus vaihtelee sääolojen, etenkin sademäärän mukaan. Suurin osa Itämeren fosforikuormasta on peräisin maataloudesta. Koska Suomenlahden rannikolla väestöntiheys on suurin, on asutuksesta aiheutuva kuormitus siellä suurempaa kuin muualla Itämeressä. Vuonna 2012 havaittiin suuri päästö Fosforit-tehtaan alueella Lugajoella. Silloin arvioitiin, että tehtaan alueelta valuisi Suomenlahteen noin tuhat tonnia fosforia vuodessa.
Keski-Eurooppa Maantieteellisesti Keski-Eurooppa sijoittuu Alppien, Karpaattien, Itämeren ja Reinin joen rajaamalle alueelle. Kasvimaantieteellisenä alueena Keski-Eurooppa ulottuu Alpeilta Itämerelle. Lännessä se ulottuu pitkälle Ranskan puolelle.
Itämeren valtioiden neuvosto Neuvosto perustettiin vuonna 1992 Kööpenhaminassa Saksan ja Tanskan silloisten ulkoministerien Hans-Dietrich Genscherin ja Uffe Ellemann-Jensenin aloitteesta. CBSS:llä on tärkeä rooli Itämeren alueen poliittisena keskustelufoorumina ja kasvava merkitys alueellisena projektiorganisaationa, joka osallistuu esimerkiksi EU:n Itämeri-strategian toimeenpanoon. Itämeren valtioiden neuvoston puheenjohtajuus kiertää jäsenmaiden kesken.
Suomen ja Saksan lähentyminen 1940–1941 Ratkaiseva merkitys Itämeren alueen turvallisuudelle oli 18. kesäkuuta 1935 solmitulla Britannian ja Saksan laivastosopimuksella. Sopimus kumosi Versailles’n rauhan Saksan laivastolle asettamat rajoitukset. Britannia suostui siihen, että Saksa sai lisätä laivastoaan 35 prosenttiin Britannian tonnistosta. Käytännössä sopimus merkitsi sitä, että sodan syttyessä Kuninkaallinen laivasto ei voisi toimia Itämerellä. Itämeren alueen maille tämä taas merkitsi sitä, että Kuninkaallinen laivasto ei voisi turvata näiden maiden ulkomaankauppaa, eikä myöskään toimittaa sotilaallista apua sodan syttyessä. Vuoteen 1940 mennessä Itämeren pienet maat olivat kaikki joutuneet Saksan tai Neuvostoliiton etupiiriin.
Sudenpesänkangas Sudenpesänkankaan alueeseen liittyy varsinaisen Sudenpesänkankaan lisäksi myös sen pohjoispuolella sijaitseva Koilliskulman alue. Alue on suojeltu valtion maalla olevien vanhojen metsien suojeluohjelmassa aarnialueina.
Piikkikampela Piikkikampela on levinnyt niin Itämeri kuin muuallekin maailmalle. Itämeressä sen alueet ovat rannikolla, ei paljoa Vaasan yläpuolella. Eteläraja on melkein Suomenlahdella. Myös Ahvenanmaan alueella esiintyy joitain yksilöitä. Sitä on Afrikan rannikolla, Välimeressä, Mustassameressä ja Asovanmeressä.
Serpentiini Serpentiinialueita on alettu suojella viime vuosina Koillis-Savossa. Suojelukohteita on Kaavilla ja Juankoskella. Yhteensä suojeltuja serpentiinialueita on yli 100 hehtaaria. Valtio omistaa alueista 32 hehtaaria. Uusia suojelualueita on vireillä yhteensä noin 70 hehtaarin verran (tilanne lokakuussa 2013). Serpentiinialueita on suojeltu Etelä-Suomen metsien monimuotoisuuden toimintaohjelman eli METSO-ohjelman avulla.
Fontainebleaun metsä Vuonna 2011 alueesta 1050 hehtaaria oli täysin rauhoitettua (RBDI) ja 1300 hehtaaria eriasteisilla määräyksillä suojeltua (RBDD). Täysin rauhoitettuja alueita olivat Tillaie, Gros Fouteau - Hauteurs de la Solle, Chêne brulé, Gorge aux Loups, Vallée Jauberton, Béorlots, Rocher de la Combe, eriasteisilla määräyksillä suojeltuja taas Belle Croix, la Boissière, Camp de Chailly - Cuvier Châtillon, Champ Minette, Gorge aux Merisiers, Haute Borne, Mare aux Fées, Mont Merle, Petit Mont Chauvet ja Plaine de Macherin sekä Trois Pignons'in alueella Baudelut, Chanfroy, Coquibus ja Mare aux Joncs.
Sandhammaren Sandhammaren on dyyni- ja hietikkoalue Ruotsin kaakkoiskulmassa, Ystadin itäpuolella. Alueen rantaviivan pituus on noin 15 kilometriä. Suojeltu alue koostuu monista eri asteisesti suojelluista osa-alueista, joista tärkeimmät ovat Sandhammarenin ja Hagestadin alueet:
Latvia Keskiajalle saakka Itämeren rannikko oli tunnettu meripihkasta. Osaksi meripihkakaupan ansiosta Latvian alue oli osa Pohjois- ja Itä-Euroopan kauppareittejä Euroopan keskeisimmille alueille. Itämeren meripihka tunnettiin antiikin Kreikassa ja Roomassa saakka.
Itämeri Monet vaelluskalat käyvät kutemassa Itämeren joissa, mutta palaavat sitten kasvamaan merialueille. Tällaisia kaloja ovat lohi, meritaimen, vaellussiika, vimpa ja nahkiainen. Itämeren vaelluskaloihin kuuluu myös ankerias, jota tavataan koko meren alueella. Laji vaeltaa kutuaikana Sargassomerelle.
Baltic Sea Action Group BSAGn virallinen nimi on Elävä Itämeri -säätiö, jonka nimi on käännetty kaikille Itämeren alueen 14 kielelle. Elävä Itämeri -säätiön ja BSAGn säädekirjassa mainittu tarkoitus on ihmisen ja luonnon hyvinvoinnin lisääminen. BSAG pyrkii nopeuttamaan pelastustoimia ja Helcomin Baltic Sea Action Planin toteutusta kaikissa Itämeren maissa laajalla julkisen ja yksityisen sektorin yhteistyöllä.
Keski-Ródoksen ja Líndoksen, Mesanagróksen ja Kattavía–Prasonísin alueiden kansainvälisesti tärkeä lintualue IBA-alueeseen kuuluu sen nimen mukaisesti alueita Ródoksen saaren keskiosasta sekä Líndoksen, Mesanagróksen ja Kattavía–Prasonísin alueista. Alue on suojeltu IBA-kriteereiden B2, B3 ja C6 mukaan.
Zapovednik Zapovednik (, monikko: заповедники) eli luonnonpuisto on entisen Neuvostoliiton alueella käytettävä termi, joka tarjoittaa suojeltua aluetta, joka on ”pysyvästi luonnontilassa”. Se on määriteltyjen alueiden ympäristönsuojelun tiukin aste, jolla alue suojellaan tarkasti ja yleisön pääsyä sinne on rajoitettu.
Meiko Meiko ja sitä ympäröivät maa-alueet ovat Natura 2000 -aluetta ja Meiko itse on suojeltu vesilain nojalla. Vesialue on Myllykylän ja Överbyn kylien osakaskuntien omistuksessa.
Pakinaisten saaristo Luontodirektiivin luontotyyppien osuus Pakinaisten saariston pinta-alasta:Pakinaisten alue ei ole suojeltu lintudirektiivien perusteella, mutta alueella kuitenkin esiintyy direktiivi-lajeja.
Outamo Kylän alueella on Myllylampi-niminen lampi. Outamossa on lisäksi Porsaslampi ja Varolanlahti. Jyrkillä kallioilla on suojeltuja perhosalueita. Alueella on myös hienoja pähkinälehtoja.
Mikrí Préspa Järvi on merkittävä kosteikko- ja lintualue, ja se on suojeltu Ramsarin sopimuksella. Eräs merkittävä lintulaji alueella on kiharapelikaani ("Pelecanus crispus"). Järvien alue on kehittynyt turisti- ja luontokohteeksi 1970-luvun jälkeen. Tätä ennen alue oli suljettua raja-aluetta.
Helsingin keskuspuisto Puiston pohjoisosassa on neljä luonnonsuojelualuetta: Pitkäkosken rinnelehto, Haltialan aarnialue, Niskalan puulajipuisto ja Ruutinkosken rantalehto. Muita arvokkaita luontokohteita ovat muun muassa Maunulan pähkinäpensaslehdot (luonnonsuojelulain mukainen suojeltu luontotyyppi) sekä kaksi rauhoitettua luonnonmuistomerkkiä puiston pohjoisosassa: kynäjalavaryhmä ja Kuninkaantammi. Lisäksi Keskuspuiston eteläreunassa, Lääkärinkadun pohjoispuolisella alueella on arvokas lehtometsä, jossa kasvaa erityisesti suojeltu lehtonata ("Festuca gigantea").
Kengänkari Kengänkari on seutukaavassa rakennuslain nojalla suojeltu alue.
Vindelfjällen Vindelfjällen on tunturialue Ruotsissa Sorselen ja Storumanin kuntien alueella. Alueella sijaitsee Vindelfjällenin luonnonsuojelualue. Se on yksi Euroopan suurimmista suojelluista alueista, josta osa kuuluu Natura 2000:een ja osa on suojeltu muuta kautta.
Karjalan tasavalta Yli viisi prosenttia Karjalan tasavallan pinta-alasta on suojeltu. Tiiviimmin suojeltuja luonnonpuistoja ovat "Kivatsun luonnonpuisto" ja "Kostamuksen luonnonpuisto" sekä pieneltä osaltaan Kantalahden luonnonpuisto. Alueen kansallispuistoja ovat "Paanajärven kansallispuisto", "Vodlajärven kansallispuisto" ja vuonna 2006 perustettu "Kalevalan kansallispuisto". Muista suojelualueista keskeisimpiin lukeutuvat "Valamon saariston luontopuisto", "Kižin suojelualue" ja "Aunuksen rauhoitusalue". Tammikuussa 2018 uutisoitiin "Laatokan saariston kansallispuiston" perustamisesta.
Leningradin alue Leningradin alueella on useita tärkeitä satamia ja alue on väylä paitsi Pietariin ja Nevalle, näiden kautta lukuisiin Venäjän jokisatamiin, sekä esimerkiksi Laatokalle, Ääniselle, Vienanmerelle ja Kaspianmerelle. Viipurin kautta kulkeva Saimaan kanava muodostaa laivaväylän Itä-Suomen sisävesille. Leningradin alueen satamista merkittävimpiä ovat Ust-Lugan satama ja Primorskin öljysatama, muita rahtisatamia ovat Vysotskin öljyterminaali ja Viipurin satama. Ust-Lugan satamaa Suomenlahden eteläreunalla on kehitetty voimakkaasti; se oli vuoden 2014 tammi-syyskuun rahtitilastojen mukaan nousemassa Itämeren suurimmaksi rahtiliikenteen satamaksi. Siellä sijaitsee esimerkiksi 2012 avattu Itämeren 2. öljyputkiston vientiterminaali. Primorskin öljysatama Koivistossa oli 2010-luvun alussa rahtitonnimäärältään Itämeren suurin satama, mutta osa öljynviennistä on sittemmin ohjattu Suomenlahden etelärannan Ust-Lugaan.
Baltoskandia Baltoskandia on määritelty erilliseksi alueeksi historiansa perusteella. Se ei ole geologinen alue toisin kuin Fennoskandia, joka sijaitsee Baltian kilven päällä. Islantia lukuun ottamatta kaikki Baltoskandian maat ovat Itämeren ympärysvaltioita ja ne ovat olleet ajan saatossa jatkuvassa vuorovaikutuksessa keskenään. Itämeri on ikään kuin Baltoskandian mare nostrum.
Baltic Sea Action Group Baltic Sea Action Group (BSAG) on 2008 perustettu sitoutumaton säätiö,joka tekee työtä Itämeren pelastamiseksi. BSAG toimii koko Itämeren alueella. Työn kohteena ovat erityisesti maatalouden, merenkulun ja vaarallisten aineiden haitat. BSAG tekee ratkaisukeskeistä yhteistyötä eri viranomaisten sekä yksityisen ja kolmannen sektorin kanssa. BSAGn yksi keskeinen toimintatapa on sitoumusten kerääminen. Sitoumuksen tekevä taho lupautuu konkreettisiin toimiin, jotka hyödyttävät Itämerta joko suoraan tai välillisesti. Lähtökohtana on että jokainen tekee Itämeren hyväksi juuri sitä mitä parhaiten osaa. Parhaimmillaan sekä Itämeri että auttaja hyötyvät toimista merkittävästi.
Vihorlatin suojeltu maisema-alue Vihorlat-vuoriston alue on vulkaanista alkuperää. Pyökit, tammet, saarnet, pihdat ja vaahterat ovat alueella yleisiä. Eläinlajeista alueen merkittävimpiä ovat ilves, villikissa, susi, saukko, mustahaikara, viirupöllö, pikkukiljukotka ja huuhkaja. Alueen erikoisuus on maanvyörymän seurauksena muodostunut Morské oko -järvi.
Itämeri Itämeren alueen pinta-ala on Tanskan salmet mukaan luettuna 392 978 neliökilometriä ja Kattegat mukaan luettuna 415 266 neliökilometriä:
Kultainen kierros Nykyään alue on kansallispuisto ja Unescon maailmanperintökohde. Vuonna 1928 Islannissa hyväksyttiin laki, jonka mukaan Þingvellirin suojeltu alue tulee aina olemaan islantilaisen kansan omaisuutta.
Hepojärvi (Jämsä) Lampea tai sen ympäröiviä alueita ei ole suojeltu, vaikka se mainitaankin Natura 2000- alueiden luettelossa (FI0329002). Se on päässyt sinne lammella elävien uhanalaisten eliöiden ja katoavien kosteikkojen vuoksi.
Lanu-puisto Kariniemenpuisto on suojeltu lehtometsä. Vehreällä alueella on 15 puulajia, muun muassa metsälehmus. Alueella on sinivuokkoja, näsiää ja konnanmarjaa. Kariniemenmäen sisään on louhittu Kariniemen jätevedenpuhdistamo.
Itämeren merellisen ympäristön suojelukomissio Itämeren merellisen ympäristön suojelukomissio, myös Helsingin komissio tai HELCOM (), on Helsingin sopimuksen (Itämeren alueen merellisen ympäristön suojelua koskeva yleissopimus) allekirjoittajavaltioiden perustama hallitusten välinen järjestö, jonka tehtävänä on Helsingin sopimuksen velvoitteiden seuranta ja kehittäminen. Komission sihteeristö sijaitsee Helsingissä Katajanokalla.
Madeiranviistäjä Onnistunut saalistajien kontrollointi ja tutkimustyö ovat jatkuneet vuodesta 1986 lähtien ja se on nostanut poikastuottoa. Vuonna 2001 suojeluohjelma laajentui, kun Euroopan unionin LIFE-projekti antoi rahoitusta, joka mahdollisti muun muassa 300 hehtaarin kokoisen maa-alueen ostamisen tärkeimmän pesimisalueen ympäriltä. Laji on suojeltu Portugalin laissa ja sen pesimäalueet on suojeltu EU:n Special Protection Areana, sekä ne kuuluvat Madeiran luonnonpuisto Parque Natural da Madeiraan.
Soča Joen suu on suojeltu alue () ja suosittu turistikohde. Luonnonsuojelualue kattaa 2 400 hehtaaria. Joen suun ekosysteemiä on kuvattu ainutlaatuiseksi ja alueella elääkin lukuisia kasveja ja eläimiä. Alueella arvioidaan olevan noin 300 eri lintulajia. Alueelle on myös tuotu camarguenhevosia ylläpitämään alueen luonnollista ekosysteemiä.
Itämeri Suurin osa Itämeren alueen sateista on rintamasateita. Vuotuiset sademäärät ovat itärannikolla suuremmat kuin länsirannikolla. Puolan rannikolla sataa jopa yli 700 millimetriä vuodessa. Sen sijaan Itämeren pohjoisosien länsirannikolla matalapaineet ovat yleensä kuivuneet Skandien vaikutuksen takia. Ulkomerellä sataa yleensä vähemmän kuin rannikolla, noin 400–500 millimetriä vuodessa.
Itämeri Itämeren kalalajisto on tyypillinen murtovesille, ja sen lajisto vaihtelee meren suolapitoisuuden mukaan. Lisäksi ajoittain Itämereen purkautuu valtameren suolaista vettä, jolloin merelliset kalalajit runsastuvat hetkellisesti. Ainoa mereinen kalalaji, joka on sopeutunut elämään koko Itämeren alueella on, sillin alalaji silakka. Myös sillin sukulainen kilohaili on yleinen, vaikka se ei eläkään meren vähäsuolaisissa osissa. Turska puolestaan pystyy kutemaan vain Gotlannin eteläpuolella, mutta suolapitoisuuden huippuaikoina se levittäytyy Suomenlahdelle ja Selkämerelle asti. Muita merikalalajeja ovat pikku- ja isotuulenkala, kampela, piikkikampela, punakampela, kivinilkka, rasvakala ja isosimppu. Itämeren pohjoisosassa tavataan myös arktisia lajeja, kuten härkäsimppua, elaskaa ja imukalaa.
Kanadan kansallispuistot Kanadan kansallispuistoihin kuuluu yli 40 suojeltua aluetta Kanadassa. Kansallispuistojen tarkoituksena on muodostaa suojeltujen alueiden yhteinen järjestelmä, joka edustaa kaikkia Kanadan erilaisia luonnonalueita. Järjestelmää ohjaava ryhmä, Parks Canada, on kehittänyt suunnitelman, joka rajaa 39 erilaista järjestelmään kuuluvaa aluetta, jotka edustavat kanadalaista maisemaa. Vuonna 2005 Parks Canada ilmoitti, että järjestelmä on 60 % valmis. Puistojen tärkein tavoite on suojella puistojen ekologista koskemattomuutta, mutta sallia ihmisten tutkia, oppia ja nauttia Kanadan luonnontiloista. Ensimmäinen Kanadan kansallispuisto oli Banff, joka perustettiin vuonna 1885 nimellä "Rocky Mountainin kansallispuisto". Suurin puisto on Wood Buffalo, jonka pinta-ala on noin 45 000 km². Muita kansallispuistoja Kanadassa ovat Kluanen kansallispuisto, Miguashan kansallispuisto, Gros Mornen kansallispuisto ja Georgian Bay Islandsin kansallispuisto.
Tohmajärvi (järvi) Peijonniemenlahti on Kirkkoniemestä ja Tolvasenniemestä asti Natura 2000 -ohjelmaan kuuluvaa luonnonsuojelualuetta (FI0700009 (SPA)), joka on perustettu alueen linnustoa silmällä pitäen. Suojeltua aluetta on 191 hehtaaria.
Tapaaminen Turussa 1812 Tapaaminen sinetöi Suomen jo aiemmin sovitun siirtymisen Venäjän vallan alle ja muutti Itämeren alueen ja Euroopan suurvaltojen keskinäisiä suhteita perusteellisesti. Emeritusprofessori Matti Klinge totesi seminaarialustuksessaan, että tällä sopimuksella luotiin pohja uudelle Euroopalle ja Itämeren alueen rauhalle ja ystävyyden politiikalle.
Itämeren alueen tietotekniikkaolympialaiset Itämeren alueen tietotekniikkaolympialaiset (, "BOI") on vuosittainen lukiolaisten ohjelmointikilpailu. Kilpailun vakituiset osallistujamaat ovat Baltian maat (Latvia, Liettua ja Viro), Pohjoismaat (Norja, Ruotsi, Suomi ja Tanska) sekä Puola ja Saksa. Ensimmäinen BOI järjestettiin vuonna 1995, ja Suomi on osallistunut kilpailuun vuodesta 1998 alkaen.
Keimola "Nummimäen rinteen pähkinälehto" kuuluu maakunnallisesti suojeltuihin ja Natura 2000 -alueisiin.
Vihreät (Venäjä) Vihreät suhtautui myönteisesti Nord Stream -kaasuputken rakentamiseen Itämeren pohjaan sillä edellytyksellä, että ympäristösopimuksia noudatetaan. Puolueen Leningradin alueen johtaja Leonid Glovatski sanoi vuonna 2008, että hanke jopa tukee Itämeren tutkimusta, koska reitin tutkimukseen käytetään kymmeniä miljardeja dollareita ja se tuottaa paljon lisätietoa Itämeren tilanteesta.
Fukomys damarensis Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on määritellyt lajin elinvoimaiseksi lajiksi. Sitä tavataan suurella alueella, kannat ovat suhteellisen suuria ja sillä ei ole selviä uhkia. Lajin esiintymisalueeseen kuuluu myös useita suojeltuja alueita.
Itämeren valtioiden neuvosto Neuvosto kokoontuu ulkoministeritasolla joka toinen vuosi. Ulkoministerikokouksen kanssa vuorovuosittain järjestetään Itämeren alueen hallitusten päämiesten huippukokous (Baltic Sea Summit).
Hanse-Parlamentti Ensimerkkinä järjestölle oli keskiajan Hansaliitto, mutta sen toiminta kuitenkin rajoittuu Itämeren alueelle, kun Hansaliiton vaikutusalue oli paljon laajempi. Hanse-Parlamentti pyrkii ylläpitämään Itämeren alueen yhteistä identitettiä, muun muassa vuosittaisen Hanse-konferenssin avulla, missä tutkijat, poliitikot ja liiketoiminnan edustajat keskustelevat mm. kulttuuriin liittyvistä asioista.
Hevossalmi Hevossalmen vaiheet liittyvät läheisesti Itämeren alueen ja Uudenmaan rannikon varhaiseen historiaan, Helsingin perustamiseen sekä koko Suomen sotahistoriaan. Sodan mainingit ovat pyyhkineet salmen yli niin Ruotsin vallan, autonomian, ensimmäisen maailmansodan kuin itsenäisyytemme aikanakin. Hevossalmen historia on saanut osansa kautta vuosisatojen Itämeren alueen sotien ja vallanpitäjien historiasta.
Kalajärven purolaakso Alue on suojeltu luonnonsuojelulain nojalla, mutta siihen kohdistuu kuormitusta Kalajärvestä ja sitä ympäröivästä asutuksesta.
Makarikari Makarikari saa vetensä Nata-joesta. Osa alueesta on suojeltu Makarikarin kansallispuistossa.
Jäänmurtaja Murtaja Jäänmurtaja Murtaja oli Suomen ensimmäinen varsinaisesti jäänmurtajaksi rakennettu alus.
Jäänmurtajien historia Suomen toinen jäävahvisteinen alus oli SHOY:n rahtihöyrylaiva Capella, jonka keulaa ja perää vahvistettiin vuonna 1888. Vuonna 1887 tanskalainen varustamo Det Forene Dampskilb Selskap aloitti liikenteen Hangon ja Kööpenhaminan välillä. Höyryalukset Libau ja Uffo tarvitsivat avukseen jäänmurtajan ja niinpä ensimmäinen varsinainen jäänmurtaja nähtiin Suomessa huhtikuussa 1899, kun tanskalainen Bryderen kävi avaamassa väylän Hankoon.
Jäänmurtajien historia Ruotsin ensimmäinen merijäänmurtaja oli Tukholman kaupungin vuonna 1915 hankkima Isbrytaren II, joka myöhemmin sai nimen Sankt Erik. Ensimmäinen Ruotsin valtion jäänmurtaja oli 1926 valmistunut Atle. Jäänmurtajien toimintasädettä saatiin kasvatettua, kun niiden höyrykoneet alkoivat lämmitä öljyllä. Vuonna 1926 siirtyivät öljykauteen Ruotsin Atle ja Suomen Jääkarhu. Ensimmäisenä dieselsähköistä koneistoa käytti vuonna 1933 valmistunut ruotsalainen Ymer, josta saadut hyvät kokemukset innoittivat valitsemaan suomalaiseen Sisuunkin 1939 dieselmoottorit.
Jäänmurtajien historia Saksassa valmistui vuonna 1871 Euroopan ensimmäinen varsinainen jäänmurtaja, höyryalus Eisbrecher I, jonka nimikin on suomeksi jäänmurtaja. Alus, joka myöhemmin sai nimekseen Eisfuchs, mursi jäätä Hampurin satamassa ja Elbellä. Pohjoismaissa, joissa jäänmurtajia erityisesti tarvitaan, seurattiin pian Hampurin esimerkkiä. Norjan ja samalla Skandinavian ensimmäinen murtaja valmistui 1877 ja sai nimekseen Mjölner. Malmössä rakennettu alus mursi jäätä Kristianian eli nykyisen Oslon satamassa ja sinne johtavassa vuonossa. Mjölner mursi kiintojään painollaan ja rungon painaessa jääpaloja vedessä alaspäin ne joutuivat kahden keskipakoispumpun tuottamaan vesivirtaan, joka työnsi palaset kiinteän jään alle.
Jäänmurtaja Sampo Jäänmurtaja Sampo rakennettiin vuonna 1960 Wärtsilän telakalla Helsingissä. Sampo-nimensä alus peri vuonna 1898 valmistuneelta edeltäjältään, joka palveli jäänmurtajana yli 50 vuotta. Sampo on yksi neljästä Karhu-luokan jäänmurtajasta, joista ensimmäinen, Karhu, rakennettiin vuonna 1958. Sampo toimi jäänmurtajana Perämerellä vuosina 1961–1987. Koko historiansa ajan se toimi muiden jäänmurtajien tapaan meripelastustehtävissä sekä osallistui merellä kadonneiden etsintäoperaatioihin.
Kirovin tehdas Leningradin puoluejohtajan Sergei Kirovin vuoden 1934 salamurhan jälkeen yhtiö sai nimen Kirovin tehdas. Toisen maailmansodan aikana tehtaassa valmistettiin KV-panssarivaunuja. Vuonna 1954 valmistettiin ensimmäiset sentrifugit uraanin rikastamiseen ja vuonna 1957 kaasuturbiinit ydinkäyttöiseen Lenin-jäänmurtajaan.
Jäänmurtajien historia Ensimmäinen kahdella keulapotkurilla varustettu laiva oli vuonna 1948 valmistunut kanadalainen junalautta Abegweit. Siitä saatuja kokemuksia hyödynnettiin suunniteltaessa suomalaista Voimaa, joka oli ensimmäinen kahdella keulapotkurilla varustettu jäänmurtaja.
Ydinkäyttöinen jäänmurtaja Jäänmurtajia ovat käyttäneet myös muutamat tieteelliset retkikunnat arktisilla alueilla. NS Arktika oli maailman ensimmäinen pinta-alus, joka saavutti pohjoisnavan 17. elokuuta 1977. Vuodesta 1989 lähtien joitakin jäänmurtajia on käytetty arktisiin turistiristeilyihin.
Jermak (jäänmurtaja) Jermak oli venäläinen jäänmurtaja, jonka sanottiin olleen ensimmäinen todellinen jäänmurtaja. Se laskettiin vesille vuonna 1898 ja se teki matkan Huippuvuorille vuonna 1899. Alus rakennettiin vara-amiraali Stepan Makarovin valvonnassa. Nimensä se sai Siperiassa vaikuttaneen atamaani Jermak Timofejevitšin mukaan.
Jäänmurtaja Apu (1899) Jäänmurtaja Apu oli kautta aikojen pienin Suomen merenkulkuviranomaisten omistama jäänmurtaja.
Jäänmurtaja Voima (1916) Jäänmurtaja Voima oli vuonna 1924 käyttöön otettu Suomen merenkulkulaitoksen jäänmurtaja.
Jäänmurtaja Ilmarinen Jäänmurtaja Ilmarinen oli talvina 1919–1922 Suomen valtion käytössä ollut venäläinen jäänmurtaja. Sen alkuperäinen nimi oli "Silats".
Polaris (jäänmurtaja) Aluksen rakentaja on Arctech Helsinki Shipyard ja se on telakan mukaan maailman ensimmäinen jäänmurtaja, joka voi käyttää polttoaineenaan vähärikkisen dieselin lisäksi nesteytettyä maakaasua.
City Ice Boat City Ice Boat oli sarja varhaisia yhdysvaltalaisia jäänmurtajia. Erityisesti "City Ice Boat No. 1" on ansainnut paikkansa jäänmurtajien historiassa, sillä se oli maailman ensimmäinen varta vasten jäänmurtajaksi rakennettu laiva, joka valmistui vuonna 1837. Tätä puista siipirataslaivaa seurasi samanniminen rautalaiva ja myöhemmin vielä numerot 2 ja 3 saaneet kaimat.
Jäänmurtaja Tarmo (1907) Tarmo on Suomen merenkulkulaitoksen jäänmurtaja, joka palveli Suomen merivoimissa toisen maailmansodan aikana.
Keulapotkuri Tiettävästi ensimmäinen keulapotkurillinen alus oli Michiganjärvelle rakennettu junalautta St. Ignace. Suomesta lähetettiin insinööri Bonsdorff tutustumaan tähän alukseen. Hänen lausuntonsa oli kuitenkin varauksellinen, koska kyseinen alus ei ollut varsinainen jäänmurtaja.
Jäänmurtaja Sampo (1898) Jäänmurtaja Sampo oli järjestyksessä toinen Suomen valtion jäänmurtaja. Sen valmisti 1898 englantilainen yritys Sir W. G. Armstrong Whitworth & Company Newcastlessa.
Liikenne Suomessa 23 satamaa pidetään jäänmurtajien avulla talvellakin kulkukelpoisina. Pohjanlahden satamat tarvitsevat jäänmurtajia noin puolen vuoden ajan, kun Suomenlahden satamissa niitä tarvitaan kolme kuukautta. Valtionyhtiö Arctia Shipping operoi Itämerellä viidellä perinteisellä jäänmurtajalla: "Voima", "Sisu", "Urho", "Kontio" ja "Otso". Vuonna 2016 otettiin käyttöön uudemman sukupolven jäänmurtaja "Polaris".
Lenin (jäänmurtaja) Lenin oli Neuvostoliiton ydinkäyttöinen jäänmurtaja. Se oli maailman ensimmäinen ydinvoimalla toimiva siviilialus, ja ylipäätään ensimmäinen ydinkäyttöinen pinta-alus. Aikanaan se oli myös maailman voimakkain jäänsärkijä, sillä aluksen ydinvoimakoneistot kehittivät 44000 hevosvoimaa. Ensimmäiselle koeajolleen se lähti Leningradista vuonna 1959. Sen pääasiallinen tehtävä oli merenkulun avustaminen Murmanskin ja Vladivostokin välisellä väylällä, jonka pituus on 17 600 kilometriä.
Dieselsähköinen voimansiirto Suomessa dieselsähkökoneistot asennettiin ensimmäisinä panssarilaiva Väinämöiseen 1929 ja myöhemmin sisaralus Ilmariseen. Kolmas oli jäänmurtaja Sisu vuonna 1939. Vuodesta 1954, kun jäänmurtaja Voima valmistui, kaikki suomalaiset jäänmurtajat on varustettu dieselsähköisellä koneistolla.
Ydinkäyttöinen jäänmurtaja NS Rossijalla ("Venäjä") on kaksi helikopteria. Sitä käytettiin kuljettamaan 40 länsi-saksalaisen muodostama tutkimusretkikunta pohjoisnavalle kesällä 1990. Se oli ensimmäinen ei-kommunistinen matka ydinkäyttöisellä jäänmurtajalla. Rossija oli korjattavana joulukuussa 2004.
Jäänmurtaja Urho Urho kuuluu 1970-luvulla rakennettujen vahvojen jäänmurtajien sarjaan, jonka avulla on taattu myös Perämeren satamien ympärivuotinen liikenne. Sarjan ensimmäisenä edustajana valmistui Ruotsin merenkulkuhallituksen Atle syksyllä 1974. Jäänmurtajaksi ja Suomen valtion edustuslaivaksi rakennettu Urho aloitti kauppalaivojen avustamisen maaliskuussa 1975. Nimensä tämä valmistuessaan Suomen suurin ja vahvin murtaja on saanut kastajansa, presidentti Urho Kekkosen mukaan.
Jäänmurtaja Tarmo Tarmo-nimi on ollut kahdella Suomessa käytössä olleella jäänmurtajalla.
Jäänmurtaja Suursaari Jäänmurtaja Suursaari oli Suomen merenkulkuviranomaisten omistama jäätä murtava yhteysalus.
Jäänmurtaja Voima Voima on suomalainen jäänmurtaja, joka valmistuessaan oli ensimmäinen kahdella keulapotkurilla varustettu jäänmurtaja Itämerellä ja koko maailmassa. Voiman suuri koneteho ja hyvä ohjailtavuus (laiva kääntyy paikallaan ja voi liikkua sivuttain) herättivät kiinnostusta naapurimaissakin. Rakentajatelakalleen murtaja oli hyvä näyte telakan työ- ja suunnittelutaidoista. Wärtsilä rakensikin Voimalle kolme sisaralusta Neuvostoliittoon (Kapitan Belousov 1954, Kapitan Voronin 1955 ja Kapitan Melehov 1956) ja yhden Ruotsiin (Oden 1957).
Jäänmurtaja Wäinämöinen Alus osallistui yhdessä jäänmurtaja "Tarmon" kanssa 5. huhtikuuta 1918 osasto Brandensteinin kuljettamiseen Tallinnasta Suomeen ja myös muihin saksalaisten toimintaa Suomessa 1918 tukeneisiin tehtäviin.
Polaris (jäänmurtaja) Polaris on 2016 valmistunut suomalainen jäänmurtaja. Sitä operoi Suomen valtion omistama Arctia.
Krasin (jäänmurtaja) Krasin on venäläinen napajääkykyinen jäänmurtaja, joka on viimeinen kolmen murtajan sarjasta. Sen sisaraluksia ovat Jermak (1974) ja Admiral Makarov (1975). Murtajan kastoi luovutuksen yhteydessä Neuvostoliiton Suomen suurlähettiläs Vladimir Stepanov. Murtajan nimellä on perinteitä Venäjän jäänmurtajalaivastossa, sillä 1917 valmistui samanniminen höyrykäyttöinen jäänmurtaja.
Jäänmurtaja Voima Sodan jälkeen Suomen talvimerenkulun täytyi tulla toimeen pienillä, vanhoilla ja pienitehoisilla jäänmurtajilla. Murtajat Jääkarhu ja Voima oli luovutettu sotakorvauksina Neuvostoliittoon, joten Suomen viidestä murtajasta vain Sisu oli moderni.
Fennica (jäänmurtaja) MSV Fennica on Arctia Shipping Osakeyhtiön (entinen Suomen merenkulkulaitos) vuonna 1993 valmistunut monitoimimurtaja (lempinimeltään moulinex), joka työskentelee talvisin Suomessa jäänmurtajana ja kesäisin sitä käytetään ympäri maailmaa erilaisissa tehtävissä kaapelointi- ja öljynporaustyömailla.
Jäänmurtaja Tarmo (1907) Alus valmistui Newcastle upon Tynessä vuonna 1907 ja tuli Suomeen tammikuussa 1908. "Tarmoa" on kutsuttu maailman vanhimmaksi säilyneeksi jäänmurtajaksi, mutta sitä seitsemän vuotta vanhempi säilynyt jäänmurtaja on saman telakan valmistama ja vuonna 1900 käyttöönotettu "Angara", joka on toiminut vuodesta 1990 museo- ja kokousaluksena Baikaljärvellä Siperiassa.
Jäänmurtaja Jääkarhu Suomeen vuonna 1918 kaapattu jäänmurtaja "Wäinämöinen" oli jouduttu Tarton rauhansopimuksen perusteelle luovuttamaan syksyllä 1922 Virolle. "Wäinämöisen" menetys jätti suuren loven Suomen jäänmurtajalaivastoon, josta puuttui tehokas, leveää uomaa murtava alus.