mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Joseph Schumpeter Schumpeter syntyi Trestissä (joka kuuluu nykyään Tšekin tasavaltaan, mutta tuolloin Itävalta-Unkariin), ja aloitti uransa tunnetun talousteoreetikon, Eugen von Böhm-Bawerkin, opetuksessa. Schumpeteristä tuli antropologian professori Czernowitzin yliopistoon (joka kuuluu nykyään Ukrainaan, mutta oli tuolloin saksankielinen) vuonna 1911. Hän siirtyi myöhemmin Grazin yliopiston professoriksi ja toimi tuossa virassa ensimmäiseen maailmansotaan asti. Vuosina 1919–1920 hän toimi Itävallan valtiovarainministerinä ja vuosina 1920–1924 hän oli Biederman Bank -nimisen liikepankin johtaja. Näissä viroissa Schumpeter ei saavuttanut suurempaa menestystä. Vuosina 1925–1932 hän oli professorina Bonnin yliopistossa. Natsien nousun myötä hän siirtyi Yhdysvaltoihin, Harvardiin, jossa hän opetti vuosina 1932–1950 eli kuolemaansa asti. Schumpeteria ei pidetty erityisen hyvänä opettajana, koska hän yritti aina laittaa suuren määrän asiaa yhteen luentoonsa. Kuitenkin hän sai oppilaidensa joukosta uskollisten seuraajien koulukunnan.
Joseph Tainter Tainter opiskeli antropologiaa Kalifornian yliopistossa sekä Northwestern Universityssä, missä hän suoritti tohtorin oppiarvon vuonna 1975. Hän toimii tällä hetkellä professorina Utahin osavaltionyliopiston ympäristö- ja yhteiskuntatieteen laitoksessa. Aikaisemmin hän on toiminut yhdysvaltalaisen Rocky Mountain Forest and Range Experiment Stationin kulttuuriperintötutkimuksen projektinjohtajana sekä New Mexicon yliopiston antropologian professorina.
Joseph Schumpeter Joseph Alois Schumpeter (8. helmikuuta 1883 – 8. tammikuuta 1950) oli alun perin itävaltalainen, sittemmin yhdysvaltalainen taloustieteilijä, joka luetaan alansa vaikutusvaltaisimpiin edustajiin 1900-luvun ensimmäiseltä puoliskolta.
Joseph Greenberg Greenberg opiskeli antropologiaa Northwestern Universityssa, missä hän suoritti tohtoritutkinnon 1940. Sotien jälkeen hän opetti lyhyen aikaa Minnesotan yliopistossa, kunnes hänet nimitettiin professoriksi Columbian yliopiston. Stanfordin yliopisto palkkasi Greenbergin professoriksi vuonna 1962 ja hän toimi antropologian laitoksen johtajana 1971–1974. Greenberg nimitettiin Linguistic Society of American johtajaksi 1976. Hän sai useita tieteellisiä palkintoja ja tunnustuksia.
Joseph Schumpeter Vaikka Schumpeter oli Yhdysvalloissa toimineen Ekonometrisen yhdistyksen perustajajäsen, hän ei ollut matemaatikko, vaan painotti teoreettisessa työssään sosiologisen ymmärryksen siirtämistä taloustieteeseen. Myöhemmin on sanottu, että Schumpeterin ajatuksia talouden sykleistä ja talouskehityksestä ei olisi voitu mallintaa hänen aikansa matematiikalla, koska niissä olisi tarvittu epälineaaristen dynaamisten järjestelmien käyttöä.
Joseph Schumpeter Innovaatiot ovat Schumpeterin mukaan tuotantotekijöiden uudelleenjärjestelyä, joiden avulla saadaan tehokkaampaa tuotantoa ja päästään käsiksi voittoihin (kunnes muut alan tuottajat omaksuvat samat innovaatiot, jolloin tilanne taas tasaantuu). Innovaatioita tekevät yrittäjät, ja yrittäjäksi Schumpeter määrittelee jokaisen, mukaan lukien osakkeenomistajat ja ketkä tahansa firmassa työskentelevät tahot, jotka osallistuvat tuotantotekijöiden uusien yhdistelmien toteuttamiseen. Innovaatioita tekevät Schumpeterin mukaan useimmiten uudet yrittäjät, joilla ei ole innovaatioon tarvittavaa pääomaa. Sen takia rahoituksella on keskeinen rooli talouskehityksessä. Pääomaksi Schumpeter kutsuu sitä rahoitusta, olkoon se missä muodossa tahansa, joka rahoittaa innovaatiot. Rahamarkkinoilla toimivat pääoman välittäjät taas ovat Schumpeterin teoriassa kapitalisteja. He ikään kuin tyhjästä luovat yrittäjien tarvitsemaa ostovoimaa, joka maksetaan myöhemmällä voitolla.
Joseph Schumpeter Schumpeterin tärkein anti taloustieteelliselle analyysille oli teoria suhdannevaihtelusta ja talouskehityksestä. Teoria yhdistää innovaatiot, suhdannevaihtelun ja talouskehityksen. Schumpeterin mallissa talouden toiminnan "kehämäinen virta" johtaa muuttumattomaan tilanteeseen, mikäli siitä lasketaan pois kaikki innovaatiot. Tasapainotilan selittää Walrasin tasapainoteoria, mutta itävaltalaisen taloustieteen tapaan Schumpeter kuitenkin näkee, että yrittäjät innovaatioillaan rikkovat tasapainotilan, mikä on talouskehityksen syy. Talouskehitys etenee syklisesti, ja erilaisia talouden syklejä on olemassa useammissa eri aikaskaaloissa. Kirjoituksillaan Schumpeter elvytti venäläisen taloustieteilijä Nikolai Kondratijevin ajatuksen pitkän aikavälin (kuten 50 vuoden) taloussykleistä.
Joseph Schumpeter Schumpeterin kenties tunnetuin kirja on "Capitalism, Socialism, and Democracy". Kyseinen kirja alkaa Karl Marxin ajattelun analyysillä, jossa Schumpeter suhtautuu Marxiin varsin myötätuntoisesti. Schumpeter näkee Marxin tavoin, että sosialismi tulee korvaamaan kapitalismin, mutta kuitenkin eri syistä kuin mitä Marx ajatteli. Tässä teoksessa Schumpeter käyttää kuuluisaa ilmaisuaan "luovasta tuhosta", joka on hänen mukaansa kapitalismin keskeinen piirre. Tämä ilmaisu viittaa siihen, miten vanhat tavat tehdä asioita tuhoutuvat ja uudet tulevat tilalle. Schumpeterin mukaan kapitalismin menestyminen johtaa tietynlaisiin firmojen muotoihin ja edistää tietynlaisia arvoja yhteiskunnassa. Nämä kehityskulut tulevat kohtaamaan vastustusta erityisesti intellektuellien keskuudessa. Yritysten vaatima sosiaalinen ja intellektuaalinen ilmapiiri katoaa kapitalismin korkeissa kehitysvaiheissa, ja yhteiskunta tulee siirtymään johonkin sosialismin muotoon. Tämä siirtymä ei Schumpeterin mukaan tapahdu vallankumouksen vaan parlamentaarisen politiikan ja sosiaalidemokraattisten puolueiden myötä. Analyysissään Schumpeter painottaa, että hän ei esitä poliittisia ohjeita, vaan ainoastaan pyrkii ennakoimaan tulevaisuutta.
Joseph Schumpeter Schumpeterin ajattelussa on osin yhteneväisyyksiä Keynesin ajatusten kanssa. Hänen mukaansa walrasilainen tasapainoteoria ei ole riittävä talouskehityksen keskeisten piirteiden selittämiseen. Schumpeter niin ikään ajatteli, että yrittäjä tarvitsee tuotannon rahoittamiseksi pitkälle kehittyneen kapitalistisen rahoitusjärjestelmän, johon kuuluu paljon erityyppisiä luottoa myöntäviä instituutioita. Taloustieteilijät voidaan jakaa niihin, jotka painottavat "reaalitalouden" analyysiä ja pitävät rahaa pelkkänä huntuna, ja toisaalta niihin, jotka näkevät rahainstituutiot erillisenä muusta taloudesta ja pitävät rahaa omana tärkeänä voimanaan talouselämässä. Tämä on merkittävä jakolinja, ja tässä kohtaa voimme huomata, että sekä Schumpeter että Keynes edustivat jälkimmäistä kantaa. Näistä yhteneväisyyksistä huolimatta talouspoliittisesti konservatiivinen Schumpeter hylkäsi keynesiläisyyden.
Joseph Schumpeter Schumpeterin postuumisti julkaistu "History of Economic Analysis" (Taloustieteellisen analyysin historia, ei suom. ) osoittaa hänen suuren oppineisuutensa, joskin joitakin hänen esittämiä näkemyksiä on pidetty jopa hieman omituisina. Esimerkiksi Schumpeter piti 1700-luvun suurimpana taloustieteilijänä Adam Smithin asemasta Turgotia. Osa Schumpeterin mielipiteistä selittyy osin sillä, että hänen mielestään taloustieteellisellä analyysillä on yksi yleinen järjestelmä, jonka perustajana hän pitää Leon Walrasia. Muut taloustieteilijät arvioidaan kirjassa sen perusteella, kuinka pitkälle heidän työstään voidaan löytää Walrasin teorian piirteitä. John Maynard Keynesiä ja David Ricardoa Schumpeter arvosteli liiallisesta nojautumisesta abstrakteihin malleihin, joissa muuttujat muutamaa lukuun ottamatta olivat muuttumattomat. Tällaisista malleista saa sen käsityksen, että yksi vaikutus aiheuttaa aina samat seuraukset. Schumpeterin mukaan pitkälle abstrakteista malleista ei kuitenkaan voida kovinkaan luotettavasti vetää johtopäätöksiä talouspolitiikan suhteen.
Innovaatiojärjestelmä Käsitys innovaatioiden taloudellisesta merkityksestä alkoi tarkentua Joseph Schumpeterin (1883–1950) kirjoitusten perusteella. Karl Marxin tavoin Schumpeter korosti kapitalististen yrittäjien kykyä ottaa käyttöön uutta, tuotantoa uudistavaa tai jopa mullistavaa tekniikkaa.
Joseph Schumpeter Yleisen käsityksen mukaan myöhemmät taloustieteilijät eivät ole kuitenkaan onnistuneet empiirisesti todentamaan systemaattisten taloussyklien olemassaoloa. Talouskasvuun vaikuttavilla suurilla muutoksilla ei ole valtavirran taloustieteessä Schumpeterin ajattelusta poiketen mitään yleistä teoriaa, vaan ne selitetään enemmän ad hoc -pohjalta.
Joseph Schumpeter Jonkin aikaa kuolemansa jälkeen Schumpeterin ajatukset olivat hyvin vaikutusvaltaisia heterodoksien taloustieteilijöiden keskuudessa varsinkin Euroopassa, missä oltiin kiinnostuneita teollisen organisaation teoriasta, evolutionaarisesta taloustieteestä sekä talouskehityksen teoretisoinnista. Näiden tutkijoiden muita innoittajia olivat Keynes, Marx sekä Thorstein Veblen. Nykyään Schumpeter nähdään taloustieteen valtavirrasta erillisenä hahmona. Sen sijaan reaalitaloutta koskevan politiikan suhteen hänen voidaan tulkita olevan oman aikamme keskiössä – hänhän painotti innovaatioiden roolia, ja juuri innovaatiot ovat keskeinen talouspolitiikan käsite nykyään.
Innovaatio Innovaatioajattelun uranuurtajiin kuuluva Joseph Schumpeter määritteli innovaation seuraavasti vuonna 1934: .
Hyman Minsky Minskyn isä oli venäjänjuutalainen emigrantti joka siirtyi Yhdysvaltoihin vuoden 1905 epäonnistuneen vallankumouksen jälkeen. Hän väitteli Harvardin yliopistosta ohjaajanaan Joseph Schumpeter.
Talouslaskennan ongelma Joseph Schumpeter on esittänyt, että usein suuret yritykset tuottavat erityisen paljon innovaatioita ja investointeja ja siten kehittävät taloutta. Toisaalta monet aiemmat suuryritykset ovat veltostuttuaan kadonneet tai kutistuneet.
Luova tuho "Luovan tuhon" teorian loi taloustieteilijä Joseph Schumpeter, joka piti yrittäjyyttä ja kilpailua luovan tuhon tärkeimpinä polttoaineina, joskin jo Marx käytti termiä hieman samantapaisessa merkityksessä.
Wienin yliopisto Wienin yliopisto oli myös itävaltalaisen taloustieteen kehto. Tämän koulukunnan perustajista yliopistossa opiskelivat Carl Menger, Eugen von Böhm-Bawerk, Friedrich von Wieser, Joseph Schumpeter, Ludwig von Mises ja Friedrich Hayek.
Pascal Boyer Boyer opiskeli filosofiaa ja antropologiaa Pariisin ja Cambridgen yliopistoissa. Hän on opettanut muun muassa Cambridgen yliopistossa, ja vuodesta 2000 lähtien hän on ollut "Henry Luce Professor of Collective and Individual Memory" Washington University in St. Louisissa, jossa hän opettaa psykologiaa ja antropologiaa.
Émile Picard Vuonna 1885 hänet valittiin Pariisin yliopiston luonnontieteellisen tiedekunnan professoriksi, ja hänestä tuli Joseph-Alfred Serret'n seuraaja differentiaalilaskennan professorina. Myöhemmin hänen oppituolikseen tuli analyysi ja algebra. Hän toimi vuosina 1894–1937 myös Pariisin "École centrale des arts et manufacturen" professorina, ja tässä tehtävässä hän toimi yli 10 000 insinöörin opettajana.
Earnest Hooton Hooton opiskeli Oxfordin yliopistossa Rhodes-stipendiaattina ja väitteli tohtoriksi antropologiasta Wisconsinin yliopistosta vuonna 1921. Hooton työskenteli pitkään Harvardissa ja hänestä tuli arvostettu professori ja Peabody-museon johtaja. Hooton käytti vertailevaa anatomiaa jakaakseen ihmiskunnan eri rotuihin. Hooton kuvaili tiettyjen ”päärotujen” ja ”ihmistyyppien” morfologisia ominaisuuksia.
Irving Fisher James Tobin väitti, että talous­tieteen uus­klassista vallan­kumousta merkinneet älylliset läpi­murrot tapahtuivat Euroopassa vuoden 1870 aikoihin. Seuraavien 20 vuoden ajan asiasta käytiin vilkasta väittelyä, jonka tuloksena uusi teoria saatiin lopulta pitkälti yhdistetyksi sitä edeltäneeseen klassiseen talous­tieteelliseen perintöön. Joseph A. Schumpeterin mukaan tämän vaikutuksesta tuloksena 1890-luvulla oli
Demokraattinen sosialismi Demokraattiselle sosialismille on annettu hyvin erilaisia määritelmiä. Jotkut kutsuvat demokraattiseksi sosialismiksi kaikkea pyrkimystä luoda sosialismia ilman vallankumousta. Tässäkin ongelmaksi jää sosialismin määritelmä: jotkut määrittelevät sen siten, että se on yhteensopivaa kapitalismin kanssa (vrt. hyvinvointivaltio sekä Joseph Schumpeterin "Capitalism, Socialism and Democracy" (1941), jonka mukaan monissa liberaaleissa kapitalistisissa valtioissa oli kehitystä kohti demokraattista sosialismia).
Irving Fisher Irving Fisher (27. helmikuuta 1867 – 29. huhtikuuta 1947) oli yhdysvaltalainen taloustieteilijä, tilastotieteilijä, keksijä ja progressi­visti­nen yhteis­kunnallinen vaikuttaja. Hän oli Yhdysvaltain yksi ensimmäisistä uus­klassista talous­tieteilijöistä, joskin hänen myöhempi tutkimuksensa velkadeflaatiosta on omaksuttun ennen kaikkea jälki­keynesi­läisessä koulu­kunnassa. Joseph Schumpeter kuvasi hänet "Yhdys­valtain kaikkien aikojen suurimmaksi talous­tieteilijäksi", ja samaa mieltä ovat myöhemmin olleet James Tobin ja Milton Friedman.
Talouskasvun teoria Schumpeterin mukaan ”luova tuho”(saksaksi ”schöpferische Zerstörung ja englanniksi ”creative destruction”) on selitys kapitalismin elinvoimaisuuteen. Tämän ajattelun mukaan markkinatalous on jatkuvassa muutoksessa tarjoten siten jatkuvasti uusia markkinoita ja mahdollisuuksia yrityksille. Yritykset reagoivat tähän etsimällä jatkuvasti uusia panosten yhdistelmiä tavoitteena sellaiset tuoteominaisuudet, jotka varmistavat menestyksen yritykselle. Vastaavasti kilpailukykynsä menettäneet tuotteet ja tuotantoyksiköt karsiutuvat markkinoilta. Luovaa tuhoa esiintyy lähinnä tuotantoyksiköiden sisällä ja niiden kesken. Yrityksiä saneerataan, toiset menevät konkurssiin, toiset menestyvät. Schumpeterin mukaan kasvuun ja monopolivoittoihin johtavia innovaatioita ovat uudet tuotteet, tuotantomenetelmät, markkina-alueet, materiaalilähteet ja organisaation toimintamuodot.(Schumpeter 1912) Schumpeterin ajatukset kasvusta jäivät kuitenkin mallintamatta. Hänen kirjoituksensa olivat teoreettisia, hypoteettisia ja osin vaikeasti tulkittaviakin. Niiden mallintamisessa, matemaattisesta mallintamisesta puhumattakaan, ei päästy edes alkuun.
Fritz Graebner Vuosina 1925–1928 hän oli museonjohtaja ja professori Kölnissä. Graebner oli kulttuuripiiriopin tunnetuimpia edustajia kulttuurihistoriallisessa antropologiassa.
Carleton Coon Coon opiskeli Harvardin yliopistossa ja suoritti siellä bachelor-, master- ja tohtorintutkinnon. Vuosina 1934−1948 hän myös työskenteli Harvardissa. Vuodesta 1948 vuoteen 1963 hän toimi Pennsylvanian yliopiston antropologian professorina ja University Museum in Philadelphian antropologian kokoelman kuraattorina. Coon julkaisi useita kiistanalaisia tutkimuksia ihmisrotujen olemassaolosta, variaatioista ja alkuperästä, mutta tutki myös muun muassa esihistoriallisia maanviljelysyhteisöjä ja heimoyhteiskuntia Lähi-idässä, Patagoniassa ja Intiassa.
Talouskasvun teoria Ensimmäisenä modernina kasvuteoreetikkona pidetty itävaltalainen Joseph Schumpeter (1883–1950) korosti yrittäjyyden laadun merkitystä kasvua selittävänä tekijänä. Hänen mukaansa yrittäjyyden laadusta riippuu kuinka yritys onnistuu kehittämään uusia tuotteita ja tuotantotekniikoita, jotka ovat yrityksen menestyksen määrääviä tekijöitä. Taloudellisen kasvun perusmekanismi on yritysten välinen innovaatioihin perustuva kilpailu, joka tähtää yritysten voittojen ja yrittäjien varallisuuden kasvattamiseen. Uudet innovaatiot saavat markkinat epätasapainoon ja palkitsevat menestyneet nopealla kasvulla ja monopolivoitoilla.
Talouselvytys Kuuluisan taloustieteilijän Joseph Schumpeterin mukaan vain markkinoiden spontaani toipuminen kriisistä on kestävää, kun taas valtion elvytys "lisää vikasäätöön uuden vikasäädön, joka sekin pitää purkaa, mikä uhkaa taloutta uudella kriisillä." Finanssikriisin 2008–2009 syinä olivat liika halpa luotto, liika velkaantuminen ja liiat huonot investoinnit. Elvytys tarkoittaa, että hallitukset yrittävät "parantaa" kriisin "vieläkin halvemmilla luotoilla, suuremmalla velkaantumisella sekä huonojen investointien ja ylituotannon tukemisella ja suojelemisella – asuntosektorilla, autoteollisuudessa ja kaikkialla siltä väliltä".
George Ellis Burcaw Burcaw johti 1952–1958 Green Bayssä Nevillen julkista museota sekä toimi 1958–1962 Philadelphia Commercial Museumin pääkuraattorina ja 1962–1966 Coloradon osavaltionmuseoiden kuraattorina. Burcaw oli vuodesta 1966 eläköitymiseensä 1988 Idahon yliopiston museologian ja antropologian professorina. Hän on julkaissut useita kirjoja museologiasta ja antropologiasta. Burcaw’n tunnetuin teos on "Introduction to Museum Work" (1975), jossa hän hahmottelee museo- ja näyttelyteoriaa omien käytännön kokemustensa pohjalta.
James Joseph Sylvester Sylvester oli juutalainen. Hän kävi koulunsa Lontoossa ja Liverpoolissa ja opiskeli Cambridgen yliopistossa. Siellä hänelle ei kuitenkaan voitu myöntää uskontonsa takia tutkintoa, joten Sylvester valmistui Irlannissa Dublinin yliopistosta. Kun teologiset vaatimukset poistettiin, Cambridge myönsi Sylvesterille maisterin arvon. Hänestä tuli fysiikan professori Lontoon University Collegeen ja vuonna 1841 matematiikan professori Amerikkaan Virginian yliopistoon. Neljän vuoden kuluttua hän palasi Englantiin ja kouluttautui asianajajaksi. Vuonna 1855 hän pääsi Woolwichin kuninkaalliseen sotakorkeakouluun matematiikan professoriksi. Siinä virassa viettämänsä 15 vuoden aikana hän teki merkittävimmät matemaattiset teoksensa. 1880-luvulla hänestä tuli geometrian professori Oxfordin yliopistoon.
Ainut Mark J. Hudson, Nirhikyushun yliopiston antropologian professori, on väittänyt, että pleistoseenikaudella Japanin asutti "proto­mongolidi­nen" väestö, joka kehitti Jōmon-kulttuurin ja jonka piireet ovat yhä nähtävissä ainuissa ja Riukiu­saarten asukkaissa. Jōmon-kansalla oli europidien kanssa yhteisiä fyysisiä piirteitä, mutta Bracen mukaan he ovat geneettisesti oma ryhmänsä. Margaret Sleeboom-Faulkner Sussexin yliopiston antropologian laitokselta totesi, että Kanzō Umehara katsoi ainujen ja riukiulaisten "säilyttäneen proto­mongoloidiset piirteensä". Nykyään pidetäänkin todistettuna, että ainut ovat läheisempää sukua muille itäaasialaisille kuin eurooppalaisille.
Baruch Samuel Blumberg Blumberg jatkoi hepatiitti-löydöksen jälkeen Fox Chase Cancer Centerissä, ja vuonna 1977 hänet valittiin Pennsylvanian yliopiston lääketieteen, ihmisgenetiikan ja antropologian professoriksi. Vuodet 1983–1984 hän toimi Balliol Collegen vierailevana professorina. Vuonna 1986 Blumberg nimettiin Fox Chase Cancer Center onkologian väestötutkimuksen varajohtajaksi. Hän palasi vuonna 1988 Balliol Collegeen, kun hänet nimettiin Anthony Kennyn seuraajaksi sen rehtoriksi. Blumberg toimi collegen rehtorina viisi vuotta, ja hänen aikanaan siitä tuli Oxfordin yliopiston ensimmäisiä collegeita, joka aloitti ohjelman rahan keräämiseksi alumnilta, säätiöltä, yrityksiltä ja muilta lahjoittajilta. Blumbergin tavoitteena oli myös tuoda collegen toimintaan takaisin sen entisiä jäseniä.
George Murdock George Peter ("Pete") Murdock, myös G. P. Murdock, (1897–1985) oli yhdysvaltalainen kansatieteilijä. Hän toimi Yalen yliopiston antropologian professori 1939–1960 ja Pittsburghin yliopiston professorina 1960–1973. Hänen johdollaan laadittiin suurta kulttuurien luokitusohjelmaa Human Relations Area Files (HRAF).
Robert A. Foley Robert A. Foley on antropologian professori Cambridgen yliopistossa. Foley on tutkinut ilmastonmuutoksien vaikutusta ihmisten elämään ja Melanesian asutusta.
Joseph Babinski Babinski suoritti lääketieteen tutkintonsa Pariisin yliopistossa vuonna 1884. Hänestä tuli professori Jean-Martin Charcot'n lempioppilas Salpêtrièren sairaalassa.
Itävalta Kolme itävaltalaista fyysikkoa on saanut Nobelin: Erwin Schrödinger, Victor F. Hess ja Wolfgang Pauli. Veriryhmien keksijän Karl Landsteinerin lisäksi kuusi muuta lääketieteilijää ja neljä kemistiä on palkittu Nobelilla. Filosofialle Itävalta on antanut Ludwig Wittgensteinin ja Karl Popperin. Maan tunnetuin matemaatikko on ollut loogikko Kurt Gödel. Ihmistieteiden alalla eittämättä tunnetuin itävaltalainen on psykoanalyysin isä Sigmund Freud. Itävallassa ovat syntyneet taloustieteilijät Joseph Schumpeter ja Friedrich Hayek. Tekniikan historiaan on jäänyt insinööri Ferdinand Porsche.
Mary Douglas Douglas siirtyi Oxfordista vuonna 1951 University Collegen antropologian laitokselle Lontooseen. Yksi syy siirtymiseen oli avioliitto James A. T. Douglasin kanssa. Mary Douglas työskenteli University Collegessa 26 vuotta, minkä jälkeen hänet kutsuttiin tutkimustyöhön Yhdysvaltoihin. Douglas siirtyi New Yorkissa toimivan Russell Sage -säätiön kulttuurientutkimuksen laitoksen johtajaksi. Tässä työssä hän toimi vuoteen 1981 asti, jolloin hänet nimitettiin Northwestern Universityn antropologian professoriksi Evanstoniin. Mary Douglas jäi eläkkeelle vuonna 1985 ja palasi silloin Englantiin.
Kennewickin mies Vuonna 2014 julkaistun Smithsonian-instituutin fyysisen antropologian professori Douglas Owsleyn tutkimuksen mukaan Kennewickin miehen luuranko ei ollut tyypillinen intiaanin luuranko, vaan se jakoi piirteitä etenkin ainujen ja polynesialaisten kanssa. Toisaalta vuonna 2015 julkaistun Kööpenhaminan yliopiston genetiikan professori Eske Willerslevin DNA-tutkimuksen mukaan Kennewickin miehen lähimpiä nykysukulaisia ovat intiaanit.
Antti Sajantila Sajantila sai Perun katolisen yliopiston (Pontificia Universidad Católica del Perú) kunniaprofessorin arvon 2009 merkittävästä työstään oikeuslääketieteellisen antropologian alalla. Professori Helena Ranta ja professori Antti Sajantila selvittivät yhteistyössä Perun totuuskomission kanssa mahdollisuuksia tutkia joukkohautoja, jotka syntyivät Perun sisäisissä selkkauksissa vuosina 1980–2000.
Joseph Henri Joachim Lainé Lainé valittiin lakiasäätävän kokouksen jäseneksi 1808 ja siellä hän tuli tunnetuksi poikkeuksellisen itsenäisestä luonteenlaadustaan.
Restauraation aikana hänet valittiin uudestaan ja hän eteni ensin edustajainhuoneen puheenjohtajaksi, toimi sitten sisäministerinä 1816–1818 ja kohotettiin päärin arvoon 1822. Hän ei kuitenkaan milloinkaan vaikuttanut miltään muulta kuin perustuslaillisen vapauden ystävältä. Juuri Lainé lausui 1830 sanat: ”"Kuninkaat väistyvät!"” ("Les rois s’en vont!").
George Ellis Burcaw George Ellis Burcaw (13. heinäkuuta 1921 Houston, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen museologi ja antropologi, joka on toiminut Yhdysvalloissa museonjohtajana ja kuraattorina sekä Idahon yliopiston museologian ja antropologian professorina.
Jörg Immendorff Immendorff opiskeli Düsseldorfin taideakatemiassa Joseph Beuysin johdolla. Hänestä tuli vuonna 1989 professori Städelschulessa (Frankfurt am Main) ja vuonna 1996 Düsseldorfin taideakatemiassa, josta hänet oli aiemmin opiskelijana erotettu.
Jean-Martin Charcot Charcot'sta tuli Euroopan ensimmäinen hermotautiopin professori vuonna 1882. Useasta Charcot’n oppilaasta tuli merkittävä tiedemies. Hän opetti muiden muassa Sigmund Freudia, Joseph Babinskia, Pierre Janet’ta, Georges Gilles de la Tourettea, Alfred Binet’tä sekä Suomen neurologian uranuurtajaa Ernst Alexander Homénia.
Loren Eiseley Eiseley oli kuollessaan antropologian ja tieteenhistorian Benjamin Franklin -professori sekä Pennsylvanian yliopiston museon Varhaisihmisosaston kuraattori. Kahdenkymmenen vuoden aikana hänelle oli myönnetty kaikkiaan 36 kunnianosoitusta, ja hän oli yliopiston kunnioitetuin jäsen Benjamin Franklinin jälkeen.
Innovaatio Schumpeterin mukaan innovaatiot ovat talouden kasvun keskeisin käyttövoima. Markkinoille tulevat uudet tuotteet ja teknologiat ja niitä tuottavat yritykset haastavat vanhat tuotteet ja yritykset ja näin syntyvä "luova kaaos" avaa tietä kehitykselle. Varhemmissa kirjoituksissaan (suurin piirtein ennen toista maailmansotaa) Schumpeter korosti yksittäisten yrittäjien merkitystä, mutta myöhemmissä kirjoituksissaan hän painotti suurten yritysten ja niiden tutkimus- ja kehitysyksiköiden roolia.
Kathy Reichs Kathleen Joan Reichs syntyi vuonna 1948 Chicagossa, Yhdysvalloissa. Hän opiskeli 
Northwestern-yliopistossa, jossa hän väitteli tohtoriksi antropologiassa vuonna 1975. Reichs on yksi kaiken kaikkiaan 77 Yhdysvaltain Oikeusantropologian lautakunnan auktorisoimasta antropologista. Hänen työnsä oikeusantropologina on vienyt muun muassa todistamaan Yhdistyneiden Kansakuntien kansanmurhan tribunaalissa Ruandassa, tunnistamaan joukkohaudan uhreja Guatemalassa ja tunnistamaan toisen maailmansodan uhreja. Reichs on myös opettanut FBI-agentteja 
ihmisten jäännösten käsittelyssä. Hänen kokemuksensa oikeusantropologina ovat inspiraationa hänen kirjoittamilleen trillereille. Tällä hetkellä Reichs jakaa aikansa Charlotten (Pohjois-Carolina) ja Montrealin (Quebec) välillä ja toimii Pohjois-Carolinan yliopiston antropologian laitoksen professorina.
Annikki Kaivola-Bregenhøj Kaivola-Bregenhøj väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1973 arvoituksia käsittelevällä tutkimuksella. Hän on työskennellyt Helsingin yliopistossa, Kööpenhaminan yliopistossa ja Suomalaisen tiedeakatemian tutkijana. Lukuvuoden 1988-1989 hän oli vierailevana tutkijana Jerusalemin Heprealaisessa yliopistossa. Vuodet 1993-2004 hän toimi Turun yliopiston folkloristiikan professorina. Sen jälkeen hän toimi talven 2005 niin sanottuna Suomi-professorina antropologian oppiaineessa Lakeheadin yliopistossa Thunder Bayssa Kanadassa.
Adolf Bernard Meyer Meyer oli Dresdenin antropologian ja kansatieteen museon professori. Hän matkusteli Indonesiassa, Filippiineillä ja Papua-Uudessa-Guineassa, ja kuvaili tieteelle useita uusia lintulajeja, kuten vuoritalekanan. Hän tutki myös kädellisiä. Hänen kunniakseen on nimetty ruskosirppinokka ("Epimachus meyeri").
Joseph John Thomson Thomson sai kandidaattitutkinnon matematiikassa päätökseen vuonna 1880 ja maisterin tutkinnon kolme vuotta myöhemmin. Thomson suoritti vuonna 1880 Mathematical Triposin kokeet ja sai sen vuoden kokeensuorittajista toiseksi parhaimman tuloksen eli hän oli "Second Wrangler". Thomsonia paremmin pärjäsi ainoastaan irlantilainen fyysikko Joseph Larmor, josta tuli myöhemmin Lucas-professori. Thomson pysyi yliopistossa vielä tutkintojen suorittamisen jälkeenkin. Tuona aikana hän tutki energian muutoksia muodosta toiseen. Tutkinnot suoritettuaan hänet valittiin Trinity Collegen jäseneksi ().
Jean Baptiste Joseph Fourier Tammikuussa 1795 Fourier aloitti opinnot Pariisissa École normale supérieuressa opettajinaan Joseph-Louis Lagrange, Pierre-Simon Laplace ja Gaspard Monge. 1798 hän lähti Napoleonin armeijan tieteellisenä neuvonantajana Egyptiin. Hän palasi Ranskaan vuonna 1801, missä hänestä tuli École Polytechniquen analyysin professori. Napoleon lähetti hänet kuitenkin Grenobleen, missä hän johti tienrakennusta, kirjoitti Egyptin historiaa ja siinä sivussa aloitti lämpöopin tutkimukset. Hänen tuloksensa herättivät keskustelua, ja Lagrangen ja Laplacen oli vaikea hyväksyä hänen käyttämiään uudenlaisia matemaattisia menetelmiä.
Armand de Quatrefages de Bréau Jean Louis Armand de Quatrefages de Bréau (10. helmikuuta 1810 Berthézène – 12. tammikuuta 1892), oli ranskalainen biologi, zoologi ja antropologi. Hän toimi muun muassa antropologian professorina Pariisin Muséum d'histoire naturellessa.
Digitaalinen vallankumous Digitaalinen vallankumous tarkoittaa tieto- ja viestintäteknologian avulla tapahtuvaa muutosta yhteiskunnan hallinnon, ihmisten välisen tiedonvaihdon välineiden sekä niin teollisen kuin toimistotyön muodoissa. Yleiskäyttöisenä teknologiana on tietotekniikka synnyttänyt samankaltaista vallankumouksellista muutosta kuin höyrykoneet, polttomoottorit ja sähkötekniikka ovat tuottaneet. Digitaalisen vallankumouksen voidaan katsoa alkaneen 1970-luvulla integroitujen piirien valmistuksen tuottaessa kohtuuhintaisia kuluttajatuotteita, kuten taskulaskimia ja kotitietokoneita sekä teollisten tuotantojärjestelmien ohjaukseen ohjelmoitavia logiikoita. Vauhtiin digitaalinen vallankumous pääsi 1980-luvulla tietoliikennetekniikan kehityksen tuottaessa tehokkaita tietoverkkoja ja mahdollistaessa siten tietokoneiden välisen tiedonvälityksen laajentumisen. Digitaalinen vallankumous muuttaa ihmisten työtehtäviä ja ajankäyttötapoja aiheuttaen Joseph Schumpeterin visioimaa luovaa tuhoa.
Väkivalta ja pyhä Girard kirjoitti teoksen toimiessaan professorina Buffalossa sijaitsevassa New Yorkin osavaltionyliopistossa ("State University of New York"). Kirja on vuosikymmenen tutkimusten lopputulos ja tarjoaa ensimmäisen kattavan esityksen Girardin mimeettisen halun teorian sovellutuksista antropologiassa sekä mytologioiden ja kreikkalaisten tragedioiden tutkimuksessa.
Kaarlo Hildén (maantieteilijä) Kaarlo Thorsten Oskar Hildén (28. syyskuuta 1893 Helsinki – 15. heinäkuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen maantieteilijä ja antropologi. Maantieteilijänä hän oli erikoistunut talousmaantieteeseen ja antropologina fyysiseen antropologiaan. Hildén toimi Helsingin kauppakorkeakoulun talousmaantieteen professorina vuosina 1921–1960 ja rehtorina vuosina 1952–1957.
Sarah Parcak Sarah Helen Parcak on yhdysvaltalainen arkeologi ja egyptologi, joka on hyödyntänyt satelliittikuvia arkeologisten kohteiden etsimiseen Egyptissä, Roomassa ja muualla entisen Rooman valtakunnan alueella. Hän on antropologian professori University of Alabama at Birminghamissa. Hän ojohtanut useita kartoitus- ja kaivaustutkimuksia Faijumissa, Siinailla ja Niilin suistossa yhdessä miehensä Greg Mumfordin kanssa.
Kalloindeksi Kalloindeksi tai kefaalinen indeksi on pääkallon suurimman leveyssuoran (poskiluun kaaren alku leukanivelen lähellä) suhde sen suurimpaan pituussuoraan (otsasta takaraivoon). Sen määritteli ruotsalainen anatomian professori Anders Retzius (1796–1860). Fyysisen antropologian koulukunta käytti kalloindeksiä ensimmäisenä luokitellakseen Euroopasta löytyneitä vanhoja ihmisluurankoja syntyperältään erilaisiin populaatioihin.
Benjamin Whorf Whorf aloitti 1931 kielitieteen opinnot Yalen yliopistossa ja teki pian vaikutuksen Edward Sapiriin, joka tuki hänen opintojaan. Vuonna 1936 Whorf nimitettiin Yalessa tutkijan kunniavirkaan "Honorary Research Fellow in Anthropology". Vuonna 1937 Yale myönsi hänelle "Sterling Fellowshipin". Hän toimi antropologian professorina 1937–1938, jolloin hän alkoi sairastella vakavasti.
Joseph Campbell Joseph Campbell (26. maaliskuuta 1904 – 30. lokakuuta 1987) oli yhdysvaltalainen professori ja kirjailija, joka tunnetaan parhaiten työstään mytologian ja vertailevan uskontotieteen alueilla.
Aave (DC Comics) Aave teki toisen lyhyemmän esiintymisen jaksossa "Gorillas in Our Midst", jossa se työskenteli Batmanin kanssa kukistaakseen professori Milon.
Eugène Ysaÿe Eugène Ysaÿe (16. heinäkuuta 1858 – 12. toukokuuta 1931) oli belgialainen viulisti, säveltäjä ja kapellimestari. Hän aloitti viulunsoiton nelivuotiaana isänsä johdolla. Hänen myöhempiä opettajiaan olivat Joseph Massart, Henryk Wieniawski ja Henri Vieuxtemps. Ennen solistiuraansa hän toimi Berliinin filharmonikkojen konserttimestarina ja tutustui sitä kautta aikansa suuriin muusikoihin, kuten Joseph Joachim, Franz Liszt, Clara Schumann ja Anton Rubinstein, jonka kanssa hän teki konserttikiertueenkin. Solistiuransa hän aloitti 27-vuotiaana, ja seuraavana vuonna hänestä tuli Brysselin konservatorion viulunsoiton professori. Hänen tunnetuimpia oppilaitaan olivat Josef Gingold, alttoviulisti William Primrose, Louis Persinger, Alberto Bachmann ja Mathieu Crickboom. Hänen tunnetuimpia sävellyksiään ovat kuusi sooloviulusonaattia op. 27.
Vladislav Ravdonikas Vladislav Ravdonikas opiskeli Pietarin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä tiedekunnassa ja työskenteli vuodesta 1928 lähtien Neuvostoliiton tiedeakatemian antropologian ja kansatieteen museossa (Kunstkamera) sekä tiedeakatemian aineellisen kulttuurin historian instituutissa. Vuodesta 1929 lähtien hän toimi myös Leningradin yliopiston opettajana ja vuodesta 1931 professorina. Vuosina 1936–1939 hän oli perustamansa yliopiston arkeologian laitoksen johtaja.
ICAHD ICAHD:in perusti alun perin kahdeksan rauhanaktivistia, joiden joukossa oli Jeff Halper, entinen Nobelin rauhanpalkinnon ehdokas ja antropologian professori, joka toimii nykyään ICAHD:in johtajana. Muita perustajia olivat Amos Gvirtz, Rabbi Arik Ascherman, Meir Margalit, Yoav Hess ja Yael Cohen. ICAHDin päätoimisto sijaitsee Jerusealemissa, ja ICAHDin muut toimistot sijaitsevat Yhdysvalloissa, Norjassa ja Isossa-Britanniassa.
Joseph E. Murray Murray toimi vuosina 1964–1986 Brighamin johtavana plastiikkakirurgina. Hän jätti 1971 paikkansa elinsiirtojen johtajana keskittyäkseen pelkästään plastiikkakirurgiaan, ja seuraavana vuonna hänestä tuli myös Bostonin Children’s Hospital Medical Centerin johtava plastiikkakirurgi. Murray oli 1970 nimetty Harvard Medical Schooliin kirurgian professoriksi, ja hän jäi virasta täysinpalvelleensa eläkkeelle vuonna 1986.
Joseph Louis Proust Joseph Louis Proust (1754–1826) oli ranskalainen kemisti. Hän oli Madridin yliopiston professori. Hän keksi noin vuonna 1800 kemiallisia yhdisteitä koskevan vakioisten painosuhteiden lain.
Abdi Kusow Abdi Mohamed Kusow on sosiologian ja antropologian professori Oaklandin yliopistossa, Rochesterissa. Hän opiskeli Michiganin valtion yliopistossa (B.A. 1990) ja Michiganin yliopiston Taubman College of Architecture and Urban Planning (M.U.P.1992). Hän on sosiologian tohtori Waynen valtion yliopistosta (1998). Väitöskirja "Migration and Identity process among Somali Immigrants in Canada" käsittelee somalien diasporaa.
Joseph Black Vuonna 1756 Black korvasi Cullenin anatomian ja kemian professorina Glasgow'n yliopistossa. Hän ei kuitenkaan kokenut soveltuvansa kyseiseen virkaan ja vaihtoikin tehtäviä lääketieteen professorin kanssa. Professorin tehtävien yhteydessä Black toimi lääkärinä ja käytti paljon aikaa potilaittensa hyvinvointiin.
Antropologia Poliittinen antropologia on kiinnostunut valtarakenteista ja vallan ilmenemismuodoista kulttuurissa ja sosiaalispoliittisissa ympäristöissä. Poliittiseen antropologiaan liittyy myös lakia tutkiva oikeusetnologian haara sekä sotaa tutkiva antropologian haara. Poliittista antropologiaa edustavat esimerkiksi Ronald Cohen, E. Adamson Hoebel, P. J. Bohannan (1920–2007).
Otto von Sadovszky Otto von Sadovszky on antropologian professori California State Universityssä. Hän on tullut tunnetuksi siitä, että hän väittää todistaneensa suomalais-ugrilaisten kielten hantin ja mansin sukulaisiksi 80 prosentille kielistä, joita on käyttänyt 19 intiaaniheimoa Kaliforniassa. Hän todistelee sukulaisuutta 10 000 erilaisella sanallisella ja kieliopillisella piirteellä. Kyseiset intiaanikansat asuivat Kalifornian rannikolla Montereystä Bodega Bayhin ja Sacramentoon ynnä San Joaquinlaaksoon.
Jacques Le Goff Le Goff toimi myös annalistisen koulukunnan lehden "Annales d’histoire économique et sociale" avustajana ja toimittajana. Hänen oppilaansa ovat uskollisesti kehitelleet Le Goffin ajatuksia ja ohjanneet historiankirjoitusta vahvaan yhteistyöhön antropologian kanssa. Eläkkeellä Le Goff suuntasi huomionsa antropologiaan ja hän korosti itsekin juuri yhteistyötä antropologian, sen tutkimuksen ja filosofian kanssa.
Ville Vallaton iskee jälleen Kaikin tavoin yrittävät professori ja hänen apurinsa nyhtää rahaa Yrjöltä, milloin juurella, nuorennuskoneella tai talon remontilla. Aina on joku, joka tuhoaa heidän katalat suunnitelmansa: Ville
Flatheadit Nykyään flatheadien kulttuuri on elpymässä, samoin oma kieli. Heimon nuoret ihmiset ovat onnistuneet pyrkimyksissään herättää henkiin vanhoja perinteitä. Heillä on suuri, vuosikausien työ edessään, mutta esivanhemmiltaan saamalla sisukkuudellaan he uskovat puhaltavansa uuteen liekkiin kansansa kulttuurin. Länsi-Montanassa sijaitseva reservaatio on pinta-alaltaan noin 5 000 neliökilometriä metsäistä kalliomaata ja laaksoja. Flatheadien kanssa asuvat kootenait ja pend d`Oreillet. Kaikki kolme organisoitiin yhdeksi ja samaksi heimoksi vuonna 1936. Merkittäväksi henkilöksi nousi 1900-luvun aikana isänsä kautta flatheadien verenverinnön saanut D'Arcy McNickle, josta tuli yksi Yhdysvaltain maltillisen intiaaniliikkeen vaikutusvaltaisimmista johtajista. Hänet tunnettiin myös antropologian professorina ja kirjailijana. Eniten julkisuutta hänen teoksistaan on saavuttanut "They Came Here First" (”he tulivat tänne ensin”), joka käsittelee intiaanien ja valkoisten välisiä suhteita.
Otmar von Verschuer Otmar von Verschuer työskenteli Frankfurtin perinnöllisysbiologian ja rotuhygienian laitoksessa. Hänen tunnetuin oppilaansa oli Josef Mengele, josta tuli myöhemmin Auschwitzin keskitysleirin johtava lääkäri, jota kutsuttiin ”kuolemanenenkeliksi”. Vuonna 1942 von Verschuerinsta tuli Berliinin Antropologian ja perinnöllisyystieteen laitoksen johtaja. Mengele lähti mukaan työskentelemään entisen opettajansa kanssa rotuhygienian parissa.
Justus von Liebig Justus von Liebigin piti tulla isänsä tapaan apteekkariksi, mutta rahanpuutteen vuoksi koulutus keskeytyi. Myöhemmin perheen taloudellisen tilanteen parantumisen myötä hänet lähetettiin opiskelemaan kemiaa Bonnin yliopistoon. von Liebig sai opintonsa päätökseen Pariisissa, jossa hän opiskeli Louis-Joseph Gay-Lussacin johdolla. Hän tuli professoriksi jo 21-vuotiaana. Palattuaan Saksaan vuonna 1824 hän toimi Giessenin yliopistossa muun muassa Friedrich Kekulén opettajana.
Nikolaus Joseph von Jacquin Vuonna 1762 (tai 1763) Jacquinista tuli mineraali- ja kaivosalan professori Chemnitzin Kaivosakatemiaan. Itse asiassa hän sai valita kolmesta professuuritarjouksesta, joista kaksi muuta olivat Pietarista ja Innsbruckista. Chemnitzissä hän sai 500 kultatukaatin stipendin, suuren talon laboratorioineen, puutarhan ja oikeuden neljään hevoseen. Hän avioitui ja sai vaimoltaan suuret myötäjäiset. Vuonna 1768 hänelle myönnettiin kasvitieteen ja kemian professuuri Wienin yliopistossa. Lisäksi hän ryhtyi johtamaan Wienin kasvitieteellistä puutarhaa.
Nikolaus Joseph von Jacquin 1788 hänet kutsuttiin Royal Societyn jäseneksi ja Ranskan tiedeakatemian jäseneksi hänet hyväksyttiin 1804. Vapaaherran arvonimen hän sai 1806. Hänen nuorempi poikansa Joseph Franz von Jacquin (1766–1839) jatkoi hänen työtään Wienin yliopiston kasvitieteen professorina ja puutarhan johtajana.
Maria Montessori Montessori valittiin mielenterveysongelmista kärsiville lapsille perustetun instituutin johtajaksi. Vuonna 1904 hänet nimitettiin antropologian ja terveysopin professoriksi. Montessori yhtyi Jean Marc Gaspard Itardin ja Édouard Séguinin näkemykseen lasten aistien harjoittamisen tärkeydestä ja kokeili Seguinin opetusmateriaaleja käytännössä. Hän kehitti myös itse erityislapsille välineistöä, joka stimuloi aisteja oppimisen edistämiseksi. Tätä välineistöä alettiin myöhemmin käyttää normaalienkin lasten opetuksessa. Kirjoituksissaan Montessori siteerasi paljon esimerkiksi Comeniuksen, Rousseaun, Pestalozzin, Ellen Keyn ja John Deweyn filosofisia ja pedagogisia ajatuksia.
Varsinainen pedagoginen ura Montessorille avautui, kun hän vuonna 1907 avasi Rooman San Lorenzon slummialueella Case dei Bambini -nimisen koulun 3–6-vuotiaille niin sanotusti normaaleille lapsille. Hänestä tuli koulun johtaja, ja hän alkoi soveltaa opetuksessa omia ajatuksiaan kasvatuksesta. Siten hänellä oli myös mahdollisuus saada havaintoihin perustuvaa tietoa menetelmiensä toimimisesta käytännössä.
Erving Goffman Vuonna 1979 Goffman sai heprean kirjallisuuden professuurin Chicagon yliopistossa. Chicagon yliopisto oli tunnettu sosiaalisen interaktionismin koulukunnastaan, jonka piirissä esimerkiksi G. H. Mead on työskennellyt. Goffman sai vaikutteita myös koulukunnan etnografisesta tutkimusotteesta sekä etnometodologiasta. Urallaan Goffman toimi myös sosiologian professorina Berkeleyn ja Pennsylvanian yliopistoissa. Hän oli myös 1980-luvun alussa ennen kuolemaansa American Sociological Associationin puheenjohtajana. Goffman on tuotannollaan vaikuttanut suuresti sosiologiaan, sosiaalipsykologiaan, antropologiaan ja myös kielitieteeseen.
Louis-Joseph Gay-Lussac Gay-Lussac syntyi ranskalaisessa Saint-Léonard-de-Noblat’n kaupungissa. Opetuksensa hän sai kotona ja vasta vuonna 1794 hänet lähetettiin Pariisiin valmistautumaan opintoihinsa École polytechniquessa. Myöhemmin hän siirtyi opiskelemaan École nationale des ponts et chausséeseen ja pian siirron jälkeen hänestä tuli Claude Louis Berthollet’n apulainen. Gay-Lussac toimi Sorbonnessa fysiikan professorina vuosina 1808–1832 ja sen jälkeen kemian professorian Jardin des Plantes’ssa.
Joseph Maria Olbrich Joseph Maria Olbrich (22. joulukuuta 1867–8. elokuuta 1908) oli itävaltalainen jugendia edustanut arkkitehti ja professori Darmstadtissa vuodesta 1899. Olbrich pyrki arkkitehtuurissaan vapauteen vanhoista tyyleistä sekä konstruktiivisuuteen. Hän oli Otto Wagnerin oppilaista kuuluisin ja työskenteli yhdessä tämän kanssa 1890-luvulla. Olbrichista tuli kohta Wienin Sezessionin arkkitehtipiirin johtaja. Yksi hänen päätöistään on hänen vuonna 1898 Sezessionille suunnittelemansa näyttelyrakennus. Vuonna 1899 hän siirtyi suurherttua Ernst Ludvigin toiveesta Olbrichin Darmstadtiin Mathildenhöhen taiteilijasiirtokunnan johtajaksi ja suunnittelijaksi. Useimmat siirtokunnan rakennukset toteutettiin Olbrichin piirustusten perusteella. Tässä asemassa Olbrich saavuttikin suurimman maineensa. Asuintaloissa Olbrich yhdisteli englantilaista kaupunkiarkkitehtuuria ja mannermaista jugendia. Vaikka Olbrich oli kenties wieniläisen jugendtyylin taiteellisesti lahjakkain edustaja, 1900-vuosikymmenen puolivälissä hän ryhtyi suunnittelemaan aiempaa funktionalistisempia, ajan klassisoivaan, jugendin vastaiseen virtaukseen liittyviä rakennuksia.
Edward Sapir Sapir valmistui Columbian yliopistosta vuonna 1904. Pari vuotta hän opiskeli wishram- ja takelmakieliä. Vaikutteita intiaanikielten tutkimiseen hän sai Franz Boasilta. Hänestä tuli strukturalistisen kielentutkimuksen edeltäjä. Hän tutki ensimmäisenä kielitieteen ja antropologian suhteita toisiinsa. Hänen pääteoksensa on "Language" (1921).
Fenomenologia Ontologinen olemassaolo ja eksistentiaalinen olemassaolo ovat kuitenkin erillisiä kategorioita, joten näiden asioiden yhdistäminen Heideggerin tavoin oli Husserlin näkemyksen mukaan Heideggerin tekemän virheen alku ja juuri. Husserl syytti Heideggeria siitä, että tämä nosti esille ontologian kysymyksen, mutta epäonnistui siihen vastaamisessa, alkaen sen sijaan puhua Daseinista, ainoasta olevasta jolle Oleminen on jokin kysymys. Husserlin mukaan tämä ei ollut sen enempää ontologiaa kuin fenomenologiaakaan, vaan pelkkää abstraktia antropologiaa. Heidegger vastasi kritiikkiin esittämällä, että eksistentiaalit ovat aina edellytettyinä kaikessa antropologiassa, eikä niitä eksistenssin johdoksina voida abstrahoida antropologian struktuureista.
Joseph von Sonnenfels Vapaaherra Joseph von Sonnenfels (1732/1733 Nikolsburg, Määri (nykyään Mikulov, Tšekki) – 25. huhtikuuta 1817 Wien) oli itävaltalainen valistusajan kirjailija, hallinnonuudistaja ja politiikan tutkimuksen professori. Sonnenfels oli työllään vaikuttamassa itävaltalaisessa yhteiskunnassa keisari Joosef II:n aikana toteutettuihin yhteiskunnallisiin muutoksiin, jotka tunnetaan josefinismina.
Joseph Keller Joseph Bishop Keller (31. heinäkuuta 1923 Paterson, New Jersey – 7. syyskuuta 2016 Palo Alto, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen matemaatikko. Hän valmistui New Yorkin yliopistosta ja toimi sen Courant-instituutin professorina vuoteen 1979 saakka. Sen jälkeen hän jatkoi uraansa Stanfordin yliopistossa, jonka emeritusprofessoriksi hän jäi vuonna 1993.
K’abel Clevelandin taidemuseossa säilytetään kiveen tehtyä kaiverrusta, jossa K’abel esiintyy taisteluvarusteet päällään. Vuonna 2012 uutisoitiin antropologian professori David Freidelin johtaman arkeologiryhmän löytäneen Luoteis-Guatemalan El Perú-Wakasta haudan, johon oli kuningatar K’abelin mukana haudattu joukko aarteita, kuten jadekoruja, obsidiaaniveitsiä ja ruukkuja. Freidelin mukaan kyseessä on eräs tärkeimmistä koskaan tehdyistä mayojen korkeakulttuuriin liittyvistä löydöistä. Näin on etenkin sen vuoksi, että hauta on peräisin ajalta, jolta on mayojen tapauksessa säilynyt myös ensimmäisiä kirjoitettuja historiallisia muistiinmerkintöjä.
Bardas Fokas nuorempi Bardas oli Fokasin sukua, joka oli Bysantin huomattavimpia aatelisperheitä 900-luvulla. Hänen isänsä Leo Fokas nuorempi oli korkea-arvoinen kouropalates ja setänsä oli Bysantin keisari Nikeforos II Fokas. Bardas oli nuoresta pitäen tunnettu taitavana sotapäällikkönä.
Nikeforos II Fokas Çavuşinissa, Turkissa sijaitsee Bysantin aikainen kristitty kirkko, joka on saanut nimen "kyyhkystalo", ja jota kutsutaan myös Nikeforos Fokaksen kirkoksi siellä sijaitsevien keisaria kuvaavien freskojen takia.
Theofano Anastaso Juonikas keisarinna Theofano ei ollut hukannut aikaa, vaan oli saattanut pauloihinsa vanhan sotapäällikkö Nikeforos Fokasin. Hänet julistettiin nuorten keisariveljesten huoltajaksi. Tämän jälkeen Nikeforos nimitytti itsensä keisariksi ja otti nimen keisari Nikeforos II Fokas. Nikeforoksella oli vielä hiukan siveyttä jäljellä ja niinpä hän lähetti Theofanon keisarin palatsista Blakhernain palatsiin, Konstantinopolin luoteispuolelle. Nikeforos päätti kuitenkin mennä naimisiin Theofanon kanssa jo 20. syyskuuta 963. Julmaa ja syrjäänvetäytyvää keisari Nikeforosta vastaan tehtiin salaliitto hänen oltuaan vallassa kuusi vuotta. Salaliiton johdossa olivat Thefano ja hänen rakastajansa sekä Nikeforosin hyvä ystävä, Johannes Tzimiskes. Nikeforos tapettiin julmasti.
Nikeforos III Nikeforos III Botaniates (1002–1081) oli Bysantin keisari 1078–1081. Nikeforos kuului ylhäiseen sotilassukuun, ja oli sukua keisari Fokasille. Kun tyytymätön kansa kapinoi keisari Mikael VII:tä vastaan Konstantinopolissa, Nikeforoksen kannattajat julistivat hänet uudeksi keisariksi 7. tammikuuta 1078. Nikeforos Botaniatesta tukivat etenkin aristokraatit ja papisto.
Nikeforos II Fokas Nikeforos Fokas syntyi noin vuonna 912. Hän kuului kappadokialaiseen Fokasten maanomistaja- ja sotilassukuun, josta tuli 900-luvulla monta korkea-arvoista sotilaskomentajaa. Nikeforoksen isoisä Nikeforos Fokas vanhempi (k. noin 900), setä Leo Fokas vanhempi, isä Bardas Fokas (noin 878–968) ja veli Leo Fokas nuorempi (s. noin 915, k. 970 jälkeen) toimivat kaikki valtakunnan johtavimpina sotapäälliköinä. Nikeforos oli Bardaksen vanhin poika, ja hänellä oli ainakin kolme sisarusta: veljet Leo ja Konstantinos (k. noin 954) sekä nimeltä tuntematon sisar, joka oli tulevan keisarin Johannes I Tzimiskesin (hallitsi 969–979) äiti. Nikeforoksen äidin nimeä ei tiedetä, mutta tämä kuului Vähästä-Aasiasta kotoisin olleeseen rikkaaseen Maleinosten sukuun.
Leo Fokas nuorempi Leo Fokas nuorempi (; s. noin 915/920 – k. vuoden 970 jälkeen) oli bysanttilainen sotapäällikkö ja keisari Nikeforos II Fokasin (hallitsi 963–969) nuorempi veli.
Theofano Anastaso Theofano Anastaso () oli 900-luvulla Bysantin valtakunnan keisarinna. Hän oli kahden Bysantin keisarin vaimo, Romanos II:n (hallitsi 959–963) ja Nikeforos II Fokasin (hallitsi 963–969), sekä kahden keisarin ja yhden suuriruhtinattaren äiti: Basileios II:n (hallitsi 976–1025), Konstantinos VIII:n (hallitsi 1025–1028) sekä Anna Porfyrogenitan, joka avioitui Kiovan suuriruhtinaan Vladimir Suuren kanssa vuonna 988.
Romanos II Romanoksen ollessa vielä lapsi pakotettiin hänet menemään naimisiin Italian kuninkaan Hugo I:n äpärätyttären Berthan kanssa. Koska Hugo kuoli vuonna 947 ja Bertha vuonna 949, pyysi Romanos isältään lupaa valita itselleen oma morsian. Romanoksen valinta sattui kievarinpitäjän tyttäreen, Anastasoon, josta tuli keisarinna Theofano. Tärkein tapahtuma Romanoksen hallituskaudella oli Kreetan takaisinvaltaus arabeilta kenraali Nikeforos Fokasin johdolla. Nikeforos Fokasista tuli myöhemmin Bysantin keisari Romanos II:n kuoltua vuonna 963. Yleisen uskomuksen mukaan Theofano tappoi Romanoksen myrkyllä.
Liutprand Cremonalainen Liutprand osallistui hyvin usein paavin matkoille. Hänet lähetettiin uudelleen Konstantinopoliin vuonna 968. 
Tällä kerralla hän meni keisari Nikeforos II Fokasin hoviin pyytämään edesmenneen keisarin Romanos II tytärtä Anna Porfyrogenitaa vaimoksi nuoremmalle Otolle (myöhemmin Otto II). Tämä avioliitto oli osa laajempia neuvotteluita Otto I ja keisari Nikeforosin välillä. Nikeforos vaati itselleen Beneventoa ja Capuaa, jotka olivat jo Lombardian hallussa. He olivat jo ottaneet yhteen Barissa. Liutprandin vastaanotto Konstantinopolissa oli nöyryyttävä ja lopulta hyödytön myös, koska Otto I vaatimus keisarin tittelistä aiheutti kitkaa heidän välillään. Syynä siihen oli Paavi Johannes XIII kirje, jossa hän loukkaavasti nimitti Nikeforosta ”kreikkalaisten keisariksi”.
Liutprandin ansioksi tällä lähetysmatkalla oli hänen teoksensa "Relatio de Legatione Constantinopolitana", joka on kenties kaikkein parhaiten kuvitettu ja eläväisin teos 900-luvulta. Teoksessa kuvaillaan hyvin yksityiskohtaisesti Konstantinopolia sekä Bysantin hovia, mikä lisää sen arvoa huomattavasti. Toisaalta sitä värittää myös vihamielinen suhtautuminen keisari Nikeforokseen.