mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Alkaanit Sykloalkaanit nimetään liittämällä hiilivedyn nimeen syklo-etuliite.
Skolioosi Korsetti muokataan keskivartalon myötäiseksi, ja joissain tapauksissa se yletetään kaulaan asti. Korsetti valmistetaan yleensä muovista, ja sen sisäpintaan lisätään pehmusteita. Korsetti tehdään jokaisen potilaan omien mittojen mukaan. Yleensä korsetteja käytetään vain hoitamaan idiopaattista skolioosia, jonka vakavuusaste ei välttämättä vaadi leikkausta, mutta sitä voidaan käyttää myös hidastamaan vakavammankin skolioosin etenemistä nuorilla lapsilla, jolloin lapsi voi saada lisää kasvuaikaa ennen tulevaa leikkausta, joka pysäyttää pituuskasvun.
Valokuitu Monimuotokuitujen ytimet ovat halkaisijaltaan 50–70 mikrometriä. Monimuotokuidussa valo kulkee heijastumalla sekä taittumalla kuidun ytimen ja lasikuoren rajapinnasta. Lyhyille yhteyksille valokuituja valmistetaan myös muovista (POF, "Plastic Optical Fiber"). Edullisilla ja helppokäyttöisillä muovikuiduilla yhteyksien pituudet ovat tyypillisesti vain kymmenien tai satojen metrien mittaisia (yleensä korkeintaan 200–300 metriä). Rakennuskaapeloinnissa monimuotokuiduilla tehdään siirtymiset kerrosten välillä. Rakennusten välillä voidaan myös käyttää monimuotokuitua, mikäli niiden etäisyys ei kasva liian suureksi.
Noppa Yleisimmin nopat on valmistettu muovista, puusta tai muusta kestävästä kovasta aineesta, kuten metallista. Hienompia tehdään myös esimerkiksi marmorista. Myös norsunluuta on käytetty perinteisenä noppien materiaalina. Ne voivat olla värjättyjä sekä merkittyjä monin eri tavoin. Vedonlyönnissä kolikkoa voidaan pitää 2-sivuisena noppana. Yleisesti käytettyjen kuusisivuisten lisäksi on olemassa esimerkiksi myös 4-, 8-, 10-, 12-, 20-, 24-, 30- ja jopa 100-sivuisia noppia. Niitä käytetään erityisesti roolipeleissä.
Muovi Varhaisimmat ja vakiintuneimmat käyttökohteet muoville ovat sähköteollisuudessa. Muovin eristysominaisuudet, lujuus, kestävyys sekä haluttaessa liekinkestävyys tekevät siitä optimaalisen materiaalin pistokkeille, sulakkeille, sähköjohtimien kuorille ja sähkölaitteiden koteloinneille. Muoviteollisuuden kehittyessä muovi on alkanut korvata perinteisiä raaka-aineita. Rakennusteollisuudessa muovi on yleistynyt muun muassa putkituksissa, vesikouruissa, hormeissa, lattianpäällysteissä, lämmön- ja vedeneristeissä, tiivisteissä ja tapeteissa. Myös huonekaluteollisuus käyttää laajasti muovia tuotteiden rakenteissa, verhoiluissa ja laminaateissa. Autoteollisuudessa muovin käyttö on levinnyt sähkölaitteista ja verhoilusta konepellin alle esimerkiksi tuulettimiin ja putkistoihin. Pyrkimys polttoainetaloudellisuuteen ja jalankulkijoiden turvallisuuteen on puolestaan tuonut keveät muovimateriaalit puskureihin ja jäähdyttimiin. Keveys, korroosionkestävyys, antimagneettisuus, ylläpidon helppous ja kustannustehokkuus kasvattavat alati muovin suosiota myös vesi- ja ilmaliikenteessä. Vaateteollisuus hyödyntää muovimateriaaleja etenkin kengissä ja sadeasuissa. Talvivaatteissa polyuretaanivaahtomuovi on kasvavassa suosiossa lämpöeristeenä. Lääketieteellisellä sektorilla muoveja käytetään pakkauksissa, kertakäyttötavaroissa (mm. laastarit, siteet, lääkeruiskut), steriloitavissa tavaroissa (katetrit, putkitukset) sekä proteeseissa ja tuissa.
Energiajäte Muovien kierrättäminen materiaalina on hankalaa, sillä muovilaatuja on useita ja kuluttajan on vaikea erottaa niitä toisistaan. Muovilla on kuitenkin hyvä lämpöarvo ja muihin polttoaineisiin yhdistettynä sitä voidaan käyttää energiatuotantoon. Hyödynnettäessä muovi energiana voidaan vähentää ulkomaisen, uusiutumattoman energian kuten öljyn ja kivihiilen tuontia. Muovien polttamisessa muodostuu kuitenkin hiilidioksidi- ja muita kasvihuonekaasupäästöjä. Muovi luetaan fossiilisiin polttoaineisiin, koska sitä tuotetaan pääasiassa öljystä tällä hetkellä.
Diabolo Yleensä diabolojen kupit valmistetaan kumista, akseli ja ruuvit teräksestä ja akselinpidikkeet muovista. Joskus koko diabolo on muovia.
Guttaperkka Puhekielessä "guttaperkka"-ilmaisulla tarkoitetaan usein jotakin muovia. Ilmaisu on tullut siitä, että guttaperkka oli ensimmäinen nykyisten muovien tapainen valmistusmateriaali.
Piranha-liuos Piranha-liuos on, kuten nimikin jo kertoo, erittäin vaarallista käsitellä. Se syövyttää orgaanista materiaalia kuten ihoa ja muovia. Piranha-liuos voi myös räjähtää, jos sen sekaan joutuu orgaanista liuotinta, esimerkiksi asetonia. Piranha-liuos valmistetaan aina siten, että vetyperoksidi lisätään rikkihappoon, koska rikkihapon lisääminen vetyperoksidiin on huomattavasti vaarallisempaa. Rikkihapon ja vetyperoksidin seos voi lämmetä jopa yli 100 °C:een. Räjähdysvaaran vuoksi piranha-liuosta ei saa koskaan säilyttää vaan se pitää tehdä juuri ennen käyttöä.
Semiokemikaali Semiokemikaaleista määrällisesti suurimmat rakenteelliset alaryhmät ovat esterit, hiilivedyt, ketonit, alkoholit, amiinit, aldehydit ja karboksyylihapot.
Polysykliset aromaattiset hiilivedyt PAH-yhdisteitä eristetään kivihiilitervasta, mutta niitä voidaan myös valmistaa laboratoriossa yksinkertaisemmista yhdisteistä.
Vladimir Prelog Prelogin tieteellisen uran huippukohta Zagrebissa oli adamantaanin, hiilivedyn, jolla on epätavallinen alisyklinen rakenne, onnistunut syntetisointi.
Tekniikan historia Kiristyneiden laatuvaatimusten ja automaation johdosta tehtaat tulivat puhtaammiksi kuin useimpien kodit. Jatkuvasti kasvava osa tuotannosta, kuten piikiekkojen päälle tehtävien mikroprosessoreiden tuotanto, tehdään puhdastiloissa, jotka ovat puhtaampia kuin leikkaussalit sairaaloissa. 1940-luvulla alkoi öljypohjaisten muovin massatuotanto ja vuoden 1973 öljykriisiin saakka maailman muovituotanto kaksinkertaistui joka viides vuosi. Muoveja tehdään maailmassa noin 250 ja terästä noin 1 400 miljoonaa tonnia vuodessa, joten tilavuuksilla laskettuna määrät ovat samaa luokkaa. Tärkeimmät nykyisistä muovilaaduista, kuten PVC ja polyeteeni, kehitettiin ennen toista maailman sotaa, kuten myös synteettinen kumi, jota saksalaiset valmistivat sodan aikana, koska eivät saaneet enää luonnonkumia. Ruiskuvalukoneiden massatuotannolla sekä suulakepuristettujen muoviprofiilien ja kalvojen avulla helposti muovattavat ja riittävän kestävät muovit tulivat tärkeimmiksi materiaaleiksi kulutustavaroille. Muovikassista on tullut aikakauden symboli. Edullisina materiaaleina muovit edistivät kertakäyttökulutusta.
Nukkekoti Lundbytä lukuun ottamatta 3/4-mittakaavan huonekalut oli tehty useimmiten muovista. Talot oli tehty useista erilaisista materiaaleista (metallia, lasikuitua, muovia ja puuta).
Bittern-luokka (sluuppi) "HMS Stork" valmistui aseistamattomaksi tutkimusalukseksi ja se aseistettiin vasta sodan puhjettua. Kolmas alus "HMS Bittern", joka oli alun perin "HMS Enchantress", valmistui alun perinkin aseistetuttuna suunnitelmien mukaan sluupiksi. Alus oli myös luokan ainoa, joka tuhoutui sodan aikana.
HMS Chameleon (J387) Valmistajan koeajoihin alus siirrettiin syyskuussa 1944 ja se määrättiin 7. miinanraivaajalaivueeseen. Alus valmistui 15. syyskuuta ja se luovutettiin laivastolle vastaanottotesteihin, joiden päätyttyä alus siirtyi Tobermoryyn koulutettavaksi. Lokakuussa alus oli Firth of Forthissa miinanraivauskoulutuksessa, jonka päätyttyä se liittyi laivueeseensa Harwichissa aloittaen Scheldtin alueen raivaukset. Laivueen muut alukset olivat "HMS Pincher", "HMS Recruit", "HMS Rifleman", "HMS Plucky", "HMS Fancy", "HMS Squirrel" ja "HMS Vestal". Marraskuussa alus siirrettiin Plymouthin alueen alaisuuteen Falmouthiin sukellusveneidentorjuntaan ja miinanraivauksiin. Joulukuussa alus aloitti valmistautumisen ulkomaanpalvelukseen.
HMS Brave (J305) Elokuussa 1943 alkoivat valmistajan koeajot ja alus sai määräyksen liittyä perustettavaan 19. miinanraivaajalaivueeseen. Alus valmistui 3. elokuuta ja se siirrettiin laivaston vastaanottotesteihin, joiden päätyttyä alus siirrettiin Tobermoryyn koulutettavaksi. Syyskuussa alus siirtyi Port Edgariin ja se oli Firth of Forthissa miinanraivauskoulutuksessa. Koulutuksen päätyttyä alus liittyi lokakuun alussa laivueeseensa Kyle of Lochalshissa. Laivueen johtoaluksena oli "HMS Rinaldo" ja sen muut alukset olivat "HMS Rosario", "HMS Waterwitch" ja "HMS Spanker".
HMS Raisonnable (1768) HMS Raisonnable oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1768 vesillelaskettu 64-tykkinen Ardent-luokan kolmannen luokan linjalaiva.
HMS Agamemnon (1781) HMS Agamemnon oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1781 vesillelaskettu 64-tykkinen Ardent-luokan kolmannen luokan linjalaiva.
HMS Ardent (H41) Aluksen päällikköinä olivat:
HMS Ultimatum Alus oli kotivesillä koulutettavana, minkä päätyttyä se siirrettiin Välimerelle. Alus sijoitettiin Maltalle 10. sukellusvenelaivueeseen. Tammikuussa 1942 alus kohtasi Italian laivaston saattueen M43 pääsemättä laukaisuetäisyydelle, mutta helmikuussa alus upotti italialaisen rahtialuksen. Maaliskuussa alus upotti Italian laivaston sukellusveneen "Ammiraglio Milon" Sisilian rannikolla. Alus valvoi Italian laivaston liikkeitä kesäkuussa 1942 varoittaen Maltalle pyrkivää operaatio Vigorousin saattuetta MW11. Se oli samankaltaisessa tehtävässä operaatio Pedestalin aikana.
HMS Acute (J106) Alus oli heinäkuun alun vuonna 1942 valmistajan koeajoissa ja se määrättiin palvelukseen otettaessa 12. miinantorjuntalaivueeseen (). Alus valmistui 30. heinäkuuta, jonka jälkeen se aloitti laivaston vastaanottotestit. Testien päätyttyä elokuussa alus siirtyi Tobermoryyn koulutettavaksi ja valmistautumaan miinanraivaustehtäviin. Se oli syyskuun Port Edgarissa koulutettavana, mistä se lähti lokakuussa Harwichiin liittyäkseen laivueeseensa. Laivueen muut alukset olivat "HMS Algerine", "HMS Alarm" ja "HMS Albacore" sekä lokakuussa koulutuksensa päättänyt "HMS Cadmus".
Gneisenau (1936) "Scharnhorstin" tähystäjä havaitsee 8. kesäkuuta iltapäivällä taivaanrannassa lentotukialus "HMS Gloriousin" saattajineen. Taisteluristeilijöiden raskaat tykit upottavat lentotukialuksen, joka ei kyennyt lähettämään lentokoneitaan ilmaan. Saattajina toimineet hävittäjät "HMS Acasta" ja "HMS Ardent" upotetaan niiden yrittäessä estää lentotukialuksen tuhoamisen.
HMS Belos (1961) Alus modernisoitiin 1981, jolloin sille valmistui mahdollisuus sijoittaa miehittämätön sukellusvene () "Sjöugglan". Alus oli palveluksessa vuoteen 1993, jolloin uusi "HMS Belos" korvasi sen.
HMS Abercrombie (F109) "HMS Abercrombie" määrättiin maaliskuussa liittymään Välimeren laivastoon. Alus valmistui 22. huhtikuuta, minkä jälkeen se aloitti koeajot. Koeajojen päätyttyä toukokuussa alus varustettiin palvelukseen.
HMS Milford (L51) Alus lähti heinäkuussa Rio de Janeiroon Brasiliaan telakalle. Huolto valmistui syyskuussa, ja alus lähti paluumatkalle Freetowniin koeajojen päätyttyä. Alus liittyi 23. lokakuuta Freetownista Kapkaupunkiin matkanneeseen saattueeseen WS23 "HMS Despatchin" kanssa. Alus erkani 31. lokakuuta saattueesta palaten Freetowniin, jossa se jatkoi palvelustaan.
HMS Searcher (D40) "HMS Searcher" oli maaliskuussa 1943 Portlandissa valmistajan koeajoissa, mistä se siirrettiin huhtikuussa Tacomaan. Alus otettiin 7. huhtikuuta 1943 valmistajan telakalla Tacomassa Kuninkaallisen laivaston palvelukseen nimellä "HMS Searcher". Se valmistui seuraavana päivänä, jonka jälkeen alus valmistautui merikokeisiin. Alus siirtyi 28. huhtikuuta Puget Soundiin hyväksyntätesteihin. Sille asennettiin seuraavana päivänä magneettisuuden poistaja ja sitä seuraavana päivänä koeajot alkoivat.
HMS Gurkha (G63) Alus tilattiin 31. maaliskuuta 1938 Cammell Lairdilta Birkenheadistä osana vuoden 1937 laivasto-ohjelmaa nimellä "HMS Larne". Aluksen köli laskettiin 18. lokakuuta 1938. Alus nimettiin kesäkuussa 1940 uudelleen Gurkha rykmentin pyynnöstä korvaamaan uponnut "HMS Gurkha". Alus laskettiin vesille 8. heinäkuuta, jolloin se kastettiin "HMS Gurkhaksi". Se valmistui 18. helmikuuta 1941, jolloin sen tarjoukseen perustuneet valmistuskustannukset olivat 441837 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.
RN Ardente (1912) Alus poistettiin alusluettelosta 11. maaliskuuta 1937.
RN Ardente Alus upposi 12. tammikuuta 1943 kolaroituaan "Grecalen" kanssa.
HMS Juno (F46) Alus tilattiin 25. maaliskuuta 1937 Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Glasgow'sta osana vuoden 1936 laivasto-ohjelmaa nimellä "HMS Jamaica". Sen köli laskettiin vielä samana vuonna 5. lokakuuta ja alus laskettiin vesille 8. joulukuuta nimellä "HMS Juno", jotta alkuperäinen nimi voitiin antaa valmisteilla olevalle Colony-luokan risteilijälle. Alus valmistui 25. elokuuta 1939.
HMS Petard (G56) Alus tilattiin 2. lokakuuta 1939 Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista osana toisen hätälaivuetta () nimellä "HMS Persistent". Sen köli laskettiin vielä saman vuoden lopulla 26. joulukuuta ja alus laskettiin vesille 27. maaliskuuta 1941 nimellä "HMS Petard". Alus valmistui 15. kesäkuuta 1942, jolloin sen tarjoukseen perustuva hinta oli 408200 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.
Venäjän–Japanin sota Sekä Venäjällä että Japanilla, mutta myös Britannialla ja Saksalla oli laajentumispyrkimyksiä Itä-Aasiassa 1800-luvulta alkaen. Suurvaltapoliittisesti sodan mahdollisti Britannian ja Japanin välinen sopimus, joka varmisti Britannian siirtokunnat Tyynellämerellä ja salli Britannian keskittyä kilpavarusteluun Saksaa sekä Ranskaa vastaan. Japanille sopimus varmisti Venäjän jäämisen ilman liittolaisten tukea. Edellisen Kiinan–Japanin sodan jälkeen 1895 Venäjän, Saksan ja Ranskan kolmiliitto oli vienyt Japanilta sen voitot Kiinassa.
Tōgō Heihachirō Tōgō syntyi vuonna 1848 Kagoshimassa samuraiperheeseen. Palveltuaan Meiji-restauraatioon johtaneessa Boshin-sodassa hän lähti Yhdistyneeseen kuningaskuntaan opiskelemaan laivastokoulussa, jossa hän vietti seitsemän vuotta. Ensimmäisessa Kiinan–Japanin sodassa hän johti risteilijä "Naniwaa" ja vuonna 1903 hänet nimitettiin Japanin yhdistetyn laivaston () komentajaksi. Venäjän–Japanin sodassa hän komensi sodan tärkeimpiä operaatioita ja tuhosi Venäjän Itämeren-laivaston Tsushiman meritaistelussa vuonna 1905.
Mukdenin taistelu Mukdenin taistelu () oli Venäjän–Japanin sodan taistelu, joka käytiin 20. helmikuuta – 10. maaliskuuta 1905 Mukdenin kaupungin (nyk. Shenyang) eteläpuolella Mantšuriassa. Se oli suurimpia maataisteluita ennen ensimmäistä maailmansotaa. Venäjän keisarikunnan joukkoja komensi jalkaväenkenraali Aleksei Kuropatkin ja Japanin keisarikunnan armeijoita johti sotamarsalkka Ōyama Iwao. Taisteluun osallistui yli puoli miljoonaa sotilasta. Taistelu päättyi saarrostusta pelänneiden venäläisten vetäytymiseen ja Japanin voittoon. Mukdenin taistelu oli Venäjän–Japanin sodan viimeinen suuri maataistelu.
Nikolai Japanilainen Venäjän–Japanin sodan syttyessä vuonna 1904 Nikolai joutui vaikeaan tilanteeseen, jossa hän osoitti suurta harkintaa. Hän kehotti japanilaisia pappeja täyttämään velvollisuutensa isänmaataan Japania kohtaan ja rukoilemaan menestystä Japanin armeijalle. Henkilökohtaisesti hän kuitenkin koki, ettei voinut osallistua sodan aikana jumalanpalveluksiin, sillä hän olisi niissä joutunut rukoilemaan omaa maataan Venäjää vastaan. Hän ei kuitenkaan palannut Venäjälle vaan pysyi seurakuntalaistensa kanssa, vaikka jääminen pois jumalanpalveluksista oli hänelle raskasta.
Japanin historia Japani auttoi länsivaltoja Kiinan boksarikapinan kukistamisessa vuonna 1900, ja Yhdistynyt kuningaskunta ja Japani solmivat liittosopimuksen kaksi vuotta myöhemmin. Sopimuksen tarkoitus oli suojella Japanin ja brittien etuja kolmatta imperialistista suurvaltaa, Venäjää vastaan. Vielä laajempi, japanilaisten intressit Koreassa tunnustanut sopimus solmittiin vuonna 1905. Japani toivoi ensimmäisen liittosopimuksen auttavan Venäjän ja Japanin tavoitteiden sovittelussa Koillis-Aasiassa. Helmikuussa 1904 Japanin laivasto kuitenkin yllättäen hyökkäsi Venäjän aluksia vastaan Port Arthurissa Kiinan rannikolla – Venäjän–Japanin sodassa Japani sai ratkaisevan voiton Venäjän Itämeren-laivastosta Tōgō Heihachirōn johdolla Tsushiman meritaistelussa. Rauhansopimuksessa Venäjä tunnusti Japanin ylivallan Koreassa, sen taloudelliset intressit Etelä-Mantšuriassa ja luovutti Japanille Sahalinin eteläosan. Sota oli kuitenkin aiheuttanut Japanille suuret inhimilliset ja taloudelliset menetykset, ja chauvinistinen yleinen mielipide oli vahvasti sopimusta vastaan. Japani oli silti saavuttanut merkittävän voiton ja osoittanut ensimmäisen kerran aasialaisen valtion voivan kukistaa sodassa eurooppalaisen suurvallan.
Chiyoda (1890) Chiyoda () oli keisarillisen Japanin laivaston panssariristeilijä. Vuonna 1891 valmistunut alus palveli ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa, Venäjän–Japanin sodassa sekä ensimmäisessä maailmansodassa.
Keisarillisen Japanin armeija Armeija taisteli ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa (1894–1895), miehitti Formosan 1895, Venäjän–Japanin sodassa 1904–1905, miehitti Korean 1910, Qingdaon anastamisessa Saksalta ensimmäisessä maailmansodassa, Mantšurian miehityksessä 1931–1932 sekä toisessa Kiinan–Japanin sodassa (1937–1945). Joulukuusta 1941 alkaen Keisarillisen Japanin armeija toimi Japanin pääasiallisena sotakoneena laajentumisessa läpi Itä-Aasian. Liittoutuneet hajottivat armeijan syyskuussa 1945, ja myöhemmin korvattiin Japanin itsepuolustusvoimilla.
Keltaisenmeren taistelu Keltaisenmeren taistelu käytiin 10. elokuuta 1904 Venäjän keisarikunnan ja keisarillisen Japanin laivaston välillä Venäjän–Japanin sodassa.
Puna-armeija Aasiassa vuoden 1902 Ison-Britannian ja Japanin välinen sopimus johti siihen, että Japani alkoi esiintyä yhä päättäväisemmin Kiinaa vastaan ja voitti Venäjän–Japanin sodan. Venäjä pyrki estämään Japanin vaikutusvallan nousua muun muassa tukemalla Mongolian itsenäisyyttä 1911. Neuvosto-Venäjä ja Neuvostoliitto puolestaan turvallisuustakasivat Mongolian kansantasavallan toisaalta Kiinan tasavallalta kuin myös Japanilta.
Jalu Joen strategisen sijainnin takia siellä on sodittu useita taisteluja, vuonna 1894 taistelu Kiinan-Japanin sodassa ja vuonna 1904 Venäjän-Japanin sodassa.
Lüshunkou Lüshunkou () eli Lüshun, historiallisesti Port Arthur (), on Dalianin kaupungin suuralue Liaodongin niemimaan eteläkärjessä Kiinan kansantasavallassa. Alue on 506 neliökilometriä suuri ja siellä asuu 210 000 asukasta. Aikaisemmin se oli itsenäinen kaupunki. Port Arthur oli 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa geopoliittisesti merkittävä paikkakunta ja Kiinan, Japanin sekä Venäjän taisteluiden kohde. Se oli Venäjän hallinnassa 1897–1905 ja sen jälkeen Japanin hallinnassa vuoteen 1945 saakka. Sillä on hyvä luonnonsatama, joka toimi vuosina 1904–1905 käydyn Venäjän–Japanin sodan avaustaistelun (Port Arthurin taistelu) näyttämönä. Tätä ennen siellä tapahtui Port Arthurin joukkomurha 
ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa vuonna 1894.
Carl Gustaf Emil Mannerheim Venäjän–Japanin sodan viimeisessä suuressa maataistelussa Mukdenin taistelussa Mannerheim oli aluksi mukana tiedusteluretkellä Mongolian rajalle asti ja loppupäivinä hän taisteli Mukdenin (nyk. Shenyang) länsipuolella ja vetäytyi Venäjän armeijoiden mukana pohjoiseen. Mannerheim joutui taistelun jälkeen leikattavaksi vasemman korvan tulehduksen vuoksi. Hän palasi kuitenkin pian palvelukseen ja palveli Japanin rintamalla sodan loppuun asti. Sodan aikana hän yleisestikin osallistui aktiivisesti tiedusteluretkille.
Portsmouthin rauhansopimus Portsmouthin rauhansopimus solmittiin Venäjän ja Japanin keisarikuntien välillä Portsmouthissa, Yhdysvalloissa käytyjen rauhanneuvottelujen jälkeen 5. syyskuuta 1905. Sopimuksen välittäjänä toimi Yhdysvallat. Sopimus päätti Venäjän–Japanin sodan. Se varmisti Japanin valta-aseman Koreassa ja Mantšuriassa. Venäjä joutui luovuttamaan muun muassa Port Arthurin ja sen hankkeet ylivallan saavuttamiseksi Mantšuriassa ja Koreassa päättyivät.
Murata Murata-kivääri on Japanissa vuodesta 1880 vuoteen 1898 valmistettu kerrasti laukeava ase. Murataa käytettiin ensimmäisessä Kiinan–Japanin Sodassa, boksarikapinassa ja Venäjän–Japanin sodassa.
Tämän kiväärin korvasi vuonna 1898 Arisaka-kivääri, joka käytti mm. savutonta ruutia ja tuki viiden patruunan makasiinia.
Venäjän–Japanin sota Venäjän laivasto menetti sodassa 28:sta taistelulaivastaan 17, loput kahdeksan olivat Mustallamerellä, josta ottomaanit eivät päästäneet niitä Bosporinsalmen läpi, ja kaksi oli vanhentuneina korjattavana Itämerellä. "Tsesarevitš" palasi Venäjän Tyynenmeren laivaston vahvuuteen sodan päätyttyä.
Ōtsun välikohtaus Tapauksen jälkeen sisä- ja ulkoministerit Saigo Tsugumichi ja Aoki Shuzo erosivat. Venäjän hallitus hyväksyi Japanin hallitukselta anteeksipyynnön, mutta monet historioitsijat ovat pohtineet, miten Nikolain murhayritys oikeasti otettiin vastaan Japanissa ja mikä sen rooli oli 14 vuotta myöhemmin syttyneessä Venäjän ja Japanin vastaisessa sodassa.
Kiinan–Japanin sota (1937–1945) 1860-luvulla Japani alkoi modernisoitua vastineena länsimaiden aiheuttamalle uhalle ja estääkseen tuolloin vielä mahdolliselta vaikuttaneen siirtomaaksi joutumisen, mikä oli ollut muun muassa Intian ja osittain myös Kiinan kohtalo. Meiji-restauraatiossa vuonna 1868 Tokugawa-shogunaatti kaadettiin ja Japanista alettiin rakentaa teollisuusmaata, jonka armeija voisi vastustaa Euroopan suurvaltoja. Vaikutteita haettiin imperialismista ja samuraiden bushidō-etiikasta. Ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa 1894-1895 Japani onnistuikin valtaamaan Korean. Japanin kiinnostus luonnonvaroista rikkaaseen Mantšuriaan oli törmäyskurssilla Venäjän intressien kanssa. Venäjän–Japanin sodassa 1904–1905 Japanista tuli ensimmäinen Euroopan ulkopuolinen maa, joka oli voittanut eurooppalaisen suurvallan – Japani (tai Japanin armeija) näki nyt itsensä paitsi suurvaltana, myös aasialaisen nationalismin ja aasialaisten itsemääräämisoikeuden palauttamisen johtajana.
Mukdenin välikohtaus Kiina oli luovuttanut ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan päättäneellä Shimonosekin sopimuksella Japanille Formosan, Peskadorit ja Liandongin niemimaan mutta Ranska, Saksa ja etenkin Venäjä vastustivat niemimaan luovutusta Japanille. Sen sijaan maat painostivat Japania hyväksymään niemimaan sijaan 30 miljoonaan taelin korvauksen. Venäjä aloitti tämän jälkeen Etelä-Mantšurian rautatien rakentamisen, joka yhdisti Harbinin kaupungin Port Arthuriin. Venäjä hallitsi jo ennestään Itä-Mantšurian rautatietä ja nyt alueen halkaisevia rautateitä vartioi yhteensä 175 000 venäläissotilasta ja alue oli näin käytännössä Venäjän vallan alla. Japani piti Venäjää suorana uhkana sen hallitsemalle Korealle ja suuremmille suunnitelmille hallita Itä-Aasiaa. Maiden välit kiristyivät ja kehitys huipentui Venäjän–Japanin sotaan vuonna 1904-05. Japanin voitot Venäjästä Port Arthurissa ja Tsushimassa pakottivat Venäjän hyväksymään Portsmouthin sopimuksen, jolla maa luovutti Port Arthurin ja Etelä-Mantšurian rautatien hallinnan Japanille. Molemmat maat sitoutuivat vetäytymään Kiinasta ja tunnustamaan Kiinan suvereniteetin Mantšuriassa.
Ukrainan historia Sodan lopputulos muutti Venäjän suhdetta Ukrainaan. Liittosuhde muuttui vähitellen suoremmaksi hallinnoksi. Aluksi Pietari järjesti Ukrainan hallinnon uudelleen ja Katariina II lakkautti lopulta hetmanin aseman kokonaan. Puolalaisen aatelin aloittama maaorjuus levisi vähitellen Katariina II:n aikana koko Ukrainaan.
Nagant M1895 Naganteja on arvioiden mukaan valmistettu kaikkiaan yli kaksi miljoonaa kappaletta, näistä suurin osa Venäjällä / Neuvostoliitossa. Aseesta tuli niin suosittu, että "nagan"ista tuli venäjän kielessä yleinen revolveria tarkoittava termi, vastaavasti kuin Colt englannin kielessä.
Nagant M1895 on ollut palveluskäytössä useissa sodissa, muun muassa Venäjän-Japanin sodassa, ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa, Korean sodassa ja jopa Vietnamin sodassa.
SS John Grafton Venäjän-Japanin sodan puhjettua 1904 aktivisteihin kuulunut Konni Zilliacus otti yhteyttä Japanin Tukholman-sotilasasiamieheen, eversti Akashi Motojiroon. Zilliacus ehdotti yhteistoimintaa Venäjän hallitusta vastustavien vallankumouksellisten ryhmien ja Japanin välillä. Hän kiersi Euroopassa tunnustelemassa maanpaossa elävien kumouksellisten ryhmien mielipiteitä asiasta ja järjesti yhteistyössä puolalaisten kumouksellisten kanssa Venäjän armeijan riveissä palvelleiden puolalaisten sotilaiden joukkokarkaamisen Mantšurian rintamalla.
Dalian Yhdistynyt kuningaskunta miehitti alueen toisen oopiumisodan aikana vuosina 1856-1860. Sodan jälkeen alue palautettiin kiinalaisille, mutta he joutuivat puolestaan luovuttamaan sen Venäjälle vuonna 1898. Venäläiset antoivat kaupungille nimen "Dalnyi" (, "kaukainen"). Japani miehitti alueen Venäjän–Japanin sodassa vuonna 1904 ja sotaa seuranneessa Portsmouthin rauhassa Venäjä luovutti alueen Japanille. Japani antoi kaupungille nimen "Dairen" ja hallitsi aluetta ensin suoraan ja sittemmin perustamansa nukkevaltio Mantšukuon kautta. Venäläiskaudesta jäi suhteellisen vähän historiallisia rakennuksia, kun taas japanilaiselta kaudelta niitä on edelleen useita. Japanilaiset kaupunkisuunnittelijat rakensivat alueita uudelleen ja laajensivat kaupunkialuetta vuonna 1937. Kaupungin sataman kautta vietiin raaka-aineita Mantšuriasta Japaniin.
Fumizuki (1905) Fumizuki oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1905 Venäjän-Japanin sodassa vallattu torpedovenehävittäjä.
Yamabiko (1905) Yamabiko oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1905 Venäjän-Japanin sodassa vallattu torpedovenehävittäjä.
Satsuki (1905) Satsuki oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1905 Venäjän-Japanin sodassa vallattu torpedovenehävittäjä.
Kuriilien kiista Japani sai haltuunsa Sahalinin saaren eteläosan vuonna 1905 Venäjän-Japanin sodan päättäneellä Portsmouthin sopimuksella. Gunjin vankeudesta Yhdysvaltoihin neuvottelijoille salakuljetuttama kirje korosti pohjoisten vesien kalastuksellista merkitystä Japanille. Venäjä suostui siihen, että japanilaiset saisivat kalastaa Venäjälle kuuluvan Kamtšatkan niemimaan kummallakin rannikolla.
Banjō (1878) Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välistä aluetta ollen samalla Japanin 2. laivaston reservinä. Se luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 toisen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen alus oli rannikkovesien tutkimus- ja partioaluksena. Venäjän–Japanin sodassa alus avusti Port Arthurin piirityksessä ja sodan lopulla se osallistui Tsushiman meritaisteluun.
Hisaichi Terauchi Terauchi syntyi Yamaguchin prefektuurissa ja oli Japanin pääministeri Terauchi Masataken vanhin poika. Hän valmistui Keisarillisen Japanin armeijan sotilasakatemiasta vuonna 1900 ja palveli Venäjän-Japanin sodassa.
Kuriilien kiista Kuriilien kiista on Japanin ja Venäjän (ja sen edeltäjän Neuvostoliiton) välinen aluekiista, erimielisyys Kuriilien saariryhmän eteläisimpien saarien hallinnasta. Kuriilien tuliperäinen saariketju sijaitsee Tyynessämeressä Japanin pohjoisen Hokkaidon saaren ja Venäjän Kamtšatkan niemimaan välissä. Kiista koskee 56 saarta käsittävän saariston eteläosaa, joka ennen toista maailmansotaa kuului Japanille, ja jonka Neuvostoliitto valloitti sodan loppuvaiheessa. Liittoutuneiden ja Japanin välisessä San Franciscon rauhan­sopimuksessa Japani luopui vaatimuksestaan saariin, mutta Neuvostoliiton oikeuksia niihin ei toisaalta mainittu. Neuvostoliitto ja sen seuraajana Venäjä on katsonut saarten kuuluvan itselleen, ja ne ovat pysyneet Venäjän hallinnassa osana sen Sahalinin aluetta. Japani on kiistänyt saarten kuuluvan Venäjälle, ja katsonut niiden kuuluvan sen Pohjoiseen territorioon. Valtiot eivät tämän vuoksi ole allekirjoittaneet rauhansopimusta maailmansodan jälkeen.
Nikolai II Nikolai II (, 18. toukokuuta 1868 Pietari – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg) oli Venäjän keisari, Puolanmaan kuningas ja Suomen suuriruhtinas vuosina 1894–1917. Hän oli viimeinen hallitsija Romanovien hallitsijasuvussa, joka kaatui helmikuun vallankumouksessa 1917. Suomessa hänet tunnetaan helmikuun manifestin allekirjoittajana ja venäläistämistoimenpiteiden aloittajana. Hänen johdollaan Venäjä kärsi nöyryyttäviä tappioita muun muassa Venäjän–Japanin sodassa ja ensimmäisessä maailmansodassa. Rauhanomaisten mielenosoitusten raa’an tukahduttamisen sekä Venäjän-Japanin sodan ja ensimmäisen maailmansodan runsaiden venäläistappioiden vuoksi Nikolai tunnettiin vastustajiensa keskuudessa myös nimellä Nikolai Verinen. Myöhemmin Nikolai vaimoineen ja lapsineen teloitettiin Leninin käskystä Venäjän sisällissodan aikana. Nikolai II:n isä ja edeltäjä oli Aleksanteri III.
Vuoden 1907 herrasmiessopimus Japanin voitettua Venäjän–Japanin sodan, Japani vaati tasavertaista kohtelua, mikä johti kuuteen noottiin Yhdysvaltojen ja Japanin välillä vuoden 1907 lopulta vuoden 1908 alkuun.
Katsura Tarō Katsuran ensimmäinen pääministerikausi alkoi 2. kesäkuuta 1901 ja jatkui neljä ja puoli vuotta eteenpäin aina 7:een tammikuuta 1906 asti, mikä oli tuon ajan ennätys Japanissa. Hänen ensimmäisen toimikautensa aikana Japani solmi Japanin ja Yhdistyneen kuningaskunnan liiton vuonna 1902 sekä voitti Venäjän vuosina 1904 ja 1905 käydyssä Venäjän–Japanin sodassa. Yhdysvaltojen kanssa 1905 tehty Taftin–Katsuran sopimus antoi Japanille toimivan, Korean kattavan suojelualueen.
Sodankäynnin taito "Gensui" (yliamiraali) Tōgō Heihachirō, joka johti Japanin voittoon Venäjän-Japanin sodassa, oli "Sodankäynnin taidon" innokas lukija.
Japanin keisarikunta Japani kävi voittoisan sodan Kiinaa vastaan vuosina 1894–1895 ja Venäjää vastaan vuosina 1904–1905. Myös toisessa Kiinan–Japanin sodassa (1937–1945) Japani saavutti useita merkittäviä voittoja ja valloitti suuren osan Itä- ja Kaakkois-Aasiasta, mutta joutui lopulta antautumaan Neuvostoliiton julistettua sille sodan ja Yhdysvaltojen pudotettua kaksi atomipommia Nagasakin ja Hiroshiman kaupunkeihin.
Esmeralda (1883) Boksarikapinan aikana alus suojasi joukkojen siirtoa Kiinaan. Venäjän–Japanin sodan alettua alus oli suojaamassa saattueita ja partiotehtävissä Japanin ja Korean välillä heikohkon panssarointinsa vuoksi. Tsushiman meritaistelussa alus kuului Japanin 3. laivastoon, ja se oli yksi ensimmäisistä japanilaisaluksista, joka havaitsi saapuvat Venäjän laivaston. Vaikka alus kävikin lyhyen tulitaistelun risteilijä "Vladimir Monomakhin" kanssa, se ei varsinaisesti osallistunut taisteluun.
Tsushiman meritaistelu Tsushiman meritaistelu oli Venäjän–Japanin sodan ratkaiseva taistelu. Se käytiin Venäjän ja Japanin laivastojen välillä 27.–28. toukokuuta 1905, kun Venäjän Itämeren laivaston alukset olivat kierrettyään Afrikan Hyväntoivonniemen ja Intian valtameren kautta saapuneet Korean ja Japanin väliseen Tsushimansalmeen. Itämeren laivaston alukset lähetettiin Port Arthurin laivastotukikohtaan saarroksiin jääneiden Tyynenmeren laivaston alusten tueksi. Port Arthur ehti kukistua ennen kuin Itämeren laivasto pääsi perille. Itse taistelu käytiin Tsushimansalmessa jonkin matkan päässä Tsushiman saaresta.
Mikasa Mikasa () oli keisarillisen Japanin laivaston pre-dreadnought-tyypin taistelulaiva. Yhdessä viiden muun taistelulaivan ("Shikishima", "Yashima", "Hatsuse", "Fuji" ja "Asahi") kanssa se muodosti Japanin päätaistelulinjan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905.
Chōkai (1887) Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välistä aluetta liitettynä Japanin 2. laivaston reserviksi. Se luokiteltiin 2. luokan tykkiveneeksi 21. maaliskuuta 1898, minkä jälkeen alus oli rannikkovesien tutkimus- ja partioaluksena. boksarikapinan aikana alus liitettiin Takun linnaketta valvovaan osastoon. Venäjän–Japanin sodassa alus avusti Port Arthurin piirityksessä sekä sodan lopulla Sahalinin maihinnousussa.
Józef Piłsudski Venäjän–Japanin sodan puhjetessa 1904 Piłsudski matkusti Tokioon, jossa hän yritti saada tukea puolalaisten kansannousulle. Hän tarjosi Japanille tiedustelutietoja ja puolalaisen legioonan perustamista sotavangeista. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen hän oli puolalaisten sosialistipuolueen militanttisiiven johtaja ja järjesti terrorikampanjan tsaarinvaltaa vastaan.
Asahi (1899) Asahi () oli keisarillisen Japanin laivaston pre-dreadnought-tyypin taistelulaiva. Yhdessä viiden muun taistelulaivan ("Shikishima", "Yashima", "Hatsuse", "Fuji" ja "Mikasa") kanssa se muodosti Japanin päätaistelulinjan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905.
Jūkendō Jūkendōn esimuoto "jūkenjutsu" kehiteltiin systemaattiseen muotoon jo Meiji-kaudella. Tällöin sovellettiin keihästaistelun "sōjutsu" oppeja. Pistin oli käytössä Japanin Keisarillisessa armeijassa boksarikapinan, ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan aikana 1894–1895, Venäjän–Japanin sodan aikana 1904–1905, I maailmansotaan aikana, toisen Kiinan–Japanin sodan aikana sekä II maailmansodan aikana. Pistimenkäyttötaitoa harjoiteltiin tuolloin myös johdetusti Japanin Keisarillisessa armeijassa, ja pistinhyökkäyksellä oli tärkeä asema aina II maailmansotaan asti, jolloin doktriini jäi sivuun. Jūkendō syntyi varsinaisesti jūkenjutsusta moderniksi budolajiksi Tokiossa Toyaman sotilaskoulussa. II maailmansodan jälkeen liittoutuneet kielsivät (SCAP) vuonna 1945 militaristiseksi ja kiihkoisänmaallisiksi katsomiensa bujutsu- ja budolajien harjoittelun. Jūkendō kuului näihin pannaan joutuneihin lajeihin.
Yashima Yashima () oli keisarillisen Japanin laivaston Fuji-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva. Alus oli sisaraluksensa "Fujin" kanssa ensimmäiset Japanille valmistetut nykyaikaiset sotalaivat. Yhdessä taistelulaivojen ("Shikishima", "Fuji", "Hatsuse", "Asahi" ja "Mikasa") kanssa alus muodosti Japanin päätaistelulinjan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905.
Nikolai Nikolajevitš Romanov Nikolain ei annettu taistella Venäjän–Japanin sodassa, koska keisari Nikolai II ei halunnut, että Romanovit kaatuisivat tappiollisessa sodassa.
Vjatšeslav von Plehwe Von Plehweä pidetään Venäjän–Japanin sodan pääarkkitehtina. Hän sanoi: "me tarvitsemme pienen ja voittoisan sodan vallankumouksen ehkäisemiseen."
Hatsuse Hatsuse () oli keisarillisen Japanin laivaston Shikishima-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva. Yhdessä viiden muun taistelulaivan ("Yashima", "Fuji", "Shikishima", "Asahi" ja "Mikasa") kanssa alus muodosti Japanin päätaistelulinjan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905.
Shikishima Shikishima () oli keisarillisen Japanin laivaston Shikishima-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva. Yhdessä viiden muun taistelulaivan ("Yashima", "Fuji", "Hatsuse", "Asahi" ja "Mikasa") kanssa alus muodosti Japanin päätaistelulinjan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904–1905.
Myeongseong Kun Japani voitti Kiinan ja Japanin ensimmäisen sodan, Joseon joutui Japanin vaikutusvallan alle. Kuningatar kannatti Korean ja Venäjän suhteiden vahvistamista japanilaisten vaikutuksen estämiseksi. Miura Gorō, Korean ministeri ja Japanin armeijan eläköitynyt kenraaliluutnantti, oli Daewongunin puolella, koska uskoi tämän olevan myötämielisempi Japania kohtaan.
Dolinsk Nykyisen kaupungin alueelle perustivat venäläiset Galkino-Vrasskojen () kylän vuonna 1884. Paikalla oli jo aiemmin ollut pienimuotoista ainuasutusta, joka tunnettiin nimellä Siantša. Vuonna 1905 kylä siirtyi Venäjän-Japanin sodan ja Portsmouthin rauhansopimuksen seurauksena Japanin keisarikunnan haltuun. Japanin vallan alla asutus kehittyi kaupungiksi ja sai nimen Ochiai (, venäläisittäin Отиай), joka on luultavasti muunnos japanin "laaksoa" tarkoittavasta sanasta. 1945 kaupunki palautui Neuvostoliiton omistukseen ja nimettiin Dolinskiksi (venäjän sanasta долина, laakso) vuotta myöhemmin.
Jalujoen taistelu Jalujoen taistelu oli osa Venäjän–Japanin sotaa ja sodan ensimmäinen merkittävä maataistelu. Taistelu käytiin 30. huhtikuuta – 1. toukokuuta 1904 Jalujoen länsipäässä Kiinan ja Korean rajalla, lähellä nykyistä Sinuijun kaupunkia. Taistelu päättyi Japanin voittoon ja osoitti sen armeijan pärjäävän sodassa eurooppalaista suurvaltaa vastaan.
Samuda Brothers Vuonna 1877 tuleva keisarillisen Japanin laivaston amiraali Togo Heihachiro, joka johti Japanin laivastoa Venäjän-Japanin sodassa, tuli työharjoitteluun telakalle päätettyään koulutuksensa Naval Prepatory Schoolissa Portsmouthissa ja Royal Naval Collegessa Greenwichissä. Togo valvoi "Fusōn" valmistusta ennen paluutaan Japaniin.
Madsen (pikakivääri) Venäjä osti vuonna 1904 1 250 kappaletta Madsen-pikakivääreitä ja käytti niitä Venäjän–Japanin sodassa ja ensimmäisessä maailmansodassa.
Poltava (1894) Poltava () oli vuonna 1899 valmistunut Venäjän keisarikunnan laivaston Petropavlovsk-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva. Alus oli yksi kahdeksasta keisarillisen Japanin laivaston Venäjän–Japanin sodassa valtaamasta taistelulaivasta. Alus upposi Port Arthurin taistelussa joulukuussa 1904, mutta japanilaiset nostivat aluksen liittäen sen laivastoonsa nimellä "Tango".
Suuri peli Lämpimät suhteet Venäjään olivat Britannialle tärkeät siirtomaiden vuoksi ja Euroopan voimatasapainon takia: Saksa vahvistui edelleen ja Venäjä oli heikentynyt Japanille hävityn sodan takia. Venäjä puolestaan luopui eduistaan Aasiassa saavuttaakseen etuja Euroopassa. Lisäksi Venäjä joutui olemaan uskollinen liittolaiselleen Ranskalle, jonka tarjoamista lainoista se oli riippuvainen. Venäjän haluun ja mahdollisuuksiin lämmittää suhteita Britanniaan vaikutti myös Ranskan ja Britannian ristiriitojen väheneminen siirtomaakilvoittelussa. Lisäksi Saksa oli aktivoitunut Lähi-idässä ja uhkasi Venäjän ja Britannian asemaa alueella. Myös Venäjän asema Kaukoidässä oli huonontunut ja lämpimät suhteet Britanniaan, Japanin liittolaiseen, nähtiin hyödyllisinä.
Fuji (1896) Fuji () oli keisarillisen Japanin laivaston pre-dreadnought-tyypin taistelulaiva ja ensimmäinen Fuji-luokan laivoista. Yhdessä viiden muun taistelulaivan ("Shikishima", "Yashima", "Hatsuse", "Asahi" ja "Mikasa") kanssa se muodosti Japanin päätaistelulinjan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904– 1905. Laiva sai nimensä Japanin kuuluisan Fuji-vuoren mukaan.
Hatsuse Kiinan–Japanin sodan jälkimainingeissa Venäjä painosti Japania palauttamaan Liaotungin niemimaan takaisin Kiinalle. Seurauksena Japani alkoi kasvattaa omaa sotilasmahtiaan tulevien uhkien varalta. Japanin aloitti 1986 kymmenvuotisen laivastonrakennusprojektin, valmistaakseen kuusi taistelulaivaa ja kuusi panssaroitua risteilijää.
Kongō (1877) Alus osallistui ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan Lüshunkoun, Weihaiwein ja Jalujoen taisteluihin. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 kolmannen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikonvalvonta- ja tutkimustehtävissä. Venäjän–Japanin sodassa alus oli Korean etelärannikolla sijainneen Chinkain laivastotukikohdan vartiolaivana, mistä se siirrettiin japanilaisten miehittämään Port Arthuriin. Sodan päätyttyä alus palasi tutkimustehtäviin, kunnes se poistettiin alusluettelosta 20. heinäkuuta 1909. Alus myytiin romutettavaksi 1. huhtikuuta 1910.
Fuji-luokka Fuji-luokka (, "fujigata") oli keisarillisen Japanin laivaston pre-dreadnought-alusluokka, jonka alukset "Fuji" ja "Yashima" rakennettiin vuosina 1894–1897, ja yhdessä neljän muun taistelulaivan ("Shikishima", "Hatsuse", "Asahi" ja "Mikasa") kanssa muodostivat Venäjän–Japanin sodassa Japanin laivaston ensimmäisen taistelulinjan.
Port Arthurin piiritys Port Arthurin piiritys oli Japanin sotatoimi Venäjän–Japanin sodan aikana. Japanilaiset piirittivät Venäjän keisarikunnan laivaston tukikohtaa Port Arthuria vuodesta 1904 tammikuuhun 1905. Japanilaisten onnistu estää venäläisten laivojen pako ja tuhota satamassa olleet alukset, mutta he kärsivät myös suuria tappioita veristen ja hitaasti edenneiden maataistelujen aikana.
Keisuke Okada Ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa Okada oli taistelulaiva "Fujilla". Valmistuttuaan laivastosotakorkeakoulusta hän palveli taistelulaiva "Shikishimalla" ja upseerina risteilijä "Yaeyama". Venäjän–Japanin sodan aikana Okada toimi useilla aluksilla, joihin kuuluivat risteilijät "Chitose", "Kasuga" ja "Asahi", ennen kuin hänelle annettiin komentoonsa oma alus, "Kasuga" 25. heinäkuuta 1910. Hänet siirrettiin risteilijä "Kashimalle" vuonna 1912.
Aleksandr Koltšak Vuonna 1905 Koltšak oli japanilaisten saartamassa Port Arthurissa Venäjän-Japanin sodassa, haavoittui ja jäi sotavangiksi. Sodan jälkeen hänet nimitettiin kapteeniksi Venäjän Itämeren laivastoon. Ensimmäisessä maailmansodassa Koltšak palveli laivastossa Itämerellä ja vuonna 1916 hänet ylennettiin vara-amiraaliksi ja Mustanmeren laivaston komentajaksi Andrei Eberhardtin seuraajaksi.
Vladimir Lamsdorff Lamsdorff kuului alkujaan westfalenilaiseen aatelissukuun, joka oli asettunut 1400-luvulla Kuurinmaalle ja saanut 1817 kreivin arvon Venäjän aatelissa. Lamsdorff aloitti uransa Venäjän ulkoministeriössä 1866 ja yleni vuoteen 1892 mennessä ulkoministerin apulaiseksi. Hänet nimitettiin elokuussa 1900 virkaatekeväksi ja seuraavan vuoden tammikuussa varsinaiseksi ulkoministeriksi. Lamsdorffin ulkoministerikaudella Venäjä ja Itävalta-Unkari saivat lokakuussa 1903 sovittua yhteisestä politikasta Makedoniassa syntyneen kansannousun suhteen niin sanotun Mürzstegin ohjelman muodossa. Hän pyrki myös säilyttämään Venäjän suhteet Japaniin rauhanomaisina, mutta ei kyennyt estämään Venäjän–Japanin sodan puhkeamista helmikuussa 1904. Sodan aikana Venäjän ja Ison-Britannian välille uhkasi syntyä konflikti niin sanotun Doggermatalikon välikohtauksen seurauksena, mutta Lamsdorffin ponnistelujen ansiosta asiaan saatiin rauhanomainen ratkaisu. Tavatessaan toisensa heinäkuussa 1905 Venäjän tsaari Nikolai II ja Saksan keisari Vilhelm II päättivät solmia Koiviston sopimuksena tunnetun puolustusliiton maidensa välillä. Heti kuultuaan sopimuksesta Lamsdorff taivutteli Nikolain hautaamaan sen, sillä Ranska oli Venäjän pääliittolainen.
Ōyama Iwao Ōyama Iwao (12. marraskuuta 1842 Kagoshima – 10. joulukuuta 1916) oli japanilainen ruhtinas ja sotamarsalkka. Venäjän–Japanin sodan aikana 1904–1905 hän komensi Japanin armeijaa Mantšuriassa.
Maxim m/1910 Maxim m/1910 (, "Pulemjot Maksima obraztsa 1910 goda") oli Venäjän keisarillisen armeijan parannettu versio Maxim m/1905 -konekivääristä. Sen kehitys alkoi Venäjän–Japanin sodan tappion jälkeen Venäjällä.
Bogatyr (1901) Itämeren laivastolle valmistunut alus oli 1904 Venäjän–Japanin sodassa Vladivostokissa tiedustelutehtävissä, kunnes se toukokuun puolivälissä ajoi karille Amurinlahdella. Alus oli sodan lopun korjaustelakalla.
Alexander Parvus Parvus ennusti sosialistilehtiin Venäjän–Japanin sodan aikana kirjoittamissaan artikkeleissa Venäjän häviävan sodan. Kun tämä ennustus toteutui Parvusin arvostus sosialistien piirissä kasvoi ja myös sosialistilehtien kirjoittelua seurannut Saksan vastavakoilu kiinnitti häneen huomiota. Parvus alkoi näihin aikoihin kehitellä teoriaa pysyvästä vallankumouksesta jota Trotski myöhemmin kehitteli edelleen.
152/45 C 152/45 C suunniteltiin Ranskassa 1890-luvun alussa. Tykin valmistuksen lisenssi ostettiin Venäjälle ja alkoi 1895. Tykit palvelivat Venäjän-Japanin sodassa, jossa niissä osoittautui olevan suunnitteluvikoja, joiden vuoksi putki saattoi katketa laukaistaessa. Putkea vahvistettiin sodan jälkeen. Tykki palveli ensimmäisessä maailmansodassa myös maavoimissa.
Yamagata Aritomo Venäjän–Japanin sodan aikana Yamagata toimi päämajan komentajana, ja hänen toimistaan sodassa keisari antoi Yamagatalle prinssin arvon, korkeimman kunnianosoituksen mitä japanilainen saattoi saada.
Japanissa keisarin vaihdoksen yhteyteen kytkeytynyt Taishō-demokratia muokkasi poliittista kenttää puolueille suotuisaksi. Riisikapinoiden jälkeen 1918 Hara Kein tultua pääministeriksi Japanissa toimi ensimmäisen kerran monipuoluejärjestelmä. Puolueiden syntymisen ja kukoistamisen aikana Yamagata jäi poliittisesti varjoon. Viimeisinä vuosinaan Yamagata toimi äänekkäänä, mutta vaikutusvaltaisena poliittisena toimijana.
Venäjän–Japanin sota Nikolai Rimski-Korsakovin ooppera "Kultainen kukko" valmistui pian sodan jälkeen, ja se kiellettiin, koska se oli satiiri epäonnisesta Japanin-sotaretkestä. Rimski-Korsakov oli entinen meriupseeri ja oli vastustanut sotaa ankarasti.
Tone (1907) "Tone" suunniteltiin ja valmistettiin Sasebon laivastontelakalla Japanissa osana vuoden 1903 kolmatta laivastolakia, jolla korvattiin Venäjän–Japanin sodan tappioita. Rahoitusvaikeuksien vuoksi "Tonelle" suunniteltu sisaralus poistettiin suunnitelmasta.
Kolmoisinterventio Kolmoisinterventio tai Shimonosekin interventio () oli Venäjän, Saksan ja Ranskan diplomaattinen vuonna 1895 Shimonosekin sopimuksen ehdoista. Sopimus päätti ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan ja se solmittiin Japanin ja Qing-dynastian Kiinan välillä.
Jack London Venäjän-Japanin sodassa 1904–1905 London oli kirjeenvaihtajana Japanissa. London avioitui 1905 Charmian Kittredgen kanssa. Liitto oli lapseton, mutta kesti Jack Londonin 40-vuotiaana tapahtuneeseen kuolemaan asti.
Šahtjorsk Paikkakunta on syntynyt Venäjän–Japanin sodan jälkeen, jolloin alue kuului Japanille. Vuoteen 1946 saakka sen nimenä oli "Toro". Vuonna 1947 siitä tuli Šahtjorskin kaupunki. Talous perustuu kivihiilen tuotantoon.
Japanin historia Kiina piti Koreaa vasallivaltionaan ja oli huolestunut japanilaisten vaikutusvallasta alueella. Japanilaisten Taiwanille vuonna 1874 lähettämä retkikunta oli huonontanut suhteita Kiinaan. Sota maiden välille syttyi useiden 1880-luvulla Koreassa tapahtuneiden välikohtausten jälkeen lopulta vuonna 1894. Ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa japanilaiset olivat ylivoimaisia sekä maalla että merellä, ja seuraavana vuonna solmitussa Shimonosekin rauhansopimuksessa Kiina joutui luovuttamaan Japanille Taiwanin, Pescadoressaaret sekä Liaodongin niemimaan ja tekemään useita taloudellisia myönnytyksiä. Ranska, Saksa ja Venäjä eivät hyväksyneet Japanin imperialistisia pyrkimyksiä, eivätkä ne halunneet vaikutusvaltaansa Kiinassa uhattavan ja pakottivat Japanin luovuttamaan Liaodongin niemen takaisin Kiinalle niin sanotussa kolmoisinterventiossa. Japanin täytyi nyt suhtautua varovaisemmin länsivaltojen pyrkimyksiä kohtaan. Sodan myötä armeijan vaikutus maan hallinnossa kasvoi huomattavasti.
Esmeralda (1883) Esmeralda oli Chilen laivaston kesäkuussa 1883 vesillelaskettu panssarikansiristeilijä. Alus myytiin vuonna 1894 Japanille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "Izumi". Aluksen palveltua Venäjän–Japanin sodassa se romutettiin vuonna 1912.
Yashima "Yashima" toimitettiin vuonna 1897 ja se liitettiin 1. divisioonan 1. laivueeseen amiraali Nashiba Tokiokin alaisuuteen Venäjän–Japanin sodan alettua. 14. toukokuuta 1904 amiraali Nasiba lähti merelle lippulaivansa "Hatsusen" sekä taistelulaivojen "Shikishima" ja "Yashiman" kanssa. Lisäksi osastoon kuului risteilijä "Kasagi" ja lähettialus "Tatsuta". Laivojen tehtävänä oli vapauttaa japanilaisten saarto Port Arthurin ulkopuolella. 15. toukokuuta aamulla laivue saavutti kohtauspaikan ja jatkoi luoteeseen, kunnes se oli noin 15 mailia Port Arthurista. Tästä Nashiba päätti lähteä partioimaan idän kautta pohjoiseen ohi sataman suun. Tämä toi hänen laivueensa Venäjän keisarillisen laivaston miinalaiva "Amurin" laskemaan miinakenttään. "Hatsuse" ja "Yashima" osuivat miinoihin ja upposivat japanilaisten pahimmassa yksittäisessä laivastotapaturmassa Venäjän–Japanin sodan aikana.
Miyako (1898) "Miyako" valmistui vasta ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan päätyttyä. Venäjän–Japanin sodassa alus osallistui Port Arthurin taisteluun sekä sataman sulun valvontaan. Alus osui sataman edustalla miinaan 14. toukokuuta 1904, jolloin sen upotessa sai surmansa kaksi miehistönjäsentä. Alus poistettiin alusluettelosta 21. toukokuuta 1905. Aluksen hylky nostettiin ja myytiin romutettavaksi 4. heinäkuuta 1906.
Venäjän keisarikunta Vuosisadan vaihteessa Venäjä sai tilaa laajentua Aasiassa Britannian ja Saksan kiihtyvän kilpailun ansiosta. 1895 Saksa kilpaili Ranskan kanssa Venäjän suosiosta, ja brittihallitus toivoi voivansa neuvotella sopimuksen etupiirijaosta Aasiassa. Näin Venäjä tuli väliin Japanin-Kiinan sodan 1895 päätteeksi. Neuvotteluissa Japani joutui perääntymään ja luovuttamaan Liaotungin niemimaan ja Port Arthurin Etelä-Mantšuriassa. Vuonna 1900 kiinalaiset vastasivat ulkovaltojen tunkeutumiseen Boksarikapinalla, jonka eurooppalaiset, Yhdysvaltain ja Japanin joukot kukistivat. 180 000 venäläistä sotilasta taisteli Mantšuriassa pitääkseen hallussaan sen vastavalmistuneen rautatien. Japani vaati Yhdysvaltojen ja Britannian tukemaa Venäjää vetäytymään Mantšuriasta, ja ministeri Witte ja muutamat diplomaatit olivat valmiit vaihtamaan alueen Koreaan, mutta hovimiehet, laivaston ja armeijan edustajat ja keisari hylkäsivät Japanin uhkailut, huolimatta sen liitosta Britannian kanssa.