mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Adlercreutz Suvun tunnetuin edustaja oli Carl Adlercreutzin pojanpoika, kenraali Carl Johan Adlercreutz, joka ansioitui Suomen sodassa, mutta joutui Ruotsin tappion myötä jättämään Suomen. Hänet korotettiin ansioistaan Ruotsissa kesäkuussa 1808 ritaristoon ja saman vuoden elokuussa edelleen vapaaherraksi, joten hänen jälkeläisensä muodostavat siellä vapaaherrallisen aatelissuvun numero 331. Vuonna 1814 hänet korotettiin uuden hallitusmuodon mukaisesti edelleen kreiviksi, minkä jälkeen vapaaherrallisen sukuhaaran päämiehellä on ollut kreivin arvo. Kaksi muuta sukuhaaraa liitettiin Suomen aateliin ja ne saivat Suomen ritarihuoneen järjestäytymisen yhteydessä vuonna 1818 numeron 97. Toinen näistä haaroista sammui vuonna 1838, toinen on yhä elossa. Eräs sukuhaara on vuodesta 1917 asunut Argentiinassa.Avioliitossa nimen Adlercreutz on saanut myös:Lisäksi sitkeän huhun mukaan Suomen kansalliskirjailija Aleksis Kiven isä, pitäjänräätäli Eric Johan Stenvall olisi ollut kartanonherra Carl Henrik Adlercreutzin avioton poika.
Carl Johan Adlercreutz Sodan aikana Adlercreutz osallistui henkilökohtaisesti vallankaappaukseen, jossa hän vangitsi kuningas Kustaa IV Aadolfin Tukholmassa 13. maaliskuuta 1809. Palkkioksi hän sai kenraaliadjutantin arvon ja käytännössä koko armeijan johdon. Adlercreutz toimi Ruotsin armeijan esikuntapäällikkönä taisteluissa Napoleonia vastaan vuosina 1813–1814. 
Adlercreutz korotettiin Ruotsissa 1808 vapaaherraksi ja 1814 kreiviksi. Hän avioitui 1792 vapaaherratar Henrietta Amalia Stackelbergin (1771–1796) kanssa. Tämä oli kenraaliluutnantti Bernt Fredrik Johan Stackelbergin tytär. Toisen kerran hän oli naimisissa vuodesta 1798. Vaimo oli vuorineuvoksen tytär Margareta von Engeström.
Hänet haudattiin Riddarholmin kirkkoon Siikajoen taistelun muistopäivänä 18.4.1816.
Olkijoen aselepo Olkijoen aseleposopimus päätti Suomen sodan sotatoimet Suomen alueella. Sopimus allekirjoitettiin Olkijoen kylässä, nykyisen Raahen kaupungin alueella, 19. marraskuuta 1808. Sopimuksen allekirjoittivat Ruotsin armeijan puolesta yliadjutantti Carl Johan Adlercreutz ja Venäjän armeijan puolesta kenraaliluutnantti Nikolai Mihailovitš Kamenski.
Johan Fredrik Eek Eekillä oli vaikeuksia saada uutta työtä Ruotsiin saavuttuaan. Syynä tähän oli se, että häntä syytettiin kenraali Carl Johan Adlercreutzin vastaisen kirjasen tekijäksi. Vuonna 1813 Eek sai everstinarvon. Hän otti osaa Norjaa vastaan käytyyn sotaan Jämtlandin rykmentin päällikkönä. Eek köyhtyi koko ajan ja joutui luopumaan kodistaankin. Syy tähän oli se, että hän oli ollut viratta vuosia Ruotsiin tultuaan. Myös everstinviran myyjälle piti maksaa suuri korvaus. Eek erosi valtion palveluksesta ja ajautui konkurssiin, sillä Ruotsin kuningas ei ollut suostunut laina- tai palkankorotusvaatimuksiin. Perimätiedon mukaan Eek toimi tämän jälkeen Tukholmassa kantajana tai halonhakkaajana.
Ruotsin sotahistoria Suomen sodan (1808–1809) todelliset ja fiktiiviset sankarit muistetaan niin Ruotsissa kuin Suomessakin paljolti Johan Ludvig Runebergin "Vänrikki Stålin tarinoista". Sodassa kunnostautuneita komentajia olivat muun muassa von Döbeln, eversti Sandels ja kenraali Adlercreutz, unohtamatta "kaikista urhoollisimmaksi" kutsuttua kapteeni Dunckeria. Suomen sodan jälkeen Ruotsin armeija osallistui vielä sotaan Napoleonia vastaan ja Tanskan lyömiseen vuonna 1812 sekä Norjan miehitykseen vuonna 1814.
Fredrik Adlercreutz Adlercreutz oli Carl Johan Adlercreutzin poika.
Olkijoki Olkijoen kylässä 19. marraskuuta 1808 tekivät suomalaiset ja venäläiset aselevon, joka lopetti Suomen sodan sotatoimet Suomen alueella. Carl Johan Adlercreutzin ja Nikolai Kamenskin välillä käytyjen neuvottelujen pohjalta solmittiin aseleposopimus, jossa sovittiin, että Ruotsin armeija suomalaisine joukkoineen vetäytyy Kemijoen taakse. Oulu tuli jättää venäläisille 29. marraskuuta mennessä ja Kemi 13. joulukuuta mennessä.
Johan Fredrik Eek Vuosina 1808–1809 käydyssä Suomen sodassa Eek onnistuneesti otti yhteen venäläisten kanssa kaikissa taisteluissa, joihin Ruotsin pääarmeija otti osaa. Miehistö ihailikin Eekiä. 14. heinäkuuta käydyssä Lapuan taistelussa ruotsalaisjoukot Eekin johtamina tekivät venäläisten asemiin rynnäkön. Sittemmin Eek ajautui riitaan kenraali Carl Johan Adlercreutzin sekä upseerien kanssa suunniteltuaan Keski-Suomessa sissisotaa. Eekillä ei ollut taitoa johtaa suuria sotatoimia. Hän oli lisäksi kunnianarka. Näitä kahtaa seikkaa pidetään myös syinä erimielisyyksiin. Eek sairastui syksyllä 1808 ja parantui ja palasi vasta maaliskuun lopulla 1809 kotiseudulleen. Kun Haminan rauha 17. syyskuuta 1809 solmittiin ja Suomi luovutettiin Venäjälle, muutti Eek Ruotsiin. Venäläiset olivat Suomen sodan aikana kiduttaneet hänen kuuromykkää veljeään sekä ryöstäneet Eekin talon.
Carl Johan Holm Holm laati 1837 kirjasen Ruotsin valtiopäivine uudistamisesta. 1830-luvulla hän kirjoitti myös Suomen sodan aikaisista kokemuksistaan muistelmakäsikirjoituksen "Anteckningar öfver fälttågen emot Ryssland åren 1808 och 1809", joka julkaistiin Adolf Ivar Arwidssonin muokkaamana 1836. Hän arvosteli muistelmissaan silloista sodanjohtoa, etenkin Wilhelm Mauritz Klingsporia ja Carl Johan Adlercreutzia, mutta korosti samalla kuitenkin tavallisten sotilaiden ansioita. Johan Ludvig Runeberg vieraili Holmin luona 1851 Örnsköldsvikissä.
Kiialan kartano Kiialan kartanon historia ulottuu keskiajalle ja se oli Stålarm-suvun kantatilana 1300-luvulta 1600-luvulle. Kartanon vuodelta 1796 peräisin olevan kaksikerroksisen puisen päärakennuksen rakennutti kenraali Carl Johan Adlercreutz. Alun perin rokokootyylinen päärakennus muutettiin 1830-luvulla empiretyyliseksi ja sen nykyinen ulkoasu on peräisin 1880-luvulta. Carl Axel Lewin perusti 1880-luvulla kartanoon viinatehtaan, jonka rakennukset toimivat nykyisin juhla- ja kokoustiloina. Kartanoon johtaa Porvoon suunnalta pitkä puukujanne.
Carl Johan Adlercreutz Adlercreutz osallistui jo 15-vuotiaana varakorpaalina Kustaa III:n vallankaappaukseen Jakob Magnus Sprengtportenin johtamien rakuunoiden joukossa.
Adlercreutz taisteli vuosina 1788–1790. Hän toimi myös Suomen sodassa toisen prikaatin päällikkönä ja ylipäällikkö Klingsporin yliadjutanttina.
Tanskanpystykorva Adlercreutz, Carl-Johan: Koirarotujen maailma
Suomen sota Samalla Ruotsin pääarmeija oli marssinut Hämeenlinnasta Tampereelle, jossa se jaettiin kahdeksi kolonnaksi. Carl Johan Adlercreutzin johtama pienempi kolonna perääntyi pohjoiseen Parkanon, Ilmajoen ja Uudenkaarlepyyn kautta. Suurempi joukkue kiersi Poriin, ja jatkoi pohjoiseen rannikkoa pitkin. Venäläiset pysyivät jatkuvasti pääarmeijan kannoilla. Jälkijoukot joutuivat jatkuvasti torjumaan kasakoiden hyökkäyksiä. Hyökkäykset eivät verottaneet oleellisesti kummankaan armeijan voimia vaan merkittävämpi tekijä oli sää. Maaliskuussa pakkasta oli joinakin päivinä –30 °C, ja Carl Magnus Möllersvärdin sotapäiväkirjan mukaan 13. maaliskuuta pakkasta oli peräti 40 astetta. Kovan pakkasen lisäksi lumimyrskyt pakottivat sotilaita repimään ladoista polttopuita pysyäkseen lämpiminä, ennen kaikkea pysyäkseen elossa ankarista oloista. Tuossa vaiheessa oli kyse enemmänkin taistelusta säätä vastaan kuin venäläisiä vastaan.
Jakob Johan Roth Jakob Johan Roth (2. helmikuuta 1772 Sarkkila, Ikaalinen – 1. syyskuuta 1839 Saarlahti, Teisko) oli suomalainen sotilas. Hän osallistui , Porin rykmentin mukana Pommerin sotaan 1807 jonka yhteydessä hänet ylennettiin vääpeliksi sekä sen jälkeen Suomen sotaan 1808. Lapuan taistelun jälkeen hänet, vääpeli Carl Johan Spoof ja neljäkymmentä miestä lähetettiin 15. heinäkuuta kenraali Nikolai Rajevskin selustaan hävitysretkelle, jonka onnistumisen takia venäläiset luulivat joukkoa suuremmaksi ja käyttivät Spoofista ja Rothista nimitystä "amiraali Spuff ja kenraali Rutt". Roth erosi Ruotsin armeijasta luutnanttina vuonna 1812 ja hän sai 1815 kultamitalin palkkiona osoittamastaan urhoollisuudesta. Hän asui viimeiset elinvuotensa Saarlahden sotilasvirkatalossa Teiskossa ja hänen hautansa on Teiskon hautausmaalla.
Suomen sota Sodan alkuvaiheessa Ruotsilla oli Suomessa kolme prikaatia. Eversti August Fredrik Palmfeltin komentama 1. prikaati, joka oli sijoitettuna Loviisan seudulle ja vahvuudeltaan oli noin 3 000 sotilasta, eversti Carl Johan Adlercreutzin komentama 2. prikaati, joka oli sijoitettuna nykyiselle Lahden seudulle ja oli vahvuudeltaan noin 4 000 sotilasta sekä eversti Johan Adam Cronstedtin komentama 3. prikaati, joka oli sijoitettuna Savoon ja vahvuudeltaan 3 800 sotilasta. Venäläisten hyökätessä ainoastaan 3. prikaati Savossa oli täysivahvuisena liikekannalle pantuna.
Siikajoki Sodat ovat koetelleet Siikajokea usein. Venäläiset hävittivät seutua pahoin mm. 1550-luvun lopulla. Suomen sodan aikaan Siikajoen seudulla käytiin tunnettuja taisteluita. 18. huhtikuuta 1808 käytiin Siikajoen taistelu, jossa C.J. Adlercreutzin johtamat joukot löivät J.P. Kulnevin johtaman venäläiset etujoukon. Voitto päätti Ruotsin armeijan koko talven jatkuneen peräytymisen. Revonlahdella käytiin 27.–28. huhtikuuta 1808 yksi Suomen sodan maineikkaimmista taisteluista. Taistelu tunnetaan myös Revonlahden taisteluna. Taistelussa C.A. Adlercreutzin ja C.O. Cronstedtin johtamat joukot löivät perusteellisesti kenraali Bulatovin johtamat venäläiset. Voitto pelasti Ruotsin päävoimat täydelliseltä saarrostukselta.
Kustaa IV Aadolf Suomen sota 1808–1809 oli Ruotsille sotilaallinen katastrofi, sillä lähes koko Suomi menetettiin viholliselle muutamassa kuukaudessa ja lopulta Ruotsi joutui luovuttamaan kolmasosan alueestaan Venäjälle. Kustaa IV Aadolfin sodanjohtokyvyt osoittautuivat jälleen vähäisiksi, ja kun hänen johtamansa vastahyökkäys epäonnistui, sai hän raivokohtauksen ja syytti upseereitaan petoksesta. Vastoinkäymiset johtivat vähitellen siihen, että kuninkaan mielenterveys alkoi horjua. Yleinen mieliala alkoi kääntyä kuningasta vastaan, ja varsinkin armeijassa oltiin katkeria kärsityistä tappioista. Syntyi kuninkaan vastainen salaliitto, ja 13. maaliskuuta vuonna 1809 seitsemän sotilasta Carl Johan Adlercreutzin johdolla ryntäsivät kuninkaan linnaan ja pidättivät ja vangitsivat kuninkaan ja tämän perheen. Häntä pidettiin kotiarestissa Gripsholmin linnassa.
Alavus Suomen sodassa Alavudella käytiin tärkeä taistelu, joka tunnetaan nykyisin Alavuden taisteluna. Suomen kenttäarmeija oli saanut perääntymisvaiheen aikana 14. heinäkuuta 1808 voiton Lapualla, mutta venäläiset uhkasivat tehdä sen tyhjäksi valloittamalla Alavuden tärkeän tienristeyksen. Carl Johan Adlercreutz päätti tällöin vallata Alavuden takaisin ja hyökkäsi 17. elokuuta 1808 noin 4 000 miehen voimin lähes puolta pienemmän venäläisjoukon kimppuun. Suomalaiset ryhmittyivät hyökkäykseen Alavuden kirkon vaiheille ja etenivät hyökkäykseen Alavudenjärven länsirantaa etelään. Röyskön tilan mailla Adlercreutz itse johti hyökkäystä venäläisten vasenta sivustaa vasten. Alipäällikköinään hänellä olivat muun muassa Vänrikki Stoolin tarinoista tutut Karl Leonhard Lode ja Johan Reinhold von Törne. Kun nykyisen Harrin kesäteatterin tienoilla sijainnut Härkönen oli vallattu rynnäköllä, venäläisiä ajettiin takaa puolitoista peninkulmaa pitkin Kuortaneen-Ruoveden harjua. Alavuden voittoa Suomen armeija ei kuitenkaan osannut käyttää hyväkseen.
Karl Henrik von Knorring Karl Henrik von Knorring ja Eva Charlotta Beck-Friis saivat kuusi lasta, joista kolme kuoli jo alle vuoden ikäisenä. Muista lapsista Carl Gustaf Joakim (s. 1826) oli Ruotsin armeijan luutnantti, Desideria Elisabet Vilhelmina Desirée (1834–1917) oli naimisissa majuri Carl Tomas Adlercreutzin kanssa ja Frans Egenolf Eugen (1827–1887) puolestaan tuli isänsä jälkeen Kokemäenkartanon hoitajaksi.
Raalan kartano Aleksis Kiven elinaikana kartanon isäntänä oli Engelbert Sten Svante Gustaf Adlercreutz (1829–1881). Kiven isä Erik Johan Stenvall ja veljet Emanuel ja Alpertti tekivät kartanossa säännöllisesti räätälintöitä usein viikkojen ajan. On myös väitetty, että Kiven isä olisi ollut kartanoa 1700-luvun lopulla isännöineen Carl Henrik Adlercreutzin avioton poika.
Carl Christian Rosenbröijer Rosenbröijer palveli Ruotsin armeijassa, osallistui vänrikkinä an 1788–1790 ja Suomen sotaan 1808 Adlercreutzin rykmentissä Viaporin puolustajana. Sen jälkeen hän erosi palveluksesta ja asettui Laukaan Uddegårdin tilalle maanviljelijäksi (nyk. Jääskelän tila Jyväskylän Oravisaaressa). Vuonna 1819 Rosenbröijer perusti sahan Haapakoskelle (nyk. Vaajakoski).
Lapua Vuonna 1808 Lapua joutui Suomen sodan (1808–1809) yhdeksi taistelunäyttämöksi. Carl Johan Adlercreutz ja Georg Carl von Döbeln saivat Lapualla arvokkaan voiton venäläisistä, joka tunnetaan nykyisin Lapuan taisteluna (14. heinäkuuta 1808). Suomen kenttäarmeija ei kyennyt kuitenkaan käyttämään voittoa hyväksi.
Ruonan taistelu Ruotsin joukot olivat jatkaneet kesähyökkäystään Alavuden taistelussa 17. elokuuta saavuttamansa voiton jälkeen. Venäläisten saamat vahvistusjoukot ja sotamarsalkka Wilhelm Mauritz Klingsporin varovaisuus kuitenkin tekivät saavutukset tyhjiksi. Elokuun lopussa Carl Johan Adlercreutzin johtamilla suomalais- ja ruotsalaisjoukoilla oli vastassaan 21 200 venäläissotilasta. Adlercreutz oli jo Alavuden taistelun jälkeen antanut kenraalimajuri Hans Henrik Gripenbergille käskyn valmistella puolustusasemat Ruonan kylään Kuortaneella. Asemat olivat kuitenkin alkeellisista risumurroksista valmistetut, joiden tehoa yritettiin parantaa asettelemalla tykkejä tasaisin välein pitkin linjaa. 
Lyötyään suomalaisten sivustasuojan Karstulassa venäläiset hyökkäsivät 31. elokuuta Nikolai Mihailovitš Kamenskin johdolla 9 000 miehen voimin ruotsalaisten 6 400 miehen armeijaa vastaan Ruonan sillan kohdalla. Etujoukkona kulkeneen eversti Jakov Petrovits Kulnevin husaarirykmentti kohtasi suomalaiset etuvartiot Kuhan kylän kohdalla. Saatuaan avuksi everstiluutnantti Wetterhoffin kaksi vahvistuspataljoonaa etuvartio pidätteli venäläisiä viisi tuntia Ruonan sillan itä- ja eteläpuolella, kunnes illan hämärtyessä ne vetäytyivät siltaa pitkin Ruonan kylän puolelle. Wetterhoffin joukot sytyttivät mahdollisesti Ruonan puisen sillan palamaan estääkseen venäläisiä seuraamasta.
Pyhäjoen taistelu Löwenhjelm ja hänen adjutanttinsa kapteeni Clairfelt jäivät pahoin haavoittuneina venäläisten vangeiksi. Taistelun jälleen uudeksi esikuntapäälliköksi tuli eversti Carl Johan Adlercreutz ja von Döbelnistä tehtiin 2. Prikaatin uusi komentaja.
Adlercreutz Suku on lähtöisin Lohjan pitäjän Ison-Teutarin (Stortötar) kylästä. Vanhin tunnettu kantaisä on vuonna 1654 kuollut talollinen Erik Maununpoika. Hänen poikansa Thomas loi komean virkamiesuran kruunun palveluksessa Tukholmassa ja otti aluksi käyttöön kotikyläänsä viittaavan sukunimen Teuterström kunnes hänet aateloitiin Karlshamnissa vuonna 1700 nimellä "Adlercreutz". Seitsemän vuotta myöhemmin hänen sukunsa merkittiin Ruotsin aateliin aatelisena sukuna numero 1382, mikä vaihdettiin myöhemmin numeroon 1386. Tomas Adlercreutzin kahden pojan jälkeläiset asuivat kartanonomistajina Suomessa: vanhemman pojan, hovioikeudenneuvos Erik Adlercreutzin sukuhaaran omistuksiin kuuluivat muun muassa Boen kartano Porvoossa, Sjundbyn kartano Siuntiossa ja Raalan kartano Nurmijärvellä; nuoremman pojan, Carl Adlercreutzin sukuhaara omisti Kiialan kartanon Porvoon lähellä.
Myrskylä Suomen sodassa Ruotsalaisten joukkojen viivyttäessä eteneviä venäläisiä joukkoja joutui Myrskylän Muttila tapahtumien kohteeksi 1808. Eversti Carl Johan Adlercreutzin komentama 2. prikaati joutui kosketukseen venäläisten kanssa Koskenkylässä, Kuuskoskella ja Orimattilassa.
Rappe Suvun kantaisä oli vuonna 1633 Ruotsin armeijan palvelukseen astunut Hänrich Rape, joka aateloitiin vuonna 1675. Suku tunnettiin tämän jälkeen pitkään sotilassukuna. Kuningas Kustaa III korotti vuonna 1771 maaherroina toimineet veljekset Christoffer Johan Rappen ja Carl Rappen vapaaherroiksi ja heidät introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneelle 1776. Vapaaherrallinen sukuhaara polveutuu Carl Rappen jälkeläisistä.
Suomen sota Kuortaneen Ruonan ja Salmen taistelut 31. elokuuta – 2. syyskuuta aloittivat Ruotsin lopulliseen tappioon johtaneen vaiheen sodassa. Venäläisten joukkoja johti 24. heinäkuuta Nikolai Rajevskin korvannut Nikolai Kamenski. Hänellä oli käytössään 7 700 sotilasta ja 36 tykkiä Ruotsin Adlercreutzin 4 700 sotilasta 21 tykkiä vastaan. Sodan kannalta ratkaisevat taistelut alkoivat Ruonasta. Taistelu alkoi venäläisten hyökkäyksellä, jota vastaan ruotsalaiset tekivät vastahyökkäyksen ja saivat venäläiset perääntymään takaisin omiin asemiinsa. Kamenski alkoi huolestua tilanteen edetessä ja hän suunnittelikin perääntymistä. Adlercreutz aloitti perääntymisen keskiyöllä Kuortaneen Salmelle. Syynä oli se, että ylivoimaiset venäläisjoukot uhkasivat saartaa Ruotsin joukot sekä lännestä että idästä. Seuraavana päivänä Adlercreutz sai tietää, että Kamenskin joukot olisivat perääntymässä. Tämä innosti häntä valmistelemaan hyökkäystä, jonka hän myös toteuttikin. Joukkojen siirtyessä kohti Ruonaa, metsäisessä maastossa tuli vastaan Venäjän armeijan joukkoja, joiden vahvuus oli ylivertainen. Epäonnistuneen hyökkäyksen jälkeen Ruotsin armeijan joukot ryhmittyivät uudelleen Salmelle. Pohjois–etelä-suuntaan ryhmittyneiden joukkojen heikoin kohta oli pohjoisessa, jossa Uudenmaan rykmentin joukoista ja Uudenmaan jääkäreistä koostuneella pataljoonalla ei ollut minkäänlaista suojaa hyökkäyksen varalta. Venäläiset käyttivät tätä tilaisuutta hyväkseen ja hyökkäsivät pohjoisen kautta. Joukkojen ohi he eivät päässeet, mutta saivat ruotsalaiset harkitsemaan vetäytymistä. Samalla Klingspor käski Adlercreutzin joukkojen perääntyä pohjoisemmaksi, koska hän katsoi Kauhajoella olleiden venäläisten uhkaavan Lapualla olleita ruotsalaisia. Adlercreutz totteli ja veti joukkonsa Oravaisiin, minne hän valmisti uudet puolustusasemat saatuaan täydennykseksi ruotsalaisia rykmenttejä.
Siikajoen taistelu Sota Ruotsin ja Venäjän välillä oli alkanut suomalaisten nopealla vetäytymisellä, eikä taisteluja ollut ennen Siikajokea juuri käyty. Yppärissä Pyhäjoella oli käyty lyhyt kahakka venäläisten ja perääntyvien suomalaisten välillä 16. huhtikuuta. Venäläiset tavoittivat perääntyvät suomalaiset joukot ennen kuin nämä ehtivät ylittää Siikajokea. Suomalaisten joukkojen päällikkö Carl Johan Adlercreutz päätti aloittaa viivytystaistelun ja suomalaiset kävivät asemiin Siikajoen vanhan uoman rantaan. Jacob Petrovitš Kulnevin johtamat venäläiset hyökkäsivät suomalaisten asemiin, mutta suomalaiset pitivät asemansa. Lopulta venäläisten saatua lisäjoukkoja oli suomalaisten peräännyttävä Siikajoen yli.
Johan Henrik Tawast Johan Henrik Tawast (31. heinäkuuta 1763, Kuopio – 11. heinäkuuta 1841 Tukholma) oli kreivi, diplomaatti ja kenraali Ruotsin armeijassa. Hän syntyi Halolan kartanossa Maaningalla (silloisessa Kuopiossa) ja hänen vanhempansa olivat Savon jalkaväkirykmentissä majurina toiminut Magnus Fredrik Tawast (k. 1789) ja Maria Elisabet Molander. Hän toimi vuodesta 1812 alkaen Ruotsin kruununprinssi Kaarle Juhanan adjutanttina sekä myöhemmin Ruotsin kuninkaan adjutanttina ja valittiin yhdeksi Ruotsin "valtakunnan herroista" vuonna 1829. Tawast oli kansainvälisesti eräs vaikutusvaltaisimpia suomalaisia henkilöitä aikakaudellaan.
Johan Adam Cronstedt Ensimmäisen tärkeän voiton Cronstedt sai Revonlahden taistelusta, jonka myötä hänet ylennettiin kenraalimajuriksi. Taistelu jäi myös hänen osaltaan ensimmäisen sotavuoden osalta viimeiseksi, missä hänellä oli varsinaista käskyvaltaa. Savon puolustamisesta huolehti vasta muodostettu 5. prikaati ja Cronstedtin joukot yhdistettiin pääarmeijaan. Alavuden taistelussa 17. elokuuta 1808 Cronstedt johti eturintamaa, mutta haavoittui taistelun tuoksinassa. Seuraavat kuukaudet hän vietti sairasvuoteella. Hän palasi sotimaan vasta vuoden 1809 maaliskuussa. Ruotsin kuninkaan Kustaa IV Aadolfin vallastasyöksemisen jälkeen uusi kuningas Kaarle XIII määräsi Cronstedtin komentamaan Länsipohjaan perääntyneitä joukkoja. Tässä hän ei menestynyt järin hyvin. Venäläisten kenraali Barclay de Tolly veti joukkonsa jäisen Merenkurkun yli Ruotsiin. Cronstedt sopi de Tollyn kanssa armeijansa perääntymisestä Uumajasta Härnösandiin. Tämän epäonnistumisen jälkeen hän matkusti Tukholmaan ja luovutti päällikkyytensä Georg Carl von Döbelnille.
Lars Gustaf Lefrén Lars Gustaf Lefrénin veli Karl Adolf Lefrén, aateloituna vuodesta 1818 af Lefrén (1779–1844) oli armeijaneversti ja toinen veli Johan Lefrén (1784–1862) oli Ruotsin armeijan kenraali, sotateoreetikko ja taidegraafikko.
HMS Carl XIV Johan HMS Carl XIV Johan oli Ruotsin laivaston höyrykonein varustettu linjalaiva.
Eric Adlercreutz Carl Eric Alfred Adlercreutz (s. 14. joulukuuta 1935 Helsinki) on suomalainen arkkitehti.
Carl Adolph Sattler Carl Adolph Sattlerin isä oli Ruotsia palvellut vänrikki ja tilanhoitaja Carl Johan Sattler ja äiti Emerentia Silvius, joka oli Karjalan ratsurykmentin kapteenin Carl Silviuksen tytär Jääskestä. Sattlerin ensimmäinen puoliso oli Sofia Christina Couper (1764–1806), joka oli Viipurin saksalaisen seurakunnan kirkkoherran tytär. Vuodet 1783–1806 kestäneen avioliiton aikana syntyi 19 lasta, joista aikuiseksi eli yhdeksän. Sofian kuoltua lapsivuoteeseen Sattler avioitui uudelleen 1806 Jääsken kappalaisen Carl Reinin lesken Sofia Dorothea Liliuksen (1780–1851) kanssa. Uudesta liitosta syntyi kolme lasta. Näiden lisäksi Sattler elätti Sofia Dorothean ensimmäisestä avioliitosta syntynyttä poikaa. Tämä Gabriel Rein (1800–1867) tuli tunnetuksi Keisarillisen Aleksanterin yliopiston historian professorina ja rehtorina. Sattlerin omista pojista Bernhard (Boris) eteni Venäjän armeijan tykistön kenraalimajuriksi, Friedrich (Feodor) tykistön kenraalikuutnantiksi sekä Carl ja Herman armeijan lääkäreiksi.
Ruonan taistelu Myös Adlercreutz oli huolestunut armeijansa tilasta ja teki 1.9. saamistaan raporteista johtopäätöksen, että hänen olisi mitä pikemmin vetäydyttävä vahvoista, valmistelluista asemistaan välttääkseen saarrostuksen. Uhka oli vain osin todellinen. Kenraali Kosatshkovski, jonka Kamenski oli määrännyt kiertämään suomalaisten selustaan Länsirannan kautta, oli joukkoineen etenemässä kohti Salmenkylää. Tämä venäläisjoukko käsitti yhden pataljoonan Kalugan musketöörirykmentistä ja yhden ulaanieskadroonan. Eli uhka oli todellinen, varsinkin kun venäläiset pääsivät jo 1.9 Vasumäkeen ja ehkä Kurssiin asti. Everstiluutnantti Lukov, jonka kaksituhatta miestä olivat saaneet kosketuksen Aminoffin johtamaan puolustusketjuun Isonnevankankaalla Ruona-Salmi-vaiheen aikana, oli päävoimien osalta liian kaukana aiheuttamaan mitään todellista uhkaa. Viestit, jotka Adlercreutzille toimitettiin, olivat todennäköisesti liioiteltuja. Marssi Ruonalta Salmeen rankkasateessa yöllä heti torjuntavoiton jälkeen oli kuitenkin se tekijä, joka sai Suomen Armeijan sotilaita luulemaan Ruonan taistelua itse asiassa tappiolliseksi yhteenotoksi.
Suomen sota Heinäkuun taistelut alkoivat verisesti, sillä Otto von Fieandtin johtama ruotsalaisjoukko kävi koko Suomen sodan kovimmaksi luonnehditun taistelun Kokkolaan johtaneella tiellä 11. heinäkuuta. Päivää aiemmin Klingspor päätti hyökätä venäläisten pääjoukkoa vastaan Lapualla. Kyseessä oli ensimmäinen Ruotsin pääarmeijan varsinainen hyökkäys, jonka vastuun Klingspor antoi Adlercreutzille. Venäläisten armeijan vahvuus oli hieman heikompi kuin ruotsalaisten: Venäläisillä oli 4 000 sotilasta ja noin 18 tykkiä, ruotsalaisilla hyökkäykseen oli varustettu 700 miestä enemmän ja tykkejäkin oli yhtä paljon. Taistelu ei sujunut täysin Adlercreutzin suunnitelmien mukaan, mutta armeija sai kuitenkin yllätettyä venäläiset. Taistelu ei ollut järin suuri. Taistelun merkittävyys kuitenkin ilmenee siinä, että taistelun voittaja saisi hallinnan Vaasan ja Kuopion välisestä tiestöstä. Ruotsin voitettua taistelun se sai paitsi tiestön haltuunsa, myös mahdollisuuden hyökätä itäisessä Suomessa olleiden venäläisjoukkojen kimppuun.
Joachim Zachris Duncker Duncker komensi armeijan jälkijoukkoa Suomen sodan aikana 1808–1809 Johan Adam Cronstedtin armeijan perääntyessä Mikkelistä Leppävirran kautta Iisalmeen ja Ouluun maaliskuussa 1808. Pulkkilan taistelun aikana 2. toukokuuta Duncker osoitti sellaista urheutta, että Johan August Sandels antoi hänelle kunniatehtäväksi viedä uutisen voitosta Ruotsin kuninkaalle. Pian tämän jälkeen hänen ylennettiin majuriksi. Kesäkuussa 1808 Dunckerin joukko kaappasi venäläisten suuren huoltokuljetuksen. Koljonvirran taistelussa 27. lokakuuta Dunckerin joukot auttoivat eversti Fahlanderin ja majuri Carl Wilhelm Malmin kanssa Sandelsin alaisuudessa torjumaan ylivoimaisen vihollisen.
Lapuan taistelu Toinen, ”varsinainen” Lapuan taistelu käytiin 14. heinäkuuta, jolloin eversti Carl Johan Adlercreutzin johtamat suomalaiset joukot lähtivät aamulla Kauhavalta Lapuaa kohti. Koko matkan ajan käydyt taistelut venäläisten etujoukkoja vastaan hidastivat kulkua niin paljon, että vasta n. klo 16 aikaan suomalaiset seisoivat Lapuaa pohjoispuolelta reunustavalla Ritamäen harjanteella.
Koska venäläiset odottivat Kuortaneen suunnasta muonakuormastoja ja vahvistusjoukkoja, Rajevski halusi suojella sekä Kuortaneen että Vaasan teitä. Niinpä hän oli asettanut miehensä Lapuanjoen pohjoisrannalle 3½ km leveäksi rintamaksi. Venäläisten puolustukselle asetelma oli hankala, mutta suomalaisten silmissä se näytti uhkaavalta. Niinpä Adlercreutz luuli (tai ainakin raportissaan mainitsi) joutuneensa taistelemaan ylivoimaa vastaan, vaikka itse asiassa suomalaisia oli 600 miestä enemmän.
Carl Johan Stiernstedt Carl Johan Stiernstedt ['šäːrnstet] (1686–1753) oli suomalainen sotilas ja virkamies. Hän osallistui Suureen Pohjan sotaan, jäi 1709 vangiksi ja vapautui vasta rauhanteon jälkeen. Hän sai 1741 nimityksen Savonlinnan ja Kymenkartanon läänin maaherraksi. Hän osallistui hattujen sotaan ja karkotti Kerimäellä talonpoikaisjoukon avulla maaliskuussa 1742 venäläisen kenraali Vilim Fermorin. Hänet nimitettiin 1746 valtaneuvokseksi.
Woldemar Hägglund Johan Woldemar Hägglund (10. elokuuta 1893 Helsinki – 12. helmikuuta 1963 Hirvensalmi) oli suomalainen jääkärikenraaliluutnantti.
Hägglundin vanhemmat olivat työnjohtaja Johan Alfred Hägglund ja Aleksandra Henriksson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Anna-Lisa Alléenin kanssa. Hägglundin perheeseen kuului kolme lasta ja heistä nuorin, kenraali Gustav Hägglund, toimi myöhemmin Puolustusvoimain komentajana. 
Hägglund kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1912 ja liittyi Wiipurilaiseen Osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi neljän lukukauden verran Teknillisessä korkeakoulussa konerakennus-osastolla. Hän oli yhden kuukauden vuonna 1927 oppilaana Ruotsin armeijan ampumakoulussa ja suoritti vuosina 1931 - 1932 Ruotsin sotakorkeakoulun. Sotilasoppia hän haki myös opintomatkoilta Ruotsiin, Latviaan ja Liettuaan.
Natanael Berg Carl Natanael Rexroth-Berg (9. helmikuuta 1879 Tukholma – 14. lokakuuta 1957 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä. Hän sai eläinlääketieteellisen koulutuksen ja aloitti musiikinopintonsa itsenäisesti. Myöhemmin hän oli Johan Lindegrenin oppilaana Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa. Hän työskenteli vuoteen 1939 saakka eläinlääkärinä Ruotsin armeijassa.
Revonlahden taistelu Revonlahden taistelu oli 27. huhtikuuta 1808 käyty Suomen sodan taistelu Ruotsin ja Venäjän välillä. Ruotsalaisten voitettua yhdeksän päivää aikaisemmin Siikajoen taistelun Klingspor jatkoi vetäytymistä kohti Oulua venäläisten tiukasti seuraamana. Venäläiset olivat leiriytyneet Revonlahdelle kenraali Bulatovin johdolla, jolloin eversti Cronstedt valmistautui hyökkäämään ajaakseen heidät pois. Cronstedt eteni 1 800 miehen voimalla huhtikuun 26. ja 27. päivän välisenä yönä. Samaan aikaan hieman pohjoisempana Adlercreutz hyökkäsi pienellä joukolla venäläistä vartiota vastaan. Tämä yhteenotto pysähtyi aluksi paikoilleen, mutta Adlercreutz onnistui kuitenkin irtautumaan taistelusta.
Carl Johan Fahlcranz Carl Johan Fahlcrantz (1774–1861) oli ruotsalainen taidemaalari ja Ruotsin ensimmäisiä maisemamaalareita. Hänen romanttiset maisemansa kuvasivat vuoristo- ja metsämaisemia, joiden taustalla oli usein kaupunki tai linna, joka peittyi usvaan.
Carl Johan Holm Carl Johan Holm (25. elokuuta 1781 Helsinki – 3. kesäkuuta 1867 Själevad, Ångermanland) oli suomalaissyntyinen Ruotsiin muuttanut pappi, joka tuli tunnetuksi Suomen sotaan liittyvistä muistelmistaan.
Carl Johan von Konow Sodan jälkeen von Konow erosi Ruotsin armeijan palveluksesta majurina 1810. Hän palasi kuitenkin sotilasuralle Suomessa ja toimi vuodesta 1812 alkaen 2. suomalaisen jääkärirykmentin Kuopion pataljoonan komentajana. Von Konow ylennettiin everstiluutnantiksi 1819 ja 1822 hänestä tuli Hämeenlinnan pataljoonan komentaja. Hän erosi armeijan palveluksesta 1825 everstin arvoisena. Tämän jälkeen hän toimi maanviljelijänä. Hänet tunnettiin karskina herrana, joka mielellään muisteli sotakokemuksiaan.
Parjakannevan taistelu Venäläiset hyökkäsivät yöllä 28.–29. heinäkuuta kenraali Vasili Orlov-Denisovin johdolla Karijoen suunnasta Ruotsin Kauhajoelle Parjakannevalle sijoitettua etuvartiojoukkoa vastaan. Johan Fredrik Eekin johtama porilaispataljoonajohdolla ja Carl von Otterin pohjalaispataljoona puolustautuivat venäläisiä vastaan kahdessa ketjussa. Ruotsalaisilla oli neljä tykkiä sekä uusimaalaisia rakuunoita reservinä. Venäläiset olivat sijoittaneet etummaisen tykkinsä suon laitaan. Venäläisillä oli tykistön ylivoima.
Herman Adlercreutz Carl Herman Thomas Adlercreutz (10. huhtikuuta 1932 Helsinki – 26. lokakuuta 2014 Helsinki) oli suomenruotsalainen lääkäri ja kliinisen kemian professori. Hän tutki urheilulääketiedettä sekä aineenvaihduntaa ja steroidihormoneja.
Ruotsin sotahistoria Ruotsi kohosi sotilaallisten menestysten kautta eurooppalaiseksi suurvallaksi. Kuningas Kustaa II Aadolf uudisti perusteellisesti Ruotsin armeijan saavuttaen murskavoittoja ensin Puolaa ja myöhemmin, kolmikymmenvuotisessa sodassa, Saksan keisarillisia vastaan. Kuningas kaatui Lützenin taistelussa vuonna 1632 johtaessaan henkilökohtaisesti ratsuväenhyökkäystä. Muita kolmikymmenvuotisen sodan ruotsalaisia sankareita olivat marsalkka Johan Banér, kenraali Lennart Torstensson ja hakkapeliittakomentaja Torsten Stålhandske. Rivimiesten nimiä historia on harvoin ikuistanut.
Carl (Ruotsin prinssi) Prinssi Carl kävi ratsuväen sotilaskoulutuksen. Siksi häntä kutsuttiin Ruotsin ratsuväen värin mukaisesti ”Siniseksi prinssiksi”, ja hänet ylennettiin aina kenraalin arvoon asti. Vuosina 1898–1912 hän toimi Ruotsin ratsuväen tarkastajana. Vuonna 1882 hänet valittiin Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian ensimmäiseksi kunniajäseneksi.
Carl Johan Bernadotte Carl Johan Bernadotte oli kruununprinssi Kustaa Aadolfin (sittemmin kuningas Kustaa VI Aadolf) ja prinsessa Margaretan nuorin poika ja nykyisen Ruotsin kuninkaan Kaarle XVI Kustaan setä. Hän oli myös kuningatar Viktorian viimeinen elossa ollut lapsenlapsenlapsi.
Tawast Nykyinen Tawast-suku polveutuu 1500-luvun puolivälissä Lempäälän Hietaniemen tilan omistaneesta Henrik Jönsinpojasta, jonka suku vaikutti porvareina Turussa. Vuonna 1765 Ruotsin aateliin hyväksyttiin tähän sukuun kuulunut luutnantti Carl Johan Tawast sisaruksineen ja he saivat käyttöönsä aiemmin sammuneen Tawast-suvun nimen ja numeron 64, sillä heidän virheellisesti oletettiin kuuluneen siihen. Samaten hyväksyttiin myös Kerimäen Hannolanpellosta olleen vääpeli Christoffer Tawastin (k. 1742) jälkeläiset, joiden katsotaan olleen edellisten kanssa samaa sukua. Suomen ritarihuoneen järjestäytymisen yhteydessä 1818 tämä uusi Tawastin suku liitettiin Suomen aateliin aatelisena sukuna numero 3. Sukuun kuulunut kenraali Johan Henrik Tawast korotettiin Ruotsissa vuonna 1802 vapaaherraksi ja 1818 kreiviksi, mutta koko turkulainen sukuhaara sammui hänen kuollessaan Ruotsissa vuonna 1841. Suku jatkui kuitenkin vielä kerimäkeläisestä haarasta, johon nykyään Suomessa elävät Tawastit kuuluvat. Sen uusia sukuhaaroja on liitetty Suomen ritarihuoneelle vielä 1900-luvun jälkipuoliskon aikana.
Carl Johan Bernadotte Carl Johan Arthur Bernadotte af Wisborg (31. lokakuuta 1916 Tukholma, Ruotsi – 5. toukokuuta 2012 Ängelholm, Ruotsi) oli ruotsalainen kreivi, liikemies ja entinen Ruotsin prinssi ja Taalainmaan herttua. Hän menetti kruununperimysasemansa vuonna 1946 avioiduttuaan ei-aatelisen toimittaja Kerstin Wijkmarkin kanssa.
Anjalan liitto Liittolaisten johtajaksi kohosi Carl Gustaf Armfelt (1724–1792), ja myös Johan Anders Jägerhorn oli kapinallisten keskeinen voimahahmo. Samoin Ruotsin armeijasta jo aiemmin Venäjälle loikannut Georg Magnus Sprengtporten kuului liiton merkittäviin tukijoihin. Yhtenä Anjalan liiton taustasyynä oli Suomessa pienessä upseeripiirissä kaavailtu itsenäisyys tai jonkinasteinen itsehallinto. Sprengtportenin lähdettyä Jägerhorn oli ehkä tärkein näistä "itsenäisyysmiehistä."
Carl Johan Thyselius Carl Johan Thyselius on Povel Ramelin isänisä. Itse hän oli piispa Pehr Thyseliusin ja Christina Margareta Bergstenin poika. Uppsalassa hän opiskeli lakia ja aloitti virkamiehen uran. Monessa hallituksessa hän oli ministerinä, ja Arvid Possen eron jälkeen 1883 72-vuotias Thyselius suostui pääministerin hommiin. Hänestä tuli Ruotsin ensimmäinen ei aatelillinen pääministeri.
Munck af Fulkila Nuoremman, Someron Ihamäen suvuksi sanotun sukuhaaran tunnettuja jäseniä olivat Someron Ihamäen kartanon omistaja, Ruotsin laivaston everstiluutnantti Carl Johan Munck (1758–1815) sekä tämän pojat, Suomessa vaikuttanut everstiluutnantti August Carl Ludwig Munck af Fulkila (1789–1869) ja Ruotsissa vaikuttanut eversti Carl Jacob Munck (1808–1882). August Carl Ludvig Munckin poika oli kontra-amiraali Alexander Munck af Fulkila (1832–1892) ja tämän poika kenraalimajuri Viktor Ernst Fredrik Munck af Fulkila (1867–1929). Carl Jakob Munckin tytär oli Ruotsin prinssi Oscarin puoliso Ebba Munck (1858–1946).
Ruonan taistelu Suomalaiset perääntyivät Salmen kylään, jossa Kamenski seuraavana päivänä (2.9.) haastoi Adlercreutzin uudelleen. Huomattuaan erehdyksensä Adlercreutz oli lähettänyt yhden pataljoonan valtaamaan asemat Ruonan kylästä takaisin. Sen juututtua kamppailuun Kulnevin etujoukkojen kanssa Adlercreutz syötti epäviisaasti lisää pataljoonia kahakkaan. Niiden juuttuessa sekavaan metsätaisteluun, jossa linjat menivät sekaisin, yritti kenraali saada selkoa tilanteeseen ratsastamalla itse taisteluun. Hän joutui esikuntineen keskelle venäläisjoukkoa ja joutui miekkansa turvin raivaamaan tien omiensa puolelle. Tämän jälkeen hän veti joukkonsa takaisin Salmelle ja jäi odottamaan venäläisten toimia.
Ruonan taistelu Syyskuun ensimmäinen päivä Ruonan maastossa Kuortaneella oli sodan siihenastisista taisteluista suurin ja verisin. Klingspor kirjoitti, että ”koskaan eikä missään ei [Ruotsin] armeija ole näyttänyt sellaista jäykkyyttä ja urheutta.” Tappiot olivat raskaat puolin ja toisin. Adlercreutz oli ottanut suuren riskin yrittämällä itsepäisesti painostaa Kamenskin joukkoja ankarilla pistinhyökkäyksillään. Kamenski uskoi, ettei hän kykenisi ajamaan vastustajaansa pois Kuortaneelta ja antoi armeijalleen käskyn perääntyä Alavudelle. Kuormastot lähtivät matkaan myöhään yöllä ja armeija valmistautui marssimaan etelään.
Adlercreutz Adlercreutz [a:dlärkröjts] on suomalainen ja ruotsalainen aatelissuku. Ruotsissa eräs suvun haara on korotettu vapaaherralliseen ja osa siitä edelleen kreivilliseen säätyyn.
Kauhajoen taistelu Ruotsin joukkojen komentaja Kauhajoen taistelussa oli kenraali Georg Carl von Döbeln. Von Döbelnin mukana paikkakunnalle saapui kolme pataljoonaa Porin Rykmentistä, joihin oli liittynyt myös everstiluutnantti Johan Fredrik Eekin pataljoona. Yhteensä 1 580 miestä. Lisäksi sata miestä "Vaasan nostoväkeä" ja viisi komppaniaa Pohjanmaan Rykmentistä majuri Carl von Otterin johdolla, eli yhteensä 724 miestä, saapuivat taisteluun. Yhteensä taisteluun valmistautui siis 2 200–2 300 sotilasta ja kuusi tykkiä. Tulossa olevassa taistelussa pohjalaiset pääsisivät taistelemaan ensimmäistä kertaa Suomen sodan aikana kotiseutunsa puolesta.Venäjän joukkoja komensi kenraalimajuri Dmitri Dmitrijevitš Šepelev. Hänen joukkojensa vahvuus oli 1 150 sotilasta ja kuusi tykkiä.
Carl Enckell (kenraali) Carl Enckell (22. lokakuuta 1839 Ulvila – 21. helmikuuta 1921 Helsinki) oli Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut suomalainen jalkaväenkenraali. Hän toimi Haminan kadettikoulun johtajana vuosina 1885–1903.
Carl Johan Stjernvall Sukunsa perinteiden mukaisesti Stjernvall laitettiin armeijaan. Hän oli vasta seitsemänvuotias, kun hänet kirjoitettiin korpraaliksi, ja 13-vuotias, kun hänet lähetettiin Ruotsiin, jossa hän palveli Kustaa III:n hovissa lähes vuosikymmenen. Palattuaan Suomeen Stjernvall täydensi opintojaan Royal suédois -rykmentissä Ranskassa, mutta palasi pian ja hänet nimitettiin ylipäällikkö Wilhelm Mauritz Klingsporin adjutantiksi. Suomen sodan syttyessä Stjernvall oli Porin rykmentin everstiluutnantti, mutta koska hän jäi vangiksi heti ensimmäisessä taistelussa, hän ei päässyt kunnostautumaan sodassa. Porvoon valtiopäivien jälkeen Stjernvall matkasi upseerilähetystön mukana Pietariin sopimaan upseerien palkkaetujen säilymisestä Suomen armeijan lakkauttamisesta huolimatta.
Johan Mannerheim Carl Fridolf Johan Mannerheim (27. joulukuuta 1868 Askainen – 25. syyskuuta 1934 Grensholm, Vånga, Ruotsi) oli suomalaissyntyinen, pitkään Ruotsissa asunut vapaaherra ja teollisuusjohtaja.
Knorring Ruotsin aateliin naturalisoitiin suvusta ensimmäisinä Ruotsin armeijassa palvelleet velipuolet, everstiluutnantti Stefan Fredrik Knorring ja eversti Göran Johan (Jürgen) Knorring vuonna 1672. Viikkoa myöhemmin suku introdusoitiin Ruotsin ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 809. Göran Johan Knorring korotettiin vuonna 1720 edelleen vapaaherraksi nimellä "von Knorring" ja esiteltiin vapaaherrallisena sukuna numero 177. Suvusta syntyi Ruotsin aateliin myös toinen sukuhaara vuonna 1756, kun veljekset Frans Henrik ja Carl Reinhold von Knorring esiteltiin ritarihuoneelle aatelisena sukuna numero 1976. Heidän isänsä, eversti Hindrich Johan von Knorring (1683–1752) oli muuttanut vuonna 1701 Virosta Suomeen ja hänelle oli luvattu aatelisarvo, mutta hän ehti kuolla ennen asian järjestymistä.
Knorring-suvun kolme ruotsalaista haaraa merkittiin myös Suomen ritarihuoneelle sen järjestäytymisen yhteydessä vuonna 1818: aatelissuvut 809 ja 1976 numeroilla 66 ja 138 sekä vapaaherrallinen suku 177 numerolla 9. Ensimmäisenä aateloitu aatelissuku numero 809 sammui Ruotsissa jo vuonna 1882. Suomessa se sammui vuonna 1873 lukuun ottamatta Venäjälle asettunutta haaraa, jonka vaiheista vuoden 1917 jälkeen ei ole tietoa. Suku numero 1976 sammui Ruotsissa mieslinjalta vuonna 1891 lukuun ottamatta erästä Venäjälle siirtynyttä haaraa, jonka jälkeläisiä elää nykyään Kreikassa. Suvun vapaaherrallinen haara sammui Ruotsissa vuonna 1930, Suomessa mieslinjalta vuonna 1965 ja lopullisesti 1975. Suomessa elää edelleen aatelissuku numero 138, jota on siirtynyt myös Englantiin ja Yhdysvaltoihin sekä takaisin Ruotsiin.
Carl Löwenhielm Carl Löwenhielm (3. marraskuuta 1772 – 9. kesäkuuta 1861) oli ruotsalainen kreivi ja armeijan upseeri, diplomaatti ja poliitikko. Hän oli Ruotsin hallituksen jäsen 1822–1839. Hänen epäillään olleen Ruotsin kuninkaan Kaarle XIII:n ja Augusta von Fersenin avioton poika.. Von Fersen oli naimisissa Ruotsin kuninkaallisen kanslerin Fredrik Adolf Löwenhielmin kanssa. Carl Löwenhielm oli siten Gustaf Löwenhielmin velipuoli.
Löwenhielm edusti Ruotsia Wienin kongressissa.
Axel Rappe Axel Rappe kuului Rappen vanhaan sotilassukuun ja hänen isänsä oli kenraali Axel Rappe. Rappe aloitti sotilasuransa vapaaehtoisena Svean tykistörykmentissä vuonna 1902 ja kävi tykistö- ja insinöörikorkeakoulun 1906–1907 sekä Ruotsin sotakorkeakoulun 1908–1910. Vuosina 1914–1918 hän oli sotataidon opettajana tykistö- ja insinöörikorkeakoulussa. Hänet ylennettiin aliluutnantiksi 1904, luutnantiksi 1907 ja kapteeniksi 1917. Rappe tutustui sotakorkeakoulussa ikätoveriinsa Carl Bennedichiin, ja he molemmat auttoivat vuonna 1917 suomalaista everstiä Nikolaj Mexmontania toteutumatta jääneen kansannousun suunnittelussa Suomeen. Suomen sisällissodan puhjettua Rappe pyysi eron Ruotsin armeijasta liittyäkseen Suomen valkoisiin.
Carl Emil Cedercreutz Cedercreutzin isä oli Ruotsista vuonna 1801 muuttanut Köyliönkartanon isäntä ja hovijahtimestari Axel Reinhold Cedercreutz, jolta Carl Emil peri kartanon hallintaansa tämän kuoltua 1859. Hänen veljensä oli kenraalimajuri ja valtiopäivämies Johan Axel Cedercreutz, joka toimi muun muassa Turun ja Porin läänin kuvernöörinä. Carl Emil Cedercreutz avioitui vuonna 1844 viipurilaisen Emilia Hackmanin kanssa. Heidän poikansa, lääkäri Emil Waldemar Cedercreutz tunnettiin kirjailija Nanny Cedercreutzin puolisona. Tytär Sofia Maria Cedercreutz puolestaan avioitui vuonna 1868 Ateenassa amiraali Johan von Kraemerin kanssa.
Carl Alfthan Carl Johan Woldemar Alfthan (, "Vladimir Aleksejevitš Alftan"; 29. huhtikuuta 1860 Bežetsk, Tverin kuvernementti, Venäjä – 19. joulukuuta 1940 Helsinki) oli Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Julius von Haynau Julius von Haynaun veli oli Hessenin armeijassa palvellut kenraali Carl von Haynau.
Johan Banér Banér tuli Ruotsin armeijan palvelukseen 1615 ja taisteli Kustaa II Aadolfin alaisuudessa Venäjällä, Puolassa, Liivinmaalla ja Saksassa. 1634 hänestä tuli marsalkka, ja vuosina 1634–41 hän johti Ruotsin armeijaa kolmikymmenvuotisessa sodassa. Ruotsin armeija murskattiin Nördlingenin taistelussa 1634, mutta Banér käänsi sodan suunnan voittamalla Wittstockin taistelun 1636. Hän johti Ruotsin armeijan peräytymistä 1637 takaisin Pommeriin ja voitti saksilaiset Chemnitzin taistelussa 1639.
Ruonan taistelu Kamenski päätti hyökätä Adlercreutzin sivustoille ja lähetti 1.9.1808 kenraali Rajevskin Sippolan ja Herojan kylien kautta iskemään Nisousjärven pohjoispuolella asemissa odottavaa Suomen Armeijan 4. Prikaatia vastaan. Joukot raahasivat vetisessä maastossa mukanaan jopa kahta tykkiä. Aamulla venäläisten Mustapäähän sijoittama tykkipatteri avasi tulen kohti suomalaisten asemia Ruonan kylässä ja Nurminiemessä. Ensimmäinen yhteislaukaus kaatoi parikymmentä miestä suomalaisesta tykistöpatterista, ja jaoksien ja patterin komentajat joutuivat työskentelemään tykinjohtajina vastatakseen tuleen.
Johan Banér Johan Banér (myös "Juhana Banér") (23. kesäkuuta 1596 – 10. toukokuuta 1641), Gustav Banérin poika, oli Ruotsin armeijan marsalkka ja johti maan armeijaa kolmikymmenvuotisen sodan aikana vuosina 1634–41.
Carl Swartz Carl Johan Gustaf Swartz (5. kesäkuuta 1858 Norrköping, Ruotsi – 6. marraskuuta 1926, Ruotsi Tukholma) oli ruotsalainen tehtailija ja poliitikko. Hän toimi Ruotsin pääministerinä 30. maaliskuuta – 19. lokakuuta 1917.
Carl Johan Fahlcranz Fahlcrantzin maalauksia on Göteborgin taidemuseon ja Ruotsin kansallismuseon kokoelmissa.
Suomen sota Armeijan tilanne oli talven tullessa käymässä yhä hankalammaksi. Sitä vaivasi elintarvikepula ja mieliala oli matalalla. Uuden perääntymisen jälkeen oltiin valmiita aselepoon. Venäjällä aselepo otettiin hyväksyvästi vastaan ja marraskuun 19. päivänä 1808 Olkijoella solmittiin aseleposopimus. Sopimuksen allekirjoittivat kenraalimajuri Adlercreutz ja kenraaliluutnantti Kamenski. Sopimuksen mukaan Ruotsin armeijan tuli vetäytyä Kemijoen taakse niin, että 29. marraskuuta mennessä Oulu ja 13. joulukuuta mennessä Kemi tuli jättää venäläisille. Sotatoimet Suomen alueella olivat käytännössä ohi.
Johan Ludvig Runeberg Vaikka Runeberg sai Saarijärvellä viettämiensä vuosien 1824–1825 aikana ratkaisevat herätteet elämäntyölleen, sinne hän ei enää koskaan myöhemmin palannut. Asuessaan Ruovedellä vuosina 1825–1826 Runeberg tutustui muutamiin Suomen sodan veteraaneihin, joihin muun muassa hänen isäntänsä, kapteeni Erik Gustaf af Enehjelm kuului. Ruoveden seudut olivat olleet vääpeli Jakob Johan Rothin ja kersantti Carl Johan Spoofin kuuluisan sissiretken näyttämönä, ja heidän viimeinen yhteenottonsa kenraali Nikolai Rajevskin johtamien venäläisten kanssa oli tapahtunut juuri af Enehjelmin omistaman Ritoniemen kartanon mailla. Metsästysretkillään Runeberg tutustui myös Kurussa asuneeseen vänrikki Carl Gustaf Polvianderiin, joka oli toiminut sodassa Porin rykmentin lipunkantajana ja josta tuli yksi vänrikki Stoolin esikuvista. Toiseksi esikuvaksi on mainittu pienessä mökissä Ritoniemen kartanon lähistöllä asunut sotaveteraani, vänrikki Fredrik Adolf Pelander.
Oscar Möller Möllerin pikkuveli Carl-Johan on pelannut jääkiekkoa Ruotsin alemmissa sarjoissa.
Ruonan taistelu Masennuksen valtaan joutuneet demoralisoituneet joukot eivät taistelleet parhaan kykynsä mukaan. Vaikka Kulnevin miehet olivat alivoimaisia, heidän onnistui rajulla hyökkäyksellä iskeä kiila suomalaisten puolustukseen Jylhän talon edustalla. Vieläkin Adlercreutzilla oli mahdollisuus voittoon, sillä hän olisi helposti voinut reserveillään pyyhkäistä Kulnevin joukon pois. Tällöin tuli kuitenkin ylipäällikkö Klingsporilta varovainen kehotus, että Adlercreutzin olisi peräännyttävä. Edellisenä päivänä niin tarmokkaasti toiminut kenraali suostui ja veti miehensä pois.
Döbelns park Döbelns park sai nimensä kenraali Georg Carl von Döbelnin mukaan. Puistossa olevassa muistomerkissä kenraali kiittää ruotsalais-suomalaista armeijaa vuosien 1808-1809 sodan jälkeen. Döbelns parkissa on myös David Wretlingin suunnittelema Wilhelm Peterson-Bergerin pronssipatsas vuodelta 1929.
Carl Johan Spoof Spoof oletettavasti osallistui . Hän osallistui Porin rykmentin mukana Pommerin sotaan 1807 aliupseerina ja Suomen sotaan 1808. Kesällä 1808 hän teki vääpeli Rothin kanssa partioretken Ruovedelle. Hän yritti myös vallata Tampereen. Venäläiset käyttivät hänestä ja Rothista nimitystä "amiraali Spuff ja kenraali Rutt", kun he olivat 40 miehen kanssa 15. heinäkuuta lähteneet menestyksekkäälle hävitysretkelle kenraali Nikolai Rajevskin joukkojen taakse. Venäläiset uskoivat joukon huomattavasti suuremmaksi.
Hongwu Hänen armeijassaan oli kenraaleina kymmenkunta muslimia, ja hän itse myös kirjoitti ylistys­kirjoituksen islamin, profeetan ja Allahin kunniaksi. Historioitsija Jing Chee Tangin mukaan keisari Hongwu itse olikin muslimi.
Carl August Ehrensvärd (1892–1974) Carl August Ehrensvärd (3. elokuuta 1892 Karlskrona – 24. huhtikuuta 1974) oli ruotsalainen Ehrensvärdin aatelissukuun kuulunut kreivi. Hän teki mittavan uran Ruotsin puolustusvoimissa. Hän toimi Ruotsin Puolustusesikunnan päällikkönä vuosina 1945–1947 ja maavoimien komentajana vuosina 1948–1957, sai kenraalimajurin arvon 1944, kenraaliluutnantin arvon 1948 ja lopulta kenraalin arvon vuonna 1957.
Ruotsin kansallismuseo Museon kokoelma kattaa noin 500 000 piirustusta ja grafiikan vedosta keskiajan lopulta vuoteen 1900. Keskeisiä ovat Carl Gustav Tessinin hankkimat yli 2 000 mestaripiirustusta hänen Pariisin ajaltaan. Erityisen merkittäviä ovat myös Rembrandtin, Watteaun, Edouard Manetin, Johan Tobias Sergelin, Carl Larssonin, Carl Fredrik Hillin ja Ernst Josephsonin teokset.
Carl Gustaf von Kraemer Von Kraemerin vanhemmat olivat eversti Carl Johan Alexander von Kraemer (1854–1920) ja Augusta Elisabeth von Essen af Zellie. Hän valmistui Haminan kadettikoulusta 1902 ja palveli Venäjän armeijassa 1902–1907 osallistuen Venäjän-Japanin sotaan. Armeijasta luutnanttina erottuaan von Kraemer oli Helsingin poliisilaitoksen opetusupseerina 1907–1909 sekä Ruokolahden piirin apulaisnimismiehenä ja Imatran poliisipäällikkönä 1909–1911. Hänet erotettiin poliittisesti epäluotettavana ja hän oli Tampereen paperikonttorin palveluksessa 1912–1914.
Carl Cronstedt Carl Cronstedt (1672 Tukholma – 1750 Tukholma) oli ruotsalainen kenraali ja vapaaherra. Hän toimi Suomen joukkojen ylipäällikkönä vuosina 1739–1740. Poliittisesti Cronstedt oli lähellä hattupuoluetta. Hänen kuolemansa jälkeen levisi huhu, jonka mukaan Cronstedt olisi ampunut Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n.
Astronomer Royal Kuninkaallisina tähtitieteilijöinä ("Astronomer Royal") ovat toimineet seuraavat henkilöt:Kuninkaallisina tähtitieteijöinä Skotlannissa ("Astronomer Royal for Scotland") ovat toimineet seuraavat henkilöt:Kuninkaallisina tähtitieteijöinä Irlannissa ("Astronomer Royal for Ireland") ovat toimineet seuraavat henkilöt:
Astronomer Royal Astronomer Royal ("Kuninkaallinen tähtitieteilijä") on korkea virka Yhdistyneen kuningas­kunnan hovissa. Nykyisin virkoja on kaksi. Korkeampi niistä on 22. kesäkuuta 1675 perustettu Astronomer Royalin virka, toinen on vuonna 1834 perustettu Skotlannissa toimivan kuninkaallisen tähti­tieteilijän virka ().