mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Aleksanteri III (paavi) Aleksanteri III:n aikana Ruotsi sai oman arkkipiispan Uppsalaan. Aleksanterin Bulla ("Gravis admodum") on vanhin tunnettu Suomea koskeva Vatikaanin asiakirja.
Karl Gustav Baggovut Kun Aleksanteri I nousi valtaan maaliskuussa 1801, Baggovut palasi armeijan palvelukseen Hänelle annettiin 17. marraskuuta 1801 () 4. jääkärirykmentin päällikkyys. Joulukuussa 1804 hänet palkittiin 25 vuoden nuhteettomasta palvelusta.
Ivan Šubašić Jugoslavian kuningaskunnassa vallitsi vahvat jännitteet pääkansallisuuksien eli valtaa pitävien serbien ja itsensä alistetuiksi kokeneiden kroaattien välillä. Kuningas Aleksanterin salamurhan jälkeen valtaan nousi sijaishallitsija, prinssi Paul, Aleksanterin serkku, jonka asenne oli suvaitsevaisempi kuin edeltäjänsä. Prinssi Paul pelkäsi Kroatian tilaisuuden tullen eroavan Jugoslaviasta, jonka vuoksi hän antoi pääministeri Dragiša Cvetkovićin neuvotella kroaattien kanssa uuden, liittovaltion luoneen perustuslain, jossa Kroatian provinssi sai autonomisen aseman eli muodostettiin Kroatian Banovina. Tämä ns. Cvetković–Maček -sopimuksen pohjalta syntynyt perustuslaki astui voimaan elokuussa 1939. Ivan Šubašić nimitettiin Kroatian Banovinan baniksi eli päämieheksi, joka vastasi alueen hallinnosta.
Aleksanteri Suuri antiikin lähteissä Aleksanterin kuoltua rahoja alettiin lyödä hänen seuraajansa Filippos III Arridaioksen nimissä, mutta myös Aleksanterin nimellä varustettujen rahojen lyömistä jatkettiin. Joskus nimi saattoi tosin viitata myös Filippos III:n kanssahallitsijaan Aleksanteri IV:een.
Maria Fjodorovna Aleksanteri III:sta tuli Venäjän keisari isänsä Aleksanteri II:n salamurhan jälkeen 1881. Aleksanteri III kuoli 1894, jolloin valtaistuimelle astui Aleksanterin ja Maria Fjodorovnan vanhin poika Nikolai II. Leskikeisarinna oli tärkeänä neuvonantajana monissa poikansa päätöksissä.
300-luku eaa. Vuonna 371 eaa. Theba riisti Spartalta sen valta-aseman Kreikassa. Theban hegemoniaa kesti vuoteen 362 eaa. asti. Vuosisadan puolivälissä Makedonia nousi Filippos II:n (359 eaa. – 336 eaa.) aikana suurvallaksi, joka sai valtaansa antiikin Kreikan kaupunkivaltiot ja muut Makedonian lähialueet. Filippoksen poika Aleksanteri Suuri (336 eaa. – 323 eaa.) jatkoi isänsä aloittamaa työtä valtaamalla Persian. Aleksanterin sotaretket ulottuivat aina Intiaan asti.
Nepotismi Esimerkiksi Borgian perheeseen kuulunut paavi Calixtus III teki kahdesta veljenpojastaan kardinaalin. Toinen heistä Rodrigo, jota hän käytti myöhemmin ponnahduslautana paavin virkaan: hänestä tuli paavi Aleksanteri VI. Aleksanteri nosti myös rakastajattarensa veljen Alessandro Farnesen kardinaaliksi, ja tästä tuli myöhemmin paavi Paavali III. Paavali III jatkoi perinteitä valitsemalla kaksi veljenpoikaa (iältään 14 ja 16 vuotta) kardinaaleiksi. Käytäntö päättyi paavi Innocentius XII:n vuonna 1692 antamaan bullaan, joka kielsi nepotismin.
Paavius uudella ajalla Esimerkkinä paavien harjoittamasta nepotismista kardinaalinimitysten suhteen ja siitä seuranneesta paavinistuimen turmeluksesta voidaan pitää 1400-luvulla hallinneen paavi Calixtus III:n toimintaa. Borgian perheeseen kuulunut paavi Calixtus III teki kahdesta veljenpojastaan kardinaalin. Toisesta nepotistisesti nimitetystä kardinaalista tuli myöhemmin Aleksanteri VI, joka tuli myöhemmin tunnetuksi yhtenä historian huonomaineisimpana paavina, jonka aikana paavius oli selvässä alennustilassa. Paavi Aleksanteri VI harjoitti itsekin nepotismia, ja hän jopa suunnitteli Kirkkovaltion antamista pojalleen. Aleksanteri VI nosti myös rakastajattarensa veljen Alessandro Farnesen kardinaaliksi, ja tästä tuli myöhemmin paavi Paavali III. Paavali III jatkoi perinteitä valitsemalla kaksi veljenpoikaansa – 14- ja 16-vuotiaat – kardinaaleiksi.
Ignacy Hryniewiecki Murhapaikalle Aleksanteri II:n seuraaja Aleksanteri III määräsi rakennettavaksi niin sanotun Verikirkon.
Venäläinen nationalismi Konservatiivinen, isänmaallinen kansallismielisyys on eri aikoina näkynyt eriasteisesti Venäjän hallinnossa ja oppositiossa. Perinteinen venäläinen nationalismi juontaa juurensa kukistuvan Bysantin valtakunnan vaikutteisiin 1400-luvulla. Tämän ajatuksen mukaan Venäjä oli ortodoksinen "Kolmas Rooma". Kreivi Uvarov muotoili iskulauseen "ortodoksia, itsevaltaisuus, kansallishenki". Eri syistä johtuneet juutalaisvastaiset pogromit alkoivat 1800-luvulla ja lisääntyivät Aleksanteri II:n murhan jälkeen. 1800-luvulla länsivastainen slavofilia nousi merkittäväksi aatteeksi venäläisen älymystön parissa. Niin myös Nikolai Danilevskinkin julistama panslavismi, joka kannatti slaavilaisten kansojen yhdistämistä. Keisari Aleksanteri III oli nationalisti. Vuoden 1905 vallankumousyritys nosti pintaan monia nationalistisia ryhmiä. Mustat sotniat vainosivat juutalaisia. Kun bolševikit nousivat valtaan, he vastustivat nationalismia. Josif Stalinin kaudella nationalismi nousi uudelleen suosioon 1930-luvun puolivälissä. Venäläinen kansallismielisyys palautui näkyvästi kunniaan toisessa maailmansodassa, jota kutsutaan Venäjällä ”Suureksi isänmaalliseksi sodaksi”. Sodan jälkeen virallinen kansallismielinen hehkutus hiipui ja Nikita Hruštšov ajoi sosialismin kansainvälisyyttä. 1960- ja 1970-luvuilla perinteinen nationalismi näkyi Neuvostoliitossa mm. kyläproosana ja Ilja Glazunovin taiteessa. Pinnan alla toimi pieniä nationalistisia piirejä, jotka saattoivat ottaa vaikutteita fasismistakin. 1980-luvun uudistukset nostivat pintaan mm. fasistisena pidetyn Pamjat-liikkeen. Neuvostoliiton hajotessa syntyi monia nationalistisia puolueita. Näistä tunnetuin oli Vladimir Žirinovskin johtama Venäjän liberaalidemokraattinen puolue. Moni 1990-luvun nationalistisista ryhmistä olivat kommunistis-kansallismielisiä punaruskeita tai nojasivat keisarillis-ortodoksiseen perinteeseen.
Aleksanteri Suuri Aleksanterin ja hänen äitinsä osuudesta murhaan on spekuloitu, mutta mitään näyttöä asiasta ei ole. Hän kuitenkin toimi murhan jälkeen nopeasti vahvistaakseen asemansa. Aleksanterin ystävät valmistautuivat taisteluun Aigain palatsissa. Antipatros, eräs Filippoksen upseereista, antoi armeijan huudattaa Aleksanterin kuninkaaksi. Aleksanterin nousu valtaan ei ollut mutkaton. Ainakin Attalos ja hänen kannattajansa vastustivat Aleksanterin kuninkuutta. Attalos ei kuitenkaan ollut Makedoniassa, koska Filippos oli lähettänyt hänet sotaretkelle Aasiaan. Toinen uhka Aleksanterin valtaannousua vastaan oli nuori Amyntas IV, kuningas Perdikkas III:n poika, joka oli nimellisesti ollut kuningas ennen kuin Filippos kaappasi vallan itselleen. Myös Lynkestis-maakunnan ruhtinassuvun jäsenet vastustivat Aleksanteria. Heitä syytettiin jopa osallisuudesta Filippoksen murhaan. Amyntas ja lynkestisläiset teloitettiin pian sen jälkeen, kun Aleksanteri oli noussut valtaan. Aleksanteri lähetti erään ystävänsä joko vangitsemaan tai teloittamaan Attaloksen, joka jakoi Aasiassa olleiden joukkojen komennon Parmenionin kanssa. Parmenion, joka itse asiassa oli naimisissa Attaloksen tyttären kanssa, julisti heti kannattavansa Aleksanteria. Pian Attalos sukulaisineen ja kannattajineen oli teloitettu. Olympias antoi myös murhata Filippoksen uusimman vaimon Kleopatran ja tämän lapsen. Tämän jälkeen Aleksanteri oli, vähäjärkistä Arridaiosta lukuun ottamatta, Argeadien hallitsijasuvun ainut miespuolinen edustaja. Aleksanteri oli paljon velkaa Antipatrokselle ja Parmenionille. Ilman heitä hänen valtaannousunsa olisi ollut paljon vaikeampi.
Filippos II Kleopatra syrjäytti Olympiaan Filippoksen suosikkivaimona. Kleopatran ja Filippoksen häiden yhteydessä Attalos sanoi toivovansa Filippokselle vihdoinkin laillista perillistä. Tämä oli tietysti loukkaus esikoispoikaa Aleksanteria (myöhemmin Aleksanteri Suuri eli Aleksanteri III) ja Olympiasta kohtaan. Häät muuttuivat tappeluksi, ja lopulta Filippos uhkasi tappaa Aleksanterin. Olympias pakeni Molossiaan ja Aleksanteri lähti jonnekin Illyriaan. Vaarana oli, että Aleksanteri julistautuisi kilpailevaksi kuninkaaksi. Lopulta kiista ratkesi ja Aleksanteri palasi Pellaan. Filippos sai solmituksi avioliiton Molossian Aleksanterin ja oman tyttärensä Kleopatran (joka oli Molossian Aleksanterin sisarentytär) välille.
Suomen Taideyhdistys Yhdistys sai alkutaipaleellaan suojelijakseen keisari Nikolai I:n pojanpojan, suuriruhtinas Aleksanterin (myöhemmin Venäjän keisari Aleksanteri III), joka oli tuolloin yksivuotias. Yhdistyksen perustamisen vuosipäiväksi tuli Aleksanterin syntymäpäivän mukaan 10. maaliskuuta 1846.
Jerusalem Aleksanteri Suuren hyökättyä Persiaan Juudean maakunta joutui makedonialaisten hallintaan 332 eaa. ja Aleksanterin kuoltua se kuului aluksi Ptolemaios I:n hallitseman Egyptin alaisuuteen. Vuonna 198 eaa. Antiokhos III Suuren johtamat seleukidit valtasivat kaupungin Ptolemaios V Epifaneelta. Antiokus IV sorti juutalaisia muun muassa häpäisemällä temppelin pyhyyden. Tämän jälkeen hellenistiset seleukidit menettivät valtansa Jerusalemissa vuonna 168 eaa. alkaneen makkabilaiskapinan seurauksena juutalaisten ylipapin Mattatiaan kieltäydyttyä uhraamasta kreikkalaisille jumalille. Makkabealaiset valloittivat Jerusalemin ja puhdistivat temppelin. Sen jälkeen Mattatiaan jälkeläiset, makkabealaiset, myöhemmältä nimeltään Hasmonit, hallitsivat Juudeaa aina vuoteen 63 eaa. asti.
Bulgaria Vuonna 1919 valtaan tuli Bulgarian agraariunioni, jonka johtaja Aleksandăr Stambolijski nousi pääministeriksi ja jakoi maata köyhille talonpojille. Agraariunionin hallitus syöstiin vallasta oikeistolaisessa vallankaappauksessa 1923 ja Stambolijski murhattiin. 1930-luvun kuluessa kuningas Boris III julisti ”kuninkaallisen diktatuurin”, kieltäytyi perustuslain uudistuksesta ja lykkäsi vaaleja vuosien ajan.
Aleksanteri III (Venäjä) Aleksanteri esitteli mielellään voimiaan, sillä hän pystyi paljain käsin repimään korttipakan ja rutistamaan hopearuplan kasaan.
Silkkitie Euroopan, Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan välillä on ollut kauppayhteyksiä jo hyvin varhaisina aikoina, samoin Kiinan ja Keski-Aasian. Ensimmäinen merkittävä askel kohti lännen ja kaukoidän yhdistävää kauppareittiä otettiin kun Makedonian Aleksanteri Suuri tunkeutui 300-luvulla eaa. syvälle Keski-Aasiaan ulottaen valtakuntansa lähes nykyisen Kiinan rajoille. Kun yksi Aleksanterin entisistä kenraaleista, Ptolemaios, nousi valtaan Egyptissä, alkoivat helleenit harjoittaa kauppaa Mesopotamiaan, Intiaan ja Itä-Afrikkaan maayhteyksien ja Punaisenmeren satamiensa kautta. Kauppaan osallistuivat monet välikädet, kuten nabatealaiset ja muut arabit. Kreikkalaisten valta Keski-Aasiassa kesti kolme vuosisataa ja laajeni edelleen idemmäksi etenkin Euthydemusin kaudella. Kreikkalaisten arvellaan lähettäneen retkikuntia aina Kiinan Turkestaniin.
Aleksanteri III (paavi) Paavi Aleksanteri III (s. noin 1100/1105 – k. 30. elokuuta 1181) oli paavina 7. syyskuuta 1159 – 30. elokuuta 1181. Hänen oikea nimensä oli Orlando Bandinelli ja hän syntyi Sienassa. Aluksi hän toimi opettajana Bolognan yliopistossa, jossa hän opetti kanonista oikeutta ja kirjoitti "Stroman" tai "Summa Magistri Rolandin", joka oli ensimmäisiä kommentteja Gratianuksen teokseen "Decretum".
Helmikuun manifesti Aleksanteri III määräsi kenraalikuvernöörin pyytämään lausunnon epäselvissä lakikysymyksissä prokuraattorilta, mutta käski samalla kenraalikuvernöörin ja senaatin tekemään ehdotuksen Suomen lakien kodifioimiseksi. Senaatti ehdotti lainvalmistelulautakunnan perustamista pysyväksi hallintoelimeksi, mutta kenraalikuvernööri, kreivi Heiden esitti komitean perustamista. Jäsenet komiteaan nimitettiin senaatin ja Heidenin ehdotuksesta, mutta Aleksanteri III teki huomattavia muutoksia senaattorivaliokunnan ehdokaslistaan.
Emil Stjernvall-Walleen Vuonna 1837 Stjernvall-Walleen aloitti virkauransa Suomen valtiosihteeristössä Pietarissa. Lähemmäs vallan keskiötä Stjernvall-Walleen nousi Aleksanteri II:n noustua valtaistuimelle. Hänen asemaansa Pietarin vaikutusvaltaisissa piireissä vahvisti myös hänen sisaruutensa keisarillisen hovineidin Aurora Karamzinin kanssa.
Ptolemaios Aloroslainen Ptolemaios oli ehkä aikaisemman kuninkaan Amyntas II:n poika, mutta tämä on epävarmaa. Ptolemaios oli naimisissa Amyntas III:n ja tämän vaimon Eurydiken tyttären kanssa. Amyntaan kuoleman jälkeen tämän poika Aleksanteri II nousi valtaistuimelle. Aleksanteri joutui salamurhan uhriksi noin vuonna 367 eaa. Ptolemaiosta pidettiin syyllisenä tähän murhaan. Aleksanterin veli Perdikkas II oli alaikäinen ja Ptolemaioksesta tuli nuoren kuninkaan holhooja tai hallitsija. Ptolemaios saattoi myös julistaa itsensä kuninkaaksi, mutta tästä ei ole varmuutta. Vuonna 365 eaa. Ptolemaios joutui itse salamurhan uhriksi. Tällä kertaa murhan takana oli Perdikkas II. Jos Ptolemaios oli toiminut hallitsijana Perdikkaan ollessa alaikäinen niin on mahdollista että Perdikkaasta oli vuonna 365 eaa. tullut täysi-ikäinen. Saatuaan vallan käsiinsä Perdikkas olisi antanut murhata Ptolemaioksen.
Bulgarian historia Vuonna 1919 valtaan tuli Bulgarian agraariunioni, jonka johtaja Aleksandăr Stambolijski nousi pääministeriksi ja jakoi maata köyhille talonpojille. Agraariunionin hallitus syöstiin vallasta oikeistolaisessa vallankaappauksessa 1923 ja Stambolijski murhattiin. 1930-luvun kuluessa kuningas Boris III julisti ”kuninkaallisen diktatuurin”, kieltäytyi perustuslain uudistuksesta ja lykkäsi vaaleja vuosien ajan.
Aleksanteri II Zabinas Aleksanteri II Zabinas () oli vastahallitsija Seleukidien valtakunnassa. Aleksanteri väitti olevansa Antiokhos VII:n ottopoika vaikka todennäköisesti olikin egyptiläisen kauppiaan poika. Seleukidien menetettyä Mesopotamian Parthialle Egyptin Ptolemaios VIII Tryfon käytti Aleksanteria sekaantuessaan seleukidien valtakunnan politiikkaan. Ptolemaios pyrki Aleksanterin avulla vastustamaan varsinaista kuningasta Demetrios II Nikatoria, joka tuki Ptolemaioksen sisarta Kleopatra III dynastian sisäisissä välienselvittelyissä.
Cecily Neville Edvardin kuoltua vuonna 1483 hänen veljensä Gloucesterin herttua Rikhard nousi valtaan. Vaikka William Shakespearen näytelmä "Rikhard III" esittää Cecilyn Rikhardia inhoavana, todellisuudessa Cecily oli innokkaasti auttamassa nuorinta poikaansa valtaan turvatakseen sukunsa vallan ja oman asemansa Yorkin suvun matriarkkana. Mahdollisesti Cecily kuitenkin siirtyi Rikhardin vastustajiin ennen Bosworthin taistelua, kun sai todisteita siitä, että Rikhard olisi murhannut Edvardin pojat ja sillä tavoin anastanut kruunun.
Aleksanteri Suuri Aleksanteri Suuri eli Aleksanteri III (; noin 20. heinäkuuta 356 eaa.–10. kesäkuuta 323 eaa.) oli Makedonian kuningas 336–323 eaa. Hän oli antiikin merkittävimpiä sotapäälliköitä; hän valloitti muun muassa Egyptin ja Persian valtakunnan ja eteni aina Intiaan asti.
Aleksanteri III (Skotlanti) Aleksanteri vihittiin Englannin Henrik III:n tyttären Margaretin kanssa vuonna 1251. Henrik vaati nuoren vävynsä valtakuntaa hallintaansa, mutta turhaan.
Aleksanteri III (Venäjä) Toukokuussa 1887 Aleksandr Uljanov, Leninin vanhin veli, joka oli ollut mukana niin sanotussa narodnikkiliikkeessä, hirtettiin osallistumisesta keisari Aleksanteri III:n salamurhayritykseen.
Simon Stock Pyhä Simon Stock (n. 1165 Kent, Englanti – 16. toukokuuta 1265 Bordeaux, Ranska) oli englantilainen karmeliittamunkki ja pyhimys. Hän on Ranskan Bordeaux’n suojeluspyhimys ja hänen symboleitaan ovat skapulaaria pitelevä karmeliittamunkki, skapulaarin Neitsyt Marialta saava karmeliittamunkki, kiirastulessa olevien sielujen ympäröimä ja heidän puolestaan rukoileva karmeliittamunkki, sekä vanha mies karmeliittasääntökuntapuvussa rukoilemassa. Kerrotaan, että Neitsyt Maria ilmestyi pyhimykselle ja antoi hänelle niin sanotun ruskean skapulaarin sakramentaalin. Hän eli luultavasti ainakin seuraavien 13 paavien hallintokausien aikana: Aleksanteri III (1159–1181), Lucius III (1181–1185), Urbanus III (1185–1187), Gregorius VIII (1187), Klemens III (1187–1191), Celestinus III (1191–1198), Innocentius III (1198–1216), Honorius III (1216–1227), Gregorius IX (1227–1241), Celestinus IV (1241), Innocentius IV (1243–1254), Aleksanteri IV (1254–1261) ja Urbanus IV (1261–1264). Miestä ei koskaan ole muodollisesti kanonisoitu, mutta hänen juhlansa sallittiin karmeliitoille 1564 ja hänen juhlapäiväänsä vietetään 16. toukokuuta eli hänen kuolinpäivänään.
Ksenia Aleksandrovna Romanova Suuriruhtinatar Ksenia syntyi Anitškovin palatsissa Pietarissa. Hänen isänsä Aleksanteri III oli keisari Aleksanteri II:n ja tämän puolison Maria Aleksandrovnan poika. Ksenian äiti Maria Fjodorovna oli Tanskan kuninkaan Kristian IX:n tytär. Ksenian ja hänen isoisänsä Aleksanteri II:n suhteet olivat hyvin läheiset.
Sri Lankan historia Valtakeskuksen siirtyessä pois Polonnaruwasta, uusia väestökeskuksia syntyi saaren eteläisen, lounaisen ja keski-ylämaan alueille. Merkittäväksi singaleesien valtakeskukseksi nousi Dambadeniya, joka sijaitsi noin 110 km lounaaseen Polonnaruwasta. Sen ensimmäinen kuningas oli Vijayabahu III, joka hallitsi vuosina 1232-1236. Saaren pohjoisosaan taas muodostui tamilien Jaffnan kuningaskunta. Tänä aikana pohjoisen Sri Lankan viidakot erottivat toisistaan tamilien ja singaleesien asuttamat alueet. Jaolla oli merkittävä kulttuurinen vaikutus, kun saaren pohjoisosissa vallitsi tamilivaltakunnan hindukulttuuri ja eteläosissa singaleesiruhtinaskuntien buddhalainen kulttuuri. Aikakauden merkittävimmäksi singaleesikuningaskunnaksi nousi Kotte, jonne pääkaupunki siirrettiin vuonna 1412. Singaleesien valta oli kuitenkin hajallaan jakaantuneena useaan pieneen ruhtinaskuntaan, joiden valta ei ulottunut kauas pääkaupungeista.
Kyropoliin piiritys Arrianos kertoo että Aleksanteri valtasi viisi kaupunkia kahden päivän aikana. Aleksanteri aikoi vallata Kyropoliin hyökkäämällä sen muureja vastaan piirityskoneilla. Aleksanterin joukot pääsivät kaupunkiin kuivunutta vesikanavaa pitikin. Samalla loput armeijasta piti kapinallisten huomion muualla hyökkäämällä kaupungin muureja vastaan.
Jaroslav III Jaroslav III Jaroslavitš () oli Vladimirin suuriruhtinas vuosina 1263–1271. Hän oli Jaroslav II:n poika ja Aleksanteri Nevskin nuorempi veli.
Filippos II Panttivankina Filippos asui sotapäällikkö Epameinondaan ystävän, thebalaisen poliitikon Pammeneen luona. Nuori prinssi sai varmasti paljon vaikutteita ollessaan thebalaisten vieraana. Luultavasti Filippos sai siellä oppia kreikkalaisesta sodankäynnistä ja kreikkalaisten kaupunkivaltioiden poliittisesta elämästä. Näistä hänellä oli myöhemmin paljon hyötyä. Aleksanteri II salamurhattiin vuonna 368 eaa., ja Filippoksen toinen veli Perdikkas III nostettiin valtaistuimelle. Koska Perdikkas oli vielä alaikäinen, hänen holhoojakseen valittiin Aloroksen Ptolemaios, jonka käsissä todellinen valta tuli olemaan. Tultuaan täysi-ikäiseksi Perdikkas surmasi Ptolemaioksen ja otti vallan omiin käsiinsä. Hän sai Filippoksen palautetuksi pian takaisin Makedoniaan.
Paschalis III Paschalis III (hepr.-latina.: "pääsiäisenä syntynyt") oik. Guido Cremalainen (s. Lucca – k. 20. syyskuuta 1168 Rooma) oli nimellä Paschalis III 22. huhtikuuta 1164 alkaen kuolemaansa saakka Aleksanteri III:n vastapaavi.
Filippos II Filippos salamurhattiin Molossian Aleksanterin ja Kleopatran häiden jälkeisten kilpailujen aikana syksyllä 336 eaa. Murhaaja oli Pausanias. Taustalla epäillään olleen paljon laajempi salajuoni. Myös Aleksanterin ja Olympiaan on epäilty olleen osakkaita tässä salaliitossa. Pian Filippoksen kuoleman jälkeen Aleksanteri III julistettiin kuninkaaksi.
Yhdysvaltain vapaussota Yhdysvaltain vapaussota on vuosina 1775–1783 käyty sota, jossa Pohjois-Amerikan brittiläiset siirtokunnat itsenäistyivät brittiläisestä imperiumista.
Chelsea (Massachusetts) Eurooppalaiset asuttivat nykyisen Chelsean ensimmäisen kerran vuonna 1624, kun Samuel Maverick asettui alueelle. Chelsean kunta perustettiin 10. tammikuuta 1739. Chelseassa käytiin Yhdysvaltain vapaussotaan kuulunut Chelsea Creekin taistelu 27. toukokuuta 1775.
Latvian vapaussota Latvian vapaussota oli sarja sotia, jotka johtivat Latvian itsenäistymiseen. Vapaussota käytiin 5. joulukuuta 1918 – 11. elokuuta 1920. Sitä voidaan pitää myös sisällissotana, sillä sodan aikana latvialaiset taistelivat myös toisiaan vastaan.
Vapaudenpatsas Laboulaye oli julkaissut vuosina 1855–1866 kolmiosaisen teoksen Yhdysvaltain historiasta. Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua hän julkaisi artikkelin ”Yhdysvallat ja Ranska”. Laboulaye korosti artikkelissa maiden välistä historiallista sidettä, joka juonsi juurensa Yhdysvaltain vapaussotaan. Laboulaye ihaili erityisesti ranskalaista kenraalia Lafayettea, joka oli osallistunut vapaussotaan. Yhdysvaltain Pariisin-konsulikenraali John Bigelow levitti Laboulayen artikkelia pamflettina ympäri Eurooppaa ja Yhdysvaltoja. Laboulaye ei itse koskaan käynyt Yhdysvalloissa, mutta häntä arvostettiin siellä suurena Amerikan-ystävänä, ja hän sai Harvardin yliopiston kunniatohtorin arvon 1864.
Irlannin vapaussota Irlannin vapaussota tai Irlannin itsenäisyyssota () käytiin tammikuusta 1919 heinäkuuhun 1921 Brittihallinnon ja Irlannin tasavaltalaisarmeija IRA:n välillä.
Irokeesit Merkittävä tapahtuma irokeesien sotahistoriassa oli 1770-luvulla käyty Yhdysvaltain vapaussota, joka käytiin englantilaisten siirtokuntien ja brittiläisen imperiumin välillä. Aseelliset yhteenotot alkoivat vuonna 1775. Seuraavana vuonna kolmetoista siirtokuntaa julistautuivat itsenäiseksi valtioksi. Ne pitivät Amerikan menestymisen kannalta välttämättömänä hankkia yhä enemmän maata itselleen eivätkä halunneet alistua Englannin hallituksen komentoon. Suunnitellessaan vallankumousta vapaustaistelijain johtomiehet lähettivät irokeeseille käskyn pysyä erossa tulevasta sodasta.
Yhdysvaltain vapaussota Amerikan maaperällä käytyjen taistelujen lisäksi sotaa käytiin myös merellä. Englannin kuninkaallisessa laivastossa oli 100 linjalaivaa, joista suurin osa oli kuitenkin huonokuntoisia. Ensimmäisten vuosien ajan laivoja käytettiinkin lähinnä miehistönkuljetuksiin maalla tehtäviä operaatioita varten. Siirtokuntien joukoilta suuret sotalaivat puuttuivat kokonaan, ja he joutuivat turvautumaan yksityisten omistajien kaapparilaivoihin, jotka häiritsivät brittijoukkojen kuljetuksia. Washingtonin oma laivasto käsitti alun perin vain kuusi pientä kuunaria ja brigantiinia, jotka purjehtivat Bostonin rannikolla.
Poderoso (1754) Alus osallistui seitsenvuotiseen sotaan ja Yhdysvaltain vapaussotaan.
Oriente (1753) Alus osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan, Ranskan vallankumoussotaan ja Napoleonin sotiin.
John Armstrong, Jr. Sotilaana Armstrong osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan, jonka aikana hän kohosi majuriksi.
Serio (1753) Alus osallistui seitsenvuotiseen sotaan, Yhdysvaltain vapaussotaan, Ranskan vallankumoussotaan ja Napoleonin sotiin.
Yhdysvaltain vapaussota Noin 42 000 brittiläistä merimiestä jätti palveluksensa kesken ja karkasi sodan aikana.
Dragón (1745) Alus osallistui seitsenvuotiseen sotaan ja Yhdysvaltain vapaussotaan ennen kuin se tuhoutui 29. toukokuuta 1782.
HMS Victory Alusta ei kuitenkaan otettu palvelukseen, vaan se siirrettiin reserviin, kunnes Ranska liittyi mukaan Yhdysvaltain vapaussotaan.
Brillante (1753) Alus osallistui seitsenvuotiseen sotaan ja Yhdysvaltain vapaussotaan ennen kuin se tuhoutui tulipalossa Cartagenassa vuonna 1790.
Viron vapaussota Viron vapaussota (, myös Viron itsenäisyyssota) käytiin vuosina 1918–1920, jossa Viro taisteli Neuvosto-Venäjää vastaan. Sodan toisessa vaiheessa Viron tasavalta taisteli myös Baltian yhdistynyttä herttuakuntaa baltiansaksalaista Baltian Landeswehriä vastaan Pohjois-Latviassa. Sotatoimiin osallistui virolaisella puolella niin Britannian Kuninkaallinen laivasto kuin myös Luoteis-Venäjän armeija Viron itsenäisyyttä tunnustamatta.
Greenburgh Greenburgh kehittyi Hudsonjoen liikenneväylän varrelle. Sen ensimmäisiä eurooppalaisperäisiä asukkaita olivat brittiläiset ja hollantilaiset, jotka osallistuivat aktiivisesti Yhdysvaltain vapaussotaan.
San Pedro Alcántara (1771) Alus osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan Espanjan julistettua sodan Isolle Britannialle kesäkuussa 1779.
Richard Montgomery Montgomery liittyi prikaatikenraalina Yhdysvaltain vapaussotaan ja johti joukkojaan Kanadaan, missä hän valtasi kaksi linnoitusta ja Montrealin kaupungin.
Yhdysvaltain vapaussota Vuonna 1781 amerikkalaiset ja ranskalaiset joukot ja Ranskan laivasto saartoivat kenraali Cornwallisin Yorktownissa Virginiassa. Washington marssi joukkoineen paikalle ja saartoa kiristettiin, kunnes britit antautuivat. Taistelu oli vallankumouksen huippukohta amerikkalaisten kannalta katsoen ja sen lopputulos takasi Yhdysvaltain itsenäisyyden.
Henry Knox Knox omisti ja pyöritti kirjakauppaa Bostonissa, ja kun Yhdysvaltain vapaussota syttyi vuonna 1775, hän ystävystyi kenraali George Washingtonin kanssa ja pääsi nopeasti siirtokuntien armeijan tykistöupseeriksi. Tykistöupseeri Knox oli mukana useimmissa vapaussodan merkittävimmissä tapahtumissa. Hänestä tuli armeijan nuorin kenraali 22. maaliskuuta 1782. Yhdysvaltain perustuslain hyväksymisen jälkeen Knoxista tuli virallisesti Yhdysvaltain sotaministeri.
New Yorkin historia Useita Yhdysvaltain vapaussotaan liittyviä taisteluja käytiin New Yorkissa vuonna 1776, ja Britannia piti New Yorkia hallinnassaan vuosina 1776–1783. Kaupunki kärsi miehityksen aikana taisteluista ja tulipaloista, joista pahin, vuoden 1776 tulipalo tuhosi neljänneksen kaupungista. Miehitys päättyi 25. marraskuuta 1783, kun viimeiset britit lähtivät Yhdysvalloista. Samana päivänä George Washington palasi voitokkaana kaupunkiin. Miehityksen jälkeen noin 10 000 lojalistia ja brittiä, kolmasosa asukkaista, muutti pois kaupungista. Kaupunkiin jääneet lojalistit menettivät äänioikeutensa kahdeksi vuodeksi, ja osa heistä menetti omaisuutensa.
HMS Ajax (1767) Alus osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan ollen mukana Cabo de São Vicenten, Cheasapeaken, St. Kittsin ja Saintesin taisteluissa.
Édouard de Laboulaye Laboulaye oli julkaissut vuosina 1855–1866 kolmiosaisen teoksensa Yhdysvaltain historiasta. Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua hän julkaisi artikkelin "Yhdysvallat ja Ranska". Artikkelissaan Laboulaye korosti näiden kahden maan historiallista sidettä, joka juonsi juurensa Yhdysvaltain vapaussotaan. Yhdysvaltain Pariisin-konsulikenraali John Bigelow levitti Laboulayen artikkelia pamflettina ympäri Eurooppaa ja Yhdysvaltoja. Laboulaye ei itse koskaan käynyt Yhdysvalloissa, mutta häntä arvostettiin siellä suurena amerikanystävänä, ja hän sai Harvardin yliopiston kunniatohtorin arvon 1864.
Yhdysvaltain vapaussota Vuosien 1775 ja 1777 välillä sotaa käytiin Ison-Britannian ja kolmentoista siirtokunnan välillä, jotka olivat vuonna 1776 julistautuneet itsenäiseksi nimellä Amerikan yhdysvallat. Vuonna 1777 sota laajeni käsittämään Ranskan, Espanjan ja Alankomaat. Briteillä oli lähes koko sodan ajan laivastoherruus, jonka avulla he pystyivät valtaamaan merkittävimmät satamakaupungit, mutta maaseuduilla amerikkalaiset pystyivät pitämään puoliaan. Intiaanit taistelivat konfliktin molemmilla puolilla kannattaen suurimmaksi osaksi Isoa-Britanniaa. Toinen mannermaakongressi nimitti George Washingtonin siirtokuntien armeijan johtoon 15. kesäkuuta 1775. Brittien joukkojen ylipäällikköinä toimivat kenraalit William Howe ja Henry Clinton.
James Cook Cookin maine oli nyt jo niin suuri, että sotatilasta huolimatta (Yhdysvaltain vapaussota alkoi vuonna 1775) ranskalaiset ja amerikkalaiset viholliset lupasivat olla häiritsemättä Cookin tutkimuksia.
Yhdysvaltain vapaussota 1780-luvun alussa itsenäisyystaistelijat käänsivät sodan lopullisesti edukseen ja vuonna 1783 Pariisin sopimuksessa Ison-Britannian kuningaskunta tunnusti Amerikan yhdysvallat.
Yhdysvaltain vapaussota Yhdysvaltain itsenäistymisen jälkeen noin 70 000–80 000 Britannialle uskollista asukasta lähti maasta. Jotkut matkustivat Britanniaan ja osa asettui Bahamasaarille. Noin 50 000 siirtyi Kanadaan, pääosin Quebecin provinssiin. Rauha ei poistanut epäluuloja Iso-Britannian ja siitä irrottautuneiden siirtokuntien välillä. Rauhansopimuksen vastaisesti monet brittisotilaat jatkoivat muutaman Suurten järvien alueella sijaitsevan linnakkeen miehittämistä.
Vuonna 1789 voimaan astui Yhdysvaltain liittovaltiomuotoinen perustuslaki. Sitä ennen valtiosta ehdittiin käyttää joidenkin vuosien ajan nimitystä "The Confederation". Vuonna 1794 Yhdysvaltain korkeimman oikeuden puheenjohtaja John Jay neuvotteli sopimuksen, jonka mukaan brittien oli luovuttava läntisistä linnakkeistaan kahden vuoden sisällä. Tämä jätti intiaanit ilman englantilaisten tukea, ja vuonna 1795 Yhdysvallat pakotti intiaanit luopumaan lähes kaikista maistaan Ohion osavaltiossa. Uudessa perustuslaissa ei määritelty ollenkaan intiaanien asemaa lukuun ottamatta mainintaa, että kongressilla oli oikeus säädellä kauppaa alkuperäisväestön kanssa. Kanadaan siirtyneiden brittien yllyttäminä monet maansa menettäneet intiaanikansat hautoivat kostoa Yhdysvaltoja vastaan vuosien ajan ja yhtyivät englantilaisiin joukkoihin Vuoden 1812 sotana tunnetussa kriisissä.
Arrogante (1753) Alus osallistui seitsenvuotiseen sotaan, Yhdysvaltain vapaussotaan, Ranskan vallankumoussotaan ja Napoleonin sotiin. Espanjan laivasto poltti helmikuussa 1797 aluksen Trinidadissa estääkseen sen valtaamisen.
Yhdysvaltain vapaussota Vuonna 1780 Venäjä, Ranska, Espanja, Hollanti, Ruotsi, Tanska, Itävalta ja Preussi solmivat sopimuksen merien aseellisesta puolueettomuudesta puolustautuakseen brittien kaapparisotaa vastaan.
ORP Generał Tadeusz Kościuszko Alus poistettiin palveluksesta 28. kesäkuuta 2002 San Diegossa ja siirrettiin samana päivänä Puolan merivoimille, joka otti sen palvelukseensa nimettynä "ORP Generał Tadeusz Kościuszkoksi". Aluksen nimi on kunnianosoitus Yhdysvaltain vapaussotaan ja Puolan itsenäisyystaisteluihin osallistuneelle Tadeusz Kościuszkolle. Alus poistettiin Yhdysvaltain laivastoluettelosta 23. heinäkuuta 2002.
Yhdysvaltain vapaussota Itäisessä New Yorkissa Horatio Gates ja Benedict Arnold voittivat Saratogan taistelun 17. lokakuuta 1777 brittikenraali John Burgoynea vastaan. Saratogan taistelun piti eristää Uusi-Englanti muista siirtokunnista. John Burgoynen komentama armeijakunta antautui kenraali Horatio Gatesille. Amerikkalaisten voitto sai Ranskan solmimaan Yhdysvaltain kanssa Treaty of Alliance -sopimuksen () alkuvuodesta 1778 ja lähtemään mukaan sotaan Britanniaa vastaan. Tätä pidetään Yhdysvaltain itsenäisyyssodan käännekohtana.
Yhdysvaltain merijalkaväki Yhdysvaltain merijalkaväki perustettiin 10. marraskuuta 1775 Yhdysvaltain vapaussodassa palvelleista siirtokuntien merijalkaväen sotilaista. 28. marraskuuta 1775 Samuel Nicholas nimitettiin merijalkaväen ensimmäiseksi komendantiksi, ja joulukuussa merijalkaväessä palveli yhteensä noin 300 sotilasta. Kun vapaussota päättyi vuonna 1783 siirtokuntien voittoon ja Yhdysvaltain itsenäisyyden tunnustamiseen, siirtokuntien merijalkaväki lakkautettiin. Kaikki 131 upseeria ja yli 2 000 sotilaista menettivät paikkansa merijalkaväen palveluksessa. Instituutio elvytettiin vasta vuonna 1798, kun Yhdysvaltain kongressi perusti laivastoministeriön Yhdysvaltain laivastolle. Vuonna 1800 merijalkaväki siirsi toisen komendanttinsa William Ward Burrowsin johdolla toimipisteensä Yhdysvaltain pääkaupunkiin Washingtoniin, jossa nykyisin sijaitsee merijalkaväen päämaja.
Henri de Saint-Simon Saint-Simon osallistui upseerina Yhdysvaltain vapaussotaan, mutta menetti omaisuutensa Ranskan vallankumouksessa. Hän loi uuden omaisuuden 1700-luvun loppuun mennessä, mutta menetti myöhemmin senkin.
Amerikan vallankumous Amerikan vallankumous viittaa tapahtumiin, ajatuksiin ja muutoksiin, joiden myötä kolmetoista Pohjois-Amerikan siirtokuntaa irtautui Britanniasta ja muodostivat Amerikan Yhdysvallat. Yhdysvaltain vapaussota (1775–1783) oli osa vallankumousta.
Tadeusz Kościuszko Tadeusz Kościuszko (4. helmikuuta tai 12. helmikuuta 1746 – 15. lokakuuta 1817) oli puolalainen vapaustaistelija, josta tuli Puolan, Valko-Venäjän ja Yhdysvaltain kansallissankari. Vuonna 1776 hän matkusti Pohjois-Amerikkaan ja osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan. Kościuszko nimitettiin 1780-luvun lopulla Puola-Liettuan armeijan kenraalimajuriksi, ja vuonna 1794 hän johti Kościuszkon kapinaa Venäjän keisarikuntaa vastaan.
Don’t Tread on Me ”Don’t Tread on Me” on Metallican viidennen albumin "Metallica" kuudes kappale. Kappaleen nimi liittyy Yhdysvaltain vapaussotaan. Sanat "Don’t Tread on Me" ovat Gadsdenin lipun motto, ja lipun käärme on albumin kansikuvassa.
Velasco (1764) Alus osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan. Alus poistettiin kuninkaallisella määräyksellä palveluksesta 25. lokakuuta 1796. Vuoden 1800 alusluettelossa alus mainitaan aseistamattomana. Lopulta alus romutettiin Cartagenassa vuonna 1801.
Jean-Charles Pichegru Pichegru osallistui sotilasuransa alkuvaiheissa Yhdysvaltain vapaussotaan ja nousi nopeasti uralla Ranskan vallankumouksen aikana tasavallan kannattajien puolella. Hän osoitti heti ensimmäisistä taisteluista alkaen päättäväisyyttä ja taktista neuvokkuutta.
Ecuador Ecuadorin vapaussota käytiin vuonna 1822, jonka jälkeen maa kuului Simón Bolívarin Suur-Kolumbian liittovaltioon. Ecuador, Kolumbia ja Venezuela syntyivät Suur-Kolumbian hajoamisessa 1830.
Sprengtportenin perustuslakiehdotus Sprengtporten suunnitteli myös osallistuvansa Ranskan joukoissa Yhdysvaltain vapaussotaan Englantia vastaan. Pyrkimyksistä huolimatta Sprengtporten ei päässyt osallistumaan sotaan. Yhdeksi syyksi on epäilty sitä, että Sprengtporten haavoitti vasemman kätensä luodista, kun hän oli varomattomasti käsitellyt pistooliaan.
Yhdysvaltain vapaussota Emämaan ja siirtokuntien välit kiristyivät vuonna 1770, kun Englannista lähetettiin yhä enemmän sotilaita Bostoniin valvomaan valtiovarainmaaministeri Charles Townshendin kehittämien lakien noudattamista. Seuranneen Bostonin verilöylyn aikana brittisotilaat surmasivat useita bostonilaisia.
Yhdysvaltain vapaussota Pitkäkestoisen sodan uhrimäärät ovat aiheuttaneet runsaasti väittelyitä. Eräiden lähteiden mukaan aktiivipalveluksessa olleiden kuolleiden amerikkalaisten kokonaismääräksi on arveltu lähes 25 000. Tästä määrästä kolmasosa kuoli taisteluissa. Noin 16 000 menehtyi sotavankeudessa tai leiripaikoilla puhjenneihin tauteihin.
Yhdysvaltain vapaussota 28. kesäkuuta 1778 siirtokuntien armeija hyökkäsi Monmouthin taistelussa Philadelphiasta New Yorkiin marssimassa ollutta kenraali Henry Clintonin brittiarmeijaa vastaan. Vaikka viimeinen suuri taistelu pohjoisissa siirtokunnissa päättyi ratkaisemattomana, se toi myöhemmin etua siirtokunnille.
Yhdysvaltain vapaussota Yhdysvallat hyötyi eniten vapaussodasta, mutta myös heidän liittolaisensa Espanja ja Ranska saivat maa-alueita. Espanja turvasi runsaat maat Meksikonlahden rannikolta ja Mississippijoen länsipuolelta. Ranska puolestaan piti Louisianan territorion kunnes myi sen Yhdysvalloille 1800-luvun alussa.
Yhdysvaltain vapaussota Ne tuhannet sotaveteraanit, jotka saivat työkyvyttömyyseläkkeen vapaussodan vammoistaan muodostivat todennäköisesti vain murto-osan paljon suuremmasta ryhmästä, josta moni kuoli ennen kuin heidän asiansa ehdittiin käsitellä. Pahasti haavoittuneiden tai kuolleiden amerikkalaisten yhteismääräksi arvioidaan noin 50 000. (Tähän eivät sisälly siviilien määrät).
Perussuomalaiset Nuoret Perussuomalaiset Nuoret vaatii, että vuoden 1918 tapahtumista tulisi käyttää nimitystä vapaussota. Perusteluna järjestö pitää sitä, että tuolloin armeija kukisti ”venäläiset ja heidän myötäilijänsä”. Järjestö ehdottaa myös vapaussodan muistomerkin pystyttämistä Helsingin Senaatintorille.
Marionin piirikunta (Länsi-Virginia) Marionin piirikunta on Länsi-Virginian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Piirikunta muodostettiin 14. tammikuuta 1842 Monongalian ja Harrisonin piirikuntien osista ja sen nimi juontuu Yhdysvaltain vapaussotaan osallistuneesta kenraali Francis Marionista. Vuonna 2010 piirikunnan asukasluku oli 56 418. Hallinnollinen keskus on Fairmont.
Yhdysvaltain vapaussota Vuonna 1774 Englanti liitti Ohiolaakson maat Quebecin provinssiin torjuen näin Virginian, New Yorkin, Connecticutin ja Massachusettsin vaatimukset alueeseen. Teon pyrkimyksenä oli hallinnon tehostaminen ja tuottoisan turkiskaupan turvaaminen Lontoon kauppiaiden käsiin. Toimenpide kuitenkin vain joudutti Englannin ja sen siirtokuntien lopullista välirikkoa.
Rauhansopimus Rauhansopimusta ei yleensä tehdä sisällissodan päättyessä, sillä rauhansopimus edellyttää, että osapuolet tunnustavat toisensa eri valtioiksi. Esimerkiksi Yhdysvaltain sisällissodassa etelävaltiot tosin julistautuivat Yhdysvalloista eronneeksi erilliseksi liittovaltioksi, Konfederaatioksi, mutta Yhdysvaltain hallitus, joka sodan aikana hallitsi vain pohjoisvaltioita, ei tätä päätöstä koskaan hyväksynyt. Kun etelävaltiot lopulta antautuivat, sota päättyikin ilman rauhansopimusta. Sen sijaan, kun jokin valtio onnistuu itsenäistymään toisesta valtiosta, tämän vuoksi mahdollisesti syttynyt sota usein lopetetaan rauhansopimuksella. Niinpä esimerkiksi Yhdysvaltain vapaussota päättyi Pariisin rauhansopimukseen vuonna 1783. Myös Suomen itsenäistymisen jälkeen Suomen ja Neuvosto-Venäjän välinen sotatila lopetettiin Tarton rauhansopimuksella vuonna 1920.
Yhdysvaltain vapaussota Alkuvuosina vapaussodan meritaistelut olivat toisarvoisessa asemassa. Siirtokuntien kaapparilaivasto teki kuitenkin joitakin menestyksekkäitä hyökkäyksin Amerikan rannikon ulkopuolella kuten Nassaussa Bahamassa. Huhtikuussa 1778 John Paul Jonesista tuli ensimmäinen amerikkalainen merisankari, hänen onnistuttuaan valtaamaan vihollisen sota-aluksen "HMS Draken" Englannin vesillä.
Anglofilia Valistusajan anglofilia oli huipussaan 1700-luvun puolivälin jälkeen ja alkoi hiipua 1760-luvulla, kun Yrjö III tuli valtaan. Hän pyrki hallituskautensa alussa käyttämään edeltäjistään poiketen kaikkia valtaoikeuksiaan. Anglofilia vaihtui anglofobiaksi, kun Yhdysvaltain vapaussota (1775–1783) synnytti Euroopan mantereen sivistyneistössä syvän vastenmielisyyden Englantia vastaan.
Intiaanisodat On myös vaikeaa rajata, mitkä sodat olivat intiaanisotia. Intiaanit osallistuvat aktiivisesti Yhdysvaltain vapaussotaan ja vuoden 1812 sotaan, ja näillä sodilla oli suuri vaikutus intiaanien elämään, mutta niitä ei silti yleensä lasketa intiaanisodiksi. Myös kuvitelma siitä, että ”kalpeanaamat” ja ”punanahat” olivat aina vastakkain, on yksinkertaistus: useat eurooppalaissyntyiset taistelivat intiaanien puolella, ja intiaanit taistelivat toisiaan vastaan.
Yhdysvaltain vapaussota Tilanteen ollessa Bostonissa pitkään umpikujassa siirtokuntien kongressi etsi muualta mahdollisuuksia aloitteen tekemiseen. Tärkeimmäksi toimenpiteeksi nousi kongressin valtuuttama hyökkäys Kanadaan. Sotaretken tarkoituksena oli rohkaista Kanadan-ranskalaiset liittymään mukaan vallankumoukseen, sillä Britannia oli valloittanut maan 15 vuotta aiemmin. Kanadalaisilla ei ollut kuitenkaan halua yhtyä kapinaan brittejä vastaan.
Kahdeksankymmenvuotinen sota Kahdeksankymmenvuotinen sota (tai Alankomaiden kapina tai -vapaussota) käytiin vuodesta 1568 vuoteen 1648, jolloin varhainen Alankomaiden tasavalta saavutti itsenäisyytensä. Sodan aikana Alankomaista kasvoi lyhyessä ajassa maailmanmahti pääasiassa merivoimiensa avulla ja se koki ennennäkemättömän taloudellisen, tieteellisen ja kulttuurillisen loiston.
Maryland State House Nykyinen State House, järjestyksessään kolmas paikalla, rakennettiin vuosina 1772–1779 arkkitehti Joseph Horatio Andersonin piirustusten pohjalta. Rakennustöitä pitkitti Yhdysvaltain vapaussota. Rakennuksen kupoli rakennettiin myöhemmin, vuosina 1785–1788. Arkkitehti Joseph Clarkin suunnitteleman kupolin sisätilat valmistuivat lopullisesti kuitenkin vasta vuonna 1797.
Yhdysvaltain vapaussota Sodan edetessä britit kunnostivat vanhoja linjalaivojaan jä lähettivät sotaan uusia pienempiä aluksia. Heidän laivastonsä määrä oli enimmillään 468 alusta. 1770-luvun lopulla brittien meritaistelut kokivat takaiskun Ranskan laivaston liittyessä tukemaan siirtokuntien laivastoa. Myös Espanja lähetti 50 alusta itsenäisyystaistelijoiden tueksi. Vuonna 1781 Hollannin laivasto lähetti aluksiaan Pohjanmerelle tukemaan Yhdysvaltain ja heidän liittolaistensa laivaliikennettä. Muut Euroopan maat pysyivät puolueettomina, mutta esimerkiksi Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Venäjä ja Tanska kävivät passiivista sotaa Britannia vastaan lisäämällä kaupankäyntiä amerikkalaisten kanssa.
Pýlos Pýloksen kaupunki sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan lounaisosassa niemimaan länsirannikolla. Kaupungin edustalla sijaitsee Sfaktirían saari. Pylos oli merkittävä paikka jo mykeneläisellä ajalla. Tuolta ajalta tunnetaan lähellä sijaitseva niin kutsuttu Nestorin palatsi. Vuonna 1827 kaupungin edustalla käytiin Kreikan vapaussotaan lukeutuva Navarinon taistelu.
Casimir Pulaski Vuosina 1770-1771 käydyn Częstochowan puolustustaistelun jälkeen Pulaskin maine levisi ympäri Eurooppaa. Kun Preussi ja Itävälta liittoutuivat Venäjän kanssa Puolaa vastaan, Pulaski pakeni Puolasta. Hän oleskeli jonkin aikaa Turkissa ja matkusti sitten Pariisiin, missä tapasi Benjamin Franklinin syksyllä 1775. Franklin tunsi Pulaskin maineen ja suostutteli hänet liittymään Yhdysvaltain vapaussotaan Britanniaa vastaan.
Yhdysvaltain vapaussota Britannia pyrki säilyttämään siirtokuntansa Pohjois-Amerikan itärannikolla lähinnä raaka-aineiden tuottajina, mikä haittasi niiden teollisuuden kehitystä. Tämä sekä Appalakkien vuoriston länsipuolelle suuntautuneen asutuksen kieltäminen ärsyttivät siirtokuntalaisia. Myös monet uudet verot, joiden tarkoitus oli maksattaa seitsenvuotisen sodan (1755–1763) kulut siirtokuntien asukkailla, sai heidät pohtimaan Britannian oikeutta määrätä siirtokuntien sisäisistä asioista.
Schmalkaldenin sota Schmalkaldenin sota käytiin 1546–1555 keisari Kaarle V:n ja Saksan protestanttisten ruhtinaiden muodostaman Schmalkaldenin liiton välillä. Sota päättyi Augsburgin valtiopäivillä 1555 solmittuun Augsburgin uskonrauhaan. Schmalkaldenin sota lasketaan yhdeksi varsinaisista uskonsodista, muut olivat Ranskan hugenottisodat, Alankomaiden vapaussota ja kolmikymmenvuotinen sota Saksassa.
William Howe Kun Yhdysvaltain vapaussota alkoi vuonna 1775, Howe ei halunnut lähteä sotimaan itsenäisyystaistelijoita vastaan. Kuningas Yrjö III oli asiasta eri mieltä. Hän määräsi Howen matkustamaan Bostoniin mukanaan noin 4 000 sotilasta käsittävät täydennysjoukot. Howe noudatti saamaansa käskyä ja saapui Bostoniin toukokuun puolivälissä. Kaupunki oli kapinallisten piirittämä, ja Howen joukkojen tehtävänä oli murtaa amerikkalaisten rintama.
Suuri siirtomaasota Ranskan kanssa aiemmin liittoutuneille intiaaneille Pariisin rauha tiesi tukalaa asemaa, mikä johti osaltaan myöhempään Pontiacin kapinaan. Sodan jälkeen Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentti halusi kustantaa Pohjois-Amerikan puolustusta lisäämällä siirtokuntien verotusta, minkä lisäksi siirtokunnat olivat nyt Ranskan uhan päätyttyä vähemmän riippuvaisia emämaastaan. Tilanne johti myöhemmin Yhdysvaltain vapaussotaan siirtokuntien kapinoidessa emämaataan vastaan.
Fairy Tail Lucy käyttää taikavoimaa nimeltä "Celestial Spirit Magic" tai joskus käännettynä "Stellar Spirit Magic", jonka avulla hän voi kutsua eläinradan henkiä toisesta ulottuvuudesta eräänlaisten porttiavainten avulla. Ennen kuin hän voi käyttää avainta, hänen täytyy tehdä hengen kanssa sopimus päivistä, milloin hän voi kutsua tämän.
Ródos Kreikan vapaussota käytiin vuosina 1821–1829, jolloin Ródoskin pyrki irrottautumaan Osmanien valtakunnasta. Yritys epäonnistui, ja osmanit rankaisivat ankarasti rodoslaisia. Ródoksen kaupungissa sijaitseva Suurmestarin palatsi tuhoutui vuonna 1856 salaman iskettyä palatsin viereiseen kirkkoon, jonka alle oli osmanien piiritysten aikana satoja vuosia sitten piilotettu ruutia.
Kastelórizo Vuosina 1821–1829 Kreikassa käytiin vapaussota, jonka seurauksena Kreikka irtautui osmanien valtakunnasta. Sodan aikana kastelórizolaismiehet lähettivät lapsiaan ja vaimojaan Ámorgoksen, Kárpathoksen ja Kásoksen saarille, sillä he pelkäsivät osmanien tappavan kristityt. Vapaussodan aikana vuosina 1828–1833 Kastelórizo oli Kreikan hallinnassa, mutta sen jälkeen se joutui jälleen osaksi osmanien valtakuntaa.
Kreikan vapaussota Kreikan vapaussota oli vuosina 1821–1829 käyty sota, jonka lopputuloksena Kreikka irtautui Osmanien valtakunnasta.
Yhdysvaltain taide Valtio sai alkunsa uusklassismin kaudella, ja nuoressa valtiossa historiamaalaus, muotokuvat ja kansalliset vapaussotaan ja valtion alkuvaiheisiin liittyvät kansalliset aiheet olivat vallalla, usein uusklassiseen tai romanttiseen tyyliin kuvattuina. Myöhemminkin kansallinen ja paikallinen aiheisto oli suosiossa maisemamaalauksen ohella, mutta 1900-luvulla taiteen kirjo monipuolistui, ja muun muassa natsien valtaantulon aikaansaama taiteilijoiden maahanmuutto toi uusia tyylisuuntia maan taiteeseen.
Yhdysvaltain vapaussota Vuoden 1775 alussa koko Britannian armeija maailmanlaajuisesti oli kooltaan 36 000 sotilasta, jota vahvistettiin sodanajan värväyksellä. Tämän lisäksi britit palkkasivat sodan aikana noin 30 000 saksalaista palkkasoturia, joita kutsuttiin yleisesti ”hesseniläisiksi”, sillä monet heistä olivat kotoisin Hessen-Kasselin pienvaltiosta. Käytännössä hesseniläiset olivat kolmasosa Pohjois-Amerikassa taistelleista brittijoukoista, joissa oli yhteensä 60 000 sotilasta laajalla alueella Kanadasta Floridaan.
Yhdysvaltain vapaussota Verilöylyn jälkeen Townshendin lait kumottiin lukuun ottamatta teelakia, jonka Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentti jätti voimaan valtaoikeuksiensa merkiksi. Kun siirtokuntalaiset ostivat teensä mieluummin salakuljettajilta, pääministeri Frederick North sääti uuden teelain, joka nosti taloudelliseen ahdinkoon ajautuneen Englannin Itä-Intian kauppakomppanian monopoliasemaan Amerikan markkinoilla. Vaikka teen hinta pudotettiin minimiin, siirtokunnan kauppiaat kieltäytyivät ottamasta sitä myyntiin.
Joseph Brant Vuonna 1775 alkanut Yhdysvaltain vapaussota vaikutti suuresti Brantin elämään. Hän oli brittimielisten lojalistien puolella Amerikan vallankumouksellisia vastaan. Vuonna 1776 Brantista tuli virallisesti irokeesien liittokunnan kaikkien kuuden jäsenkansan yhteinen sotapäällikkö. Tähän päätökseen johtivat yhtä lailla Johnsonien suvun tuki kuin suursotaa enteilevät olosuhteet. Samalla Brant nimitettiin britannien armeijan kapteeniksi, joka oli vastuussa brittimielisistä intiaaneista.
Oiva Somppi Oiva Jalmari Somppi (käytti Saksassa peitenimeä Hjalmar Mattsson, 24. tammikuuta 1892 Kauhava – 18. maaliskuuta 1987 Jyväskylä) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Suomen sisällissodassa Tampereella vuonna 1918 Valkoisen armeijan riveissä. Hän osallistui myös vapaaehtoisena Viron vapaussotaan.
Teollinen vallankumous Espanjan perimyssodan (1701–1713) jälkeen maailman merien hallinta siirtyi Alankomailta Britannialle.. Vuonna 1707 solmittiin unionisopimus Englannin ja Skotlannin välille, jolloin syntyi Ison-Britannian kuningaskunta. Yrjö I:n valtaantulo 1714 muodosti samalla personaaliunionin protestanttisen Hannoverin kanssa. Suuressa siirtomaasodassa (1756–1763) Britannia turvasi asemansa Intiassa Ranskalta ja liitti Kanadan kolmeentoista siirtokuntaansa Pohjois-Amerikassa. Nämä julistautuivat itsenäisiksi jo vuonna 1776. Sitä seurasi Yhdysvaltain vapaussota, joka päättyi 1783 Pariisin rauhaan, jossa Britannia tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden. 1700-luvulla Amerikan mantereelta tuotiin Eurooppaan viljaa, tupakkaa sekä ruokosokeria ja Intiasta puuvillaa ja -kankaita.
Casimir Pulaski Casimir Pulaski (6. maaliskuuta 1745 – 11. lokakuuta 1779) oli yhdistyneen Puolan kuningaskunnan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan aatelistoon kuulunut kreivi ja maineikas sotapäällikkö. Hän saavutti menestystä taisteluissa kotimaassaan ja tuli myöhemmin tunnetuksi myös Pohjois-Amerikassa, kun hän osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan. Pulaski kuoli vuonna 1779 nykyisen Georgian osavaltion alueella käydyssä taistelussa saamiinsa vammoihin 34-vuotiaana. Hänet tunnetaan ”Amerikan ratsuväen isänä”.
New Yorkin tulipalo (1776) Kun Yhdysvaltain vapaussota syttyi huhtikuussa 1775, New York oli liiketoiminnan tärkeä keskus, mutta ei vielä suurkaupunki. Asutus painottui Manhattanin eteläosaan, jota kansoitti noin 25 000 asukasta. Ennen sodan alkua New Yorkin maakunta oli poliittisesti jakautunut siirtokuntia kannattaviin patriootteihin ja Englannin kuningasta kannattaviin lojalisteihin. Lexingtonin ja Concordin taistelujen jälkeen patriootit ottivat kaupungin valvonnan ja alkoivat pidättää ja karkottaa lojalisteja.