mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Taranto Tarentum mainitaan edelleen gootteja vastaan käytyjen sotien aikaan merkittävänä sotilastukikohtana ja satamana. Belisarius valtasi kaupungin Itä-Roomalle eli Bysantin valtakunnalle, ja Totila valtasi sen uudelleen vuonna 549 jaa., jonka jälkeen se säilyi gooteilla siihen sakka, kunnes Narses valtasi sen takaisin Bysantille. Tämän jälkeen kaupunki säilyi Bysantin hallussa aina vuoteen 661 saakka., jolloin sen valtasivat Beneventumin herttuat. Tämän jälkeen kaupunki oli välillä saraseeneilla, jotka tuhosivat sen kokonaan vuonna 967, ja välillä jälleen Nikeforos Fokaksen valtaamana Bysantilla. Bysantti menetti alueen lopullisesti normanneille Robert Guiscardin vallattua sen vuonna 1063, jonka jälkeen se kuului Napolin kuningaskuntaan.
Timgad Timgad oli Rooman siirtokunta Pohjois-Afrikassa nykyisen Algerian alueella. Keisari Trajanuksen noin vuonna 100 perustama kaupunki oli merkittävä alueellinen keskus, ja sieltä valvottiin erityisesti Aurèsvuorilla asuneita heimoja. Vandaalien vuoden 430 ryöstöretken jälkeen kaupunki ajautui rappiolle, mutta Bysantin aikana vuonna 539 kaupungin ulkopuolelle rakennettiin linnoitus. Timgad hylättiin lopullisesti 700-luvulla, mutta raunioiden viereen perustettiin 1957 uusi Timgadin kaupunki.
Rooman ja Kiinan väliset yhteydet Muita Fulinin lähetystöjä Kiinaan saapui Tang-kaudella vuosina 711 ja 719 sekä yksi vielä vuonna 742, mutta silloin kyseessä mahdollisesti ei ollut Bysantin virallinen lähetystö vaan nestoriolaiset munkit. Viimeiset yhteydenpidot, joista on säilynyt tietoja, tapahtuivat 1000-luvulla. Historioitsija Ma Duanlinin (1245–1322) teoksesta "Wenxian Tongkao" sekä Songin historiateoksesta tiedetään, että Bysantin keisari Mikael VII Dukas () lähetti Kiinaan lähetystön, joka saapui vuonna 1081, kun Song-dynastian keisari Shenzong hallitsi Kiinassa. Songin historiassa kuvaillaan sekä Bysantin lähetystön lahjoja että muutoinkin Bysantin tuotteita. Siinä kerrotaan myös Bysantin lain määräämistä rangaistuksista kuten kuolemanrangaistuksesta, joka pantiin täytäntöön sulkemalla tuomittu säkkiin ja heittämällä säkki mereen. Kyseessä on Roomassa ja Bysantissa käytetty teloitustapa, joka tunnettiin latinalaisella nimellä "poena cullei" (”säkkirangaistus”). Viimeinen lähetystö, josta on säilynyt tietoja, saapui Aleksios I Komnenoksen hallitessa vuonna 1091, mutta se mainitaan vain ohimennen.
Ristiretket Ristiretki alkoi kireissä tunnelmissa, sillä Saksan keisarin saapuessa Bysantin raja-alueilla tämän keisari Manuel I Komnenos kävi sotaa Sisilian kuningasta Roger II:ta vastaan. Samalla Bysantin keisari oli solminut rauhan Vähän-Aasian voimakkaimman muslimivallan kanssa. Lisäksi keisarin suhtautuminen ristiretkiaatteeseen oli viileä, sillä hän ei katsonut ristiretkien hyödyttävän Bysanttia. Lisäksi Ranskassa yleinen mielipide oli häntä vastaan, minkä vuoksi hän pelkäsi saksalaisen armeijan loikkaamista Roger II:n puolelle. Tilannetta pahensi myös se, että Saksan ja Ranskan ristiretkeläisarmeijat olivat paikoin kurittomia ja aiheuttivat tuhoa kulkiessaan Bysantin halki, eikä paavi Eugenius III ollut edes yrittänyt suostutella Bysantin keisaria ottamaan vastaan näitä kahta ristiretkeläisjoukkiota. 
Bysantissa saksalaisia kehotettiin kulkemaan Vähä-Aasiaan nopeasti. He eivät jääneet odottamaan ranskalaisia, vaan marssivat kohti Edessaa. Konrad jakoi armeijan kahteen divisioonaan, ensimmäisen tuhosivat seldžukit 25. lokakuuta 1147 Dorylaeumin taistelussa. Toinen tuhottiin samaan tapaan aikaisin 1148.
Abhasian historia Rooman valtakunta valloitti Egrisin ensimmäisellä vuosisadalla ja hallitsi sitä 300-luvulle asti, jonka jälkeen valtio pysyi Bysantin vaikutuspiirissä. Abhaasit käännytettiin kristinuskoon Bysantin keisari Justinianus I:n valtakaudella 500-luvulla. Abhasiasta tehtiin autonominen Bysantin ruhtinaskunta 600-luvulla, minkä aseman se säilytti 200 vuotta, kunnes se liitettiin georgialaiseen Imeretin kuningaskuntaan. Bysantin vaikutus keskittyi tänä aikana luultavasti lähinnä rannikolle ja heikkeni vuorille noustessa.
Rusien–Bysantin sota (941–944) Rusien–Bysantin sota vuosina 941–944 oli Kiovan suuriruhtinas Igorin epäonnistunut sotaretki Bysanttiin vuonna 941 ja toinen sotaretki vuonna 943, joka päättyi rauhansopimukseen vuonna 944.
Bysantin kirkko Luostarit olivat Bysantin kirkon merkittävimpiä hengellisiä keskuksia ja niillä oli koko bysanttilaisessa kulttuurissa suuri hengellinen ja taloudellinen merkitys. Luostarilaitosta on luonnehdittu koko Bysantin kirkon voimanlähteeksi ja perustukseksi. Luostarit tarjosivat ympäristön erityisesti mietiskelylle ja rukoukselle.
Kárpathos Kárpathoksesta tuli noin vuoden 50 jaa. tienoilla osa Rooman valtakuntaa, minkä seurauksena roomalaiset asuttivat saaren. Saaren strategisen sijainnin ansiosta sinne perustettiin yksi Rooman kolmesta Välimerellä sijaitsevasta laivastotukikohdasta. Keisari Diocletianuksen valtakaudella vuosina 284–305 Kárpathos liitettiin osaksi Provincia Insularumin provinssia. Kárpathoksesta tuli osa Itä-Roomaa eli Bysantin valtakuntaa, kun Rooman valtakunta jaettiin itä- ja länsiosaan vuonna 395. Bysanttilaiskaudella Kárpathokselle rakennettiin ensimmäiset kristilliset kirkot, kuten Agía Anastasía eli nykyinen Arkásassa sijaitseva Agía Sofían kirkko. Saari oli bysanttilaiskaudellakin strategisesti merkittävä, ja historiallisten lähteiden mukaan bysanttilainen sotapäällikkö Nikeforos Fokas johdatti laivoja saaren laivastotukikohdasta valtaamaan Kreetan uudelleen Bysantille vuonna 961. Aasiasta ja Pohjois-Afrikasta kotoisin olleet merirosvot terrorisoivat saaren, erityisesti rannikkoseudun, asutuskeskuksia 600-luvun puolivälistä 900-luvun puoliväliin saakka. Useat rannikon asutuskeskukset hylättiin merirosvojen vuoksi ja ihmiset muuttivat vuoriston kyliin.
Sými Sými, kuten muutkin Dodekanesian saaret, liitettiin vuonna 146 eaa. Rooman valtakuntaan. Länsi-Rooman hajoamisen jälkeen Sýmistä tuli osa Bysantin valtakuntaa. Bysantin vallan aikana Sými kuului muun muassa Kibyrrhaiotain teemaan eli hallinnolliseen alueeseen. Kibyrrhaiotain teema oli ”laivastoteema”, ja sen pääpaikka oli luultavasti Attaliassa. Muita teemaan kuuluneita kaupunkeja olivat esimerkiksi Miletos, Halikarnassos, Knidos ja Rodos. Bysantin aikana sýmiläiset rakensivat Bysantille korvetteja, pieniä sotalaivoja, sekä työskentelivät niissä.
Ensimmäinen ristiretki Vuonna 1095 Bysantin keisari Aleksios I Komnenos laittoi lähetystön hakemaan apua paaviksi kymmenen vuotta aiemmin nousseelta Urbanus II:lta seldžukkeja vastaan, koska uskoi armeijansa olevan liian heikko heitä vastaan. Todellisuudessa Bysanttia ei mikään uhannut: seldžukkien rivit olivat hajanaiset. Todellisempi syy lienee Bysantin tahto valloittaa alueita Levantista, jotka se menetti aiemmissa sodissa. Bysantilla oli mahdollisuus aiemmin miehittää alueet, mutta tuolloin sen omat rivit olivat niin sekasortoiset, että mahdollisuus siirtyi seldžukeille.
Kaarle Suuri Ilman Bysantin hyväksyntää kruunaus Rooman keisariksi oli laiton, oikeastaan vallankumouksellinen teko. Kaarle Suuren on kerrottu hakeneen Bysantin hyväksyntää pyrkimällä avioitumaan Irenen kanssa, jolloin frankkien alueet olisivat yhdistyneet Bysanttiin ja Kaarle noussut sen keisariksi. Jos tällaisia suunnitelmia oli, ne kariutuivat viimeistään Irenen viraltapanoon 802. Se tarkoitti, että Kaarle hallitsi keisarina ainoastaan Rooman herttuakuntaa ja entistä eksarkaattia. Muilla alueilla hän oli ainoastaan frankkien ja langobardien kuningas. Kruunauksen tarkoituksena ei ollut keisariuden jakaminen läntiseen ja itäiseen, vaan se johti siihen välillisesti. Vaikka Bysantin Mikael I tunnusti heikosti menneen sodan jälkeen Kaarlen keisariuden vuonna 812, kyse oli vain keisariudesta, ei Rooman keisariudesta. Bysantti katsoi edelleen olevansa Rooman keisariuden ainoa perillinen.
Manuel I Komnenos Juuri tällöin, kun sota näytti olevan päätöksessään, asiat alkoivat mennä alamäkeä Manuelin kohdalla. Hänen kenraalinsa Mikael Palaiologos oli vieraannuttanut heidän liittolaisensa Bysantista asenteellaan, ja sotaretki oli seisahtunut, sillä Loritellon kreivi Robert III ei suostunut enää puhumaan Palaiologokselle. Vaikka sovinto saatiinkin syntymään miesten välille, oli sotaretki menettänyt jo osan puhdistaan. Mikael kutsuttiin pian takaisin Konstantinopoliin, ja hänen menetyksensä oli suuri vastaisku. Sodan käännekohta oli taistelu Brindisistä, jossa sisilialaiset suorittivat suuren mittakaavan vastahyökkäyksen sekä maalta että mereltä. Vihollisen lähestyessä palkkasotilaat, jotka oli hankittu Bysantin puolelle Manuelin kullalla, vaativat valtavia palkankorotuksia. Kun niistä kieltäydyttiin, he hylkäsivät asemansa. Jopa paikalliset paronit alkoivat kaikota Bysantin puolelta, ja pian Johannes Dukas oli toivottaman alivoimainen. Vaikka Aleksios Komnenos Bryennios saapuikin muutaman laivan kanssa auttamaan Bysanttia, tilanne ei muuttunut millään tavalla. Sisilialaiset saavuttivat voiton merellä ja saivat Johannes Dukaksen, Aleksios Bryennioksen sekä neljä laivaa saaliiksi. Tämän jälkeen Manuel lähetti Aleksios Axuchin Anconaan kokoamaan uutta armeijaa, mutta tällä välin Vilhelm I oli jo valloittanut takaisin Bysantilta kaikki alueet Apuliassa. Brindisissä koettu tappio päätti Bysantin hetkeksi elvytetyn vallan Italiassa, jonka Bysantin armeija jätti taakseen 1158 näkemättä sitä enää koskaan. Sekä Niketas Khoniates että Kinnamos, jotka olivat kaksi Bysantin tämän ajan tärkeintä historioitsijaa, ovat kuitenkin samaa mieltä siitä, että rauhanehdot, joista Axuch sopi Vilhelmin kanssa, sallivat Manuelin säilyttää hänen arvokkuutensa, kun hän pesi kätensä tästä sodasta, huolimatta sisilialaisen 164 alusta (ja 10 000 miestä) käsittäneen laivaston tuhoisasta hyökkäyksestä Euboiaan ja Almyrokseen 1156.
Bysantin kirkko Kristinusko oli Bysantissa enemmistön uskonto viimeistään 600-luvulle tultaessa. Tuolloin ainakin avoimen pakanalliset kultit olivat hävinneet. Bysantin alueellisesta ja kulttuurisesta laajuudesta johtuen erilaiset esi- ja ei-kristilliset uskonmuodot säilyivät kuitenkin pitkään kristinuskon rinnalla tai sisällä.
Rusien–Bysantin sota (860) Rusit hyökkäilivät jatkuvasti alueen mahtavinta valtakuntaa, Kasaarien kaanikuntaa, vastaan 820-830-luvuilla, minkä vuoksi kasaarit pyysivät liittolaistaan Bysantin valtakuntaa auttamaan heitä rakentamaan linnoituksen Sarkeliin Donin varrelle. Bysantin insinöörien avulla kasaarit saivat linnoituksen rakennettua ja sen avulla pystyivät kontrolloimaan Donin kauppareittiä sekä suojelemaan valtakuntaansa pohjoisen ruseja sekä idässä olevia unkarilaisia vastaan. Tästä jäi pitkäksi ajaksi ruseille haittaa, minkä vuoksi he ilmeisesti päättivät ryhtyä kostoretkelle Bysanttia vastaan vuonna 860.
Bysantin ja osmanien sodat Kun keisari Mikael VIII Palaiologos valloitti Konstantinopolin takaisin Latinalaiselta keisari­kunnalta vuonna 1261, hän sai operaatioon tukea italialaisilta kauppiailta. Tuen hintana oli kauppiaiden vallan kasvu. Monet Bysantin naapurimaat arvioivat sen heikentyneen niin paljon, että ne pyrkivät laajentamaan alueitaan kohti Konstantino­polia. Suurin uhka tuli pohjoisesta, sillä Serbian kuningas Stefan VI Uroš II Milutin pyrki laajentamaan valta­kuntaansa Bysantin kustannuksella. Tilanteen korjaamiseksi Bysantin keisarin asettama uusi patriarkka poisti pannan.
Bysantin ja osmanien sodat Andronikos II piti erittäin tärkeänä Bysantin vallan säilyttämistä Anatoliassa, ja hän määräsi sinne rakennettavaksi linnoituksia ja armeijan harjoittelemaan tiiviisti.. Bysantin keisari määräsi, että hänen tuomioistuimensa pitäisi siirtää Anatoliaan valvomaan toimintaa siellä, ja hän neuvoi kenraali Aleksios Filanthropenosia työntämään turkkilaiset takaisin. Varhaiset saavutukset olivat hyödyttömiä, kun Aleksios järjesti vallankaappauksen. Tämän ansiosta ottomaanit piirittivät Nikean vuonna 1301. Lisäksi Andronikoksen poika Mikael IX kärsi tappion, ja Bysantti joutui taistelemaan Manisassa ja Bafeuksessa vuonna 1302.
Slaavit Ilmeisesti slaavit olivat tässä vaiheessa levittäytymässä oletetusta alkukodistaan Mustanmeren pohjois- ja luoteispuolelta, Dnepr-joen ja Karpaattien väliltä. Slaavit ottivat osaa kansainvaelluksiin valloittaen lähes koko Balkanin, jonka Itä-Rooma (Bysantti) pystyi valloittamaan takaisin vasta 800-luvulla. Keski-Euroopassa slaavit levittäytyivät Elbelle saakka. Nykyisen Venäjän alueella slaavilaista väestöä työntyi pohjoiseen, jossa perustettiin kaupunkeja, ja samalla slaavilainen kieli omaksuttiin alkuperäisväestöjen keskuuteen. Tämä johti balttilaisen ja suomalais-ugrilaisen kielialueen voimakkaaseen supistumiseen.
Ensimmäinen Bulgarian valtakunta Ensimmäinen Bulgarian valtakunta oli keskiaikainen valtio, joka perustettiin vuonna 681 ja lakkasi olemasta 1018, kun se liitettiin Bysanttiin. Valtion nimi oli alusta asti Bulgaria, ja se oli aikansa merkittävimpiä sotilasmahteja. Laajimmillaan se ulottui Budapestistä Mustallemerelle ja Dnepr-joelta Adrianmerelle. Kristinuskoon kääntymisen jälkeen Bulgariasta tuli slaavilaisen maailman kulttuurillinen keskus, mikä vahvistui kyrillisten kirjainten kehittämisen myötä. Laajimman kokonsa valtakunta saavutti ensimmäisen tsaarinsa, vuosina 893–927 hallinneen Simeon I:n johdolla.
Vuorimajava Vuorimajava eli vuoristomajava ("Aplodontia rufa") on pohjoisamerikkalainen jyrsijälaji. Se on heimon Aplodontiidae ainoa elossa oleva laji.
Vuorimajava Nimestään huolimatta vuorimajava ei ole läheistä sukua varsinaisille majaville. Laji on fysiologialtaan alkeellinen, ja sitä onkin nimitetty eläväksi fossiiliksi.
Vuorimajava Vuorimajavaa tavataan Kalifornian, Oregonin ja Washingtonin osavaltioissa Yhdysvaltain länsirannikolla sekä Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Laji on levinneisyysalueellaan yleinen, ja kannanarvio vaihtelee kymmenestätuhannesta jopa yli miljoonaan yksilöön.
Vuorimajava Vuorimajava käyttää ravinnokseen erilaisia kasveja.
Vuorimajava Vuorimajavat elävät kosteissa metsissä ja suosivat umpeenkasvaneita tiheikköjä.
Kiipijäkerttuli Kiipijäkerttuli ("Mniotilta varia") on pohjoisamerikkalainen varpuslintu, joka pesii maanosan itärannikolla Kanadasta Floridaan. Laji on harvinaistunut ja silmälläpidettävä. Suvusta tunnetaan vain yksi laji.
Täplärastas Täplärastas ("Hylocichla mustelina") on pohjoisamerikkalainen rastaiden heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Viirukerttuli Viirukerttuli ("Setophaga striata") on pohjoisamerikkalainen kerttulilaji. Laji on noin 14 sentin kokoinen ja valkomustan harmaa. Lajia on tavattu muutamia kertoja Britteinsaarilla. Viirukerttuli pesii Pohjois-Amerikassa ja talvehtii Etelä-Amerikassa. Laji tavattiin Suomessa Utössä 23. lokakuuta 2008.
Runokolibri Runokolibri ("Stellula calliope") on pohjoisamerikkalainen kiitäjälintu. Se on sukunsa ainoa laji. Sen esiintymisalue käsittää Kanadan lounaisosan ja Yhdysvaltain länsiosan Kalliovuorilla ja Sierra Nevadalla. Laji talvehtii Meksikon keski- ja eteläosissa. John Gould kuvaili lajin holotyypin Meksikon Hidalgon Real del Montesta vuonna 1847.
Lumikenkäjänis Lumikenkäjänis ("Lepus americanus") on varsinaisten jänisten sukuun kuuluva, pohjoisamerikkalainen jäniseläinlaji. Laji on yleinen Alaskassa, Kanadassa, Yhdysvaltain pohjoisosissa ja Kalliovuorilla.
Amerikankirjorastas Amerikankirjorastas ("Ixoreus naevius") on pohjoisamerikkalainen rastaslaji. Se on sukunsa ainoa laji ja jaettu kahteen alalajiin "Ixoreus naevius meruloides" ja "Ixoreus naevius naevius".
Korpirastas Pohjoisamerikkalainen laji, jonka esiintymisalueen painopiste on Kanadassa ja Yhdysvaltojen pohjois- ja länsiosissa. Muuttolintu, joka talvehtii Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikassa Andeilla. Maailman populaation kooksi arvioidaan 100 miljoonaa yksilöä. Muutollaan voi joskus harhautua Atlantin yli Eurooppaan. Suomessa laji on tavattu 19.10.1974 Lemlandin Lågskärillä ja 1.11.1981 Dragsfjärdin Vänössä.
Silmälasivireo Silmälasivireo ("Vireo solitarius") on pohjoisamerikkalainen vireolaji. Se esiintyy paikoittain Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Laji talvehtii Yhdysvaltojen etelävaltioissa, ja sen tunnistaa sinertävästä yläruumiista ja kellanvaaleasta vatsasta. Lajista on tullut Yhdysvalloissa melko harvinainen.
Kolokerttuli Kolokerttuli ("Protonotaria citrea") on pohjoisamerikkalainen kerttulilaji. Laji viihtyy kosteissa metsissä ja soilla Yhdysvaltain itäosissa. Sen levinneisyysalue ulottuu etelävaltioista Michiganiin ja New Yorkiin. Lajin vatsa ja pää ovat keltaiset ja selkä on sinertävänharmaa.
Amerikanvaris Pohjoisamerikkalainen laji, joka on levittäytynyt Kanadan keskiosista lähes kaikkialle Yhdysvaltoihin ja osaan Pohjois-Meksikoa. Lajin populaation koko on noin 31 miljoonaa yksilöä. Pohjoisimmat populaatiot ovat lyhyen matkan muuttajia. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Punasilmävireo Punasilmävireo ("Vireo olivaceus") on pohjoisamerikkalainen vireolaji. Se on harvinaistunut esiintymisalueillaan, mahdollisesti DDT:n käytön myötä. Aiemmin laji oli yleinen. Sen talvehtimisalueet ovat trooppisessa Keski- ja Etelä-Amerikassa. Lajin selkä on vihreänkellertävä ja vatsa valkoinen. Päälaki on sininen.
Amerikanmustapoppeli Amerikanmustapoppeli ("Populus deltoides") on pohjoisamerikkalainen poppelilaji. Se kasvaa 20–40 metriä korkeaksi. Kukinta-aika on varhaisesta keväästä myöhäiskevääseen. Kaarna on syväuurteista ja väriltään ruskeanharmaata. Pohjois-Amerikassa laji kasvaa luontaisesti, Euroopassa viljeltynä ja villiintyneenä.
Kelta-ahven Kelta-ahven ("Perca flavescens") on pohjoisamerikkalainen ahvenlaji. Sitä tavataan Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Laji muistuttaa suuresti eurooppalaista serkkuaan ahventa. Lajit on joskus luettu yhdeksi ja samaksi, mutta nykyisin ne luetaan eri lajeiksi. Kala on urheilukalastajien suosioissa. Suurin tunnettu kelta-ahven on painanut 1,91 kiloa. Kalan luuranko eroaa euraasialaisesta ahvenesta vain yhden luun perusteella. Evissä on vähemmän punaväriä ja yleisväritys on keltaisempi.
Jättihauki Jättihauki ("Esox masquinongy") on suurikokoinen pohjoisamerikkalainen sisävesikala, haukien heimon suurin laji. Sen normaali pituus on 70–120 senttimetriä, mutta se voi kasvaa jopa kaksimetriseksi. Toisin kuin Suomessakin yleisellä hauella ("Esox lucius") sen pohjaväri on vaalea ja kuviointi tumma.
Korvatrogoni Korvatrogoni ("Euptilotis neoxenus") on trogonien heimoon kuuluva pohjoisamerikkalainen lintu, ja sukunsa ainoa laji. Sen esiintymisalue käsittää Yhdysvaltain Arizonan osavaltion eteläosan sekä Länsi-Meksikon Sierra Madre Occidentalin vuoriston. John Gould kuvaili lajin holotyypin Meksikosta vuonna 1838.
Jyrsijät "Sciuromorpha"-alalahkoon kuuluvat vuorimajavat, oravat ja unikeot. Aiemmin siihen katsottiin kuuluvan myös majavat, muttei enää. Alalahkon heimoja yhdistää muutamat pääkallon piirteet, lähinnä välikorvan luiden ja kallon poskiluiden sekä sen lihasten anatomia, ja sikiökalvon kehitys. Vuorimajavat ja oravat ovat tutkimusten mukaan läheisiä sukulaisia, joten niiden piirteet ovat monilta osin samanlaiset. Ongelmia on tuottanut unikekojen luokitus, sillä niiden poskilihakset muistuttavat paljon "Myomorpha"-alalahkon jyrsijöiden poskiluurakennetta, mutta monet muut seikat puhuvat oravankaltaisuuden puolesta. "Castorimorpha"-alalahkoon kuuluvilla lajeilla on selvästi oravamainen alaleuka ja muu kallon rakenne, mutta niiden hampaiden rakenne erottaa taskuhyppyrotat, taskurotat ja majavat omaksi alalahkokseen. Fossiilitutkimukset ovat tukeneet tätä päätelmää.
Lumihanhi Valkoinen pää, talvella valkoinen kesällä harmaa vartalo, punainen nokka. Sillä on mustat käsisulat. Ainoa samannäköinen laji on pohjoisamerikkalainen eskimohanhi, josta ei tunneta luonnonvaraisia havaintoja Euroopasta. Pituus on 66–84 cm, siipiväli 132–165 cm ja paino 2,5–3,3 kg.
Lihansyöjäkasvit Tötterölehdet on pohjoisamerikkalainen ruohovartinen perennakasvisuku, jota tavataan Yhdysvaltojen kaakkoisosissa (poikkeuksena yksi laji, Sarracenia purpurea). Useimmilla tötterölehdillä kannujen ylivuoto on ratkaistu läpällä, joka on periaatteessa leventynyt lehdykkä, joka peittää suppilomaisen lehden sisäänkäynnin ja suojaa sitä sateelta. "Sarracenia"-lajit erittävät entsyymejä, kuten proteaaseja ja fosfataaseja ruoansulatusnesteeseen kannun pohjalta. Kasvit kukkivat keväällä kasvattamalla hieman kannuja suuremman varren päähän kukan. Suurimmat suvun kannut voivat olla yli 1 m korkeita. Ainakin yksi laji, "Sarracenia flava", lahjoo hyönteisiä terästämällä metensä koniinilla, myrkyllisellä alkaloidilla, mikä todennäköisesti lisää ansaan pudonneiden päihtyneiden hyönteisten määrää. Toiset lajit, kuten "Sarracenia purpurea", eivät juurikaan tuota entsyymejä vaan turvautuvat saaliin sulattamisessa symbioottisiin bakteereihin.
Valkosilmäkuha Valkosilmäkuha eli hietakuha ("Sander vitreus") on pohjoisamerikkalainen kuhalaji. Sen lähisukulaisia ovat kuha ja ahven. Laji on urheilukalastajien suosiossa. Kala saattaa kasvaa jopa 11 kilon painoiseksi ja elää vuosikymmeniä. Vanhin tunnettu hietakuha oli 29-vuotias. Hietakuha on petokala. Kala on Minnesotan osavaltion kansalliskala.
Koskikorennot Aikuinen koskikorento on melko lyhytikäinen ja käyttää ravinnokseen leviä tai jäkälää. Joidenkin lajien aikuiset korennot eivät syö lainkaan. Muutamat "Capniidae"-heimon lajit, kuten pohjoisamerikkalainen "Capnia lacustra" ja Baikaljärvessä elävät "Baikaloperla"-suvun koskikorennot ovat ainoita hyönteisiä, jotka elävät koko elämänsä vedessä poistumatta sieltä.
Majavat Sana "majava" esiintyy myös kahden majavien heimoon kuulumattoman jyrsijälajin, vuorimajavan ja rämemajavan eli nutrian, nimessä.
Vesikko Osasyyksi vesikon katoamiseen Suomesta on epäilty voimakasta minkkikantaa, joka olisi syrjäyttänyt sen voimakkaampana samaan ekologiseen lokeroon sijoittuvana eläimenä. Minkki on alun perin pohjoisamerikkalainen laji. Tutkimusten mukaan vesikkokannan pieneneminen alkoi kuitenkin jo ennen minkin voimakasta leviämistä. On arveltu, että vahva minkkikanta estää tehokkaasti vesikon paluun tai palautumisen Suomeen.
Kanadanvireo Kanadanvireo ("Vireo philadelphicus") on vireoiden heimoon kuuluva pohjoisamerikkalainen varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää Kanadan eteläosan Albertasta ja Brittiläisen Kolumbian itäosista Kaakkois-Quebeciin ja New Brunswickiin, sekä Yhdysvaltojen pohjoisosan Pohjois-Dakotasta Maineen. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Amerikassa. John Cassin kuvaili lajin holotyypin Philadelphian lähistöltä vuonna 1851.
Okakuusi Okakuusi ("Picea pungens") on pohjoisamerikkalainen kuusten ("Picea") sukuun ja mäntykasvien ("Pinaceae") heimoon kuuluva havupuu. Laji kasvaa luonnonvaraisena Kalliovuorten eteläosissa 1 800–3 000 metrin korkeudella mutta ei kasva puurajalle saakka kuten vastaavalla alueella kasvava engelmanninkuusi ("Picea engelmannii"). Okakuusi kasvaa yleisemmin vuoristojen laaksoissa jokien varsilla missä kosteutta on enemmän.
Erakkorastas Erakkorastas on pohjoisamerikkalainen lintulaji, jonka lisääntymisaikainen esiintymisalue ulottuu läpi mantereen Alaskasta Newfoundlandiin ja Yhdysvaltojen koillisnurkkaan, ja etelässä Yhdysvaltain länsiosissa Kaliforniaan ja New Mexicoon. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Yhdysvaltain etelä- ja itäosissa, Meksikossa ja Keski-Amerikassa. Lajia tavataan satunnaisesti Länsi-Euroopassa. Lajin elinympäristön ala on 8,4 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko on noin 56 miljoonaa yksilöä.
Ctenolepisma longicaudata Ctenolepisma longicaudata on pohjoisamerikkalainen toukkasukahäntäisiin kuuluva hyönteislaji. Se on sukua sokeritoukalle ja tämän ohella sitä englannin kielessä usein kutsutaan nimellä "silverfish".
Laji on sokeritoukkaa hieman suurempi, täysikasvuisen hyönteisen ruumiin pituus on 15–19 millimetriä. Ruumis vaihtelee väriltään vaaleanharmaasta tummanharmaaseen. Sen vatsapuolen alaosassa ei ole sokeritoukalle tyypillisiä karvatupsuja, mutta ne sijaitsevat yläosassa. Vatsapuolen takaosassa on kaksi sormentyylistä osoitinparia.
Jälkiäänitys Myös englanniksi dubattu anime on saanut osakseen kritiikkiä, sillä pohjoisamerikkalainen aksentti ei kaikkien mielestä vastaa roolihahmojen kansallisuutta tai etnistä taustaa tai vastaavasti tarinan sijoittumista aikaan ja paikkaan. Lisäksi aksenttien täyttä kirjoa ei välttämättä voida siirtää dubattavaan kieleen, vaikka se joissakin tapauksissa onkin tärkeä tarinankerronnan elementti, kuten yläluokkaisen englantilaisperheen ja heidän palvelijoidensa elämää seuraavassa draamasarjassa "Kahden kerroksen väkeä".
Ajokaskasvit Ajokaskasveihin kuuluu 3 sukua: Ajokkaat ("Zostera"), "Heterozostera" ja "Phyllospadix". Suvussa "Heterozostera" vaakajuurakko eli maavarsi on kasvutavaltaan sympodiaalinen eli haarajatkoinen, muissa suvuissa se on monopodiaalinen eli varsijatkoinen. "Phyllospadix" on pohjoisamerikkalainen suku, ja sen emipuikelossakin on retinaculum-tyyppisiä lisäkkeitä vuorotellen emikukkien kanssa. Heimon ainoa Suomenkin rannikoilla tavattava laji on meriajokas ("Zostera marina"), muutoin "Zostera"-suvussa lienee kymmenkunta lajia.
Myrkkysumakki Myrkkysumakki eli amerikanmyrkkysumakki ("Toxicodendron pubescens", syn. "Rhus toxicodendron") on pohjoisamerikkalainen myrkyllinen kasvilaji, joka kuuluu sumakkikasvien heimoon. Kasvupaikkoina ovat yleensä suot ja muut kosteikot. Laji aiheuttaa ihmisen ihoa koskettaessaan voimakasta ihoärsytystä ja kutinaa. Nieltynä kasvi aiheuttaa ripulia ja pahoinvointia. Yleisempi, yhtä myrkyllinen kasvilaji on myrkkymuratti ("Toxicodendron radicans"). Kasvit voi erottaa siitä, että myrkkysumakin lehtiä ja varsia peittää samettimainen nukka.
Pajuvireo Pajuvireo ("Vireo bellii") on pohjoisamerikkalainen varpuslintu, josta tunnetaan neljä alalajia. Sen lisääntymisalue käsittää Yhdysvaltain keski- ja lounaisosat sekä Meksikon pohjoisosat. Se on muuttolintu, joka talvehtii Meksikossa ja Keski-Amarikassa Nicaraguaan asti. Sillä on laaja lisääntymisalue, ja sen populaatiokoko on suuri, joten laji on elinvoimainen. John James Audubon kuvaili lajin holotyypin Missourin Saint Josephista vuonna 1844, ja nimesi lajin retkikumppaninsa John Graham Bellin kunniaksi.
Kääpiökaniini Kääpiökaniini ("Brachylagus idahoensis") on pohjoisamerikkalainen jäniseläin, jota tavataan Yhdysvaltojen luoteisosissa kuivilla ylätasangoilla. Se on maailman pienin jänis. Kääpiökaniinin esiintyminen on laikuttaista ja osapopulaatiot voivat olla vähälukuisia. Columbia-joen altaan alueelta se hävisi 2000-luvun alussa. Kokonaisuutena laji ei kuitenkaan ole uhanalainen. Kääpiökaniini ei ole läheistä sukua millekään muulle jänislajille ja luokitellaan omaan "Brachylagus"-sukuunsa, jonka ainoa edustaja se on. Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut, että kääpiökaniinin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin pikkukaniini.
Oravamaiset jyrsijät Oravamaiset jyrsijät ("Sciuromorpha") on yksi jyrsijöiden lahkon alalahkoista. Se käsittää kolme heimoa, oravat ("Sciuridae"), unikeot ("Gliridae") ja vuorimajavat ("Aplodontidae"). Näkemykset alalahkon koostumuksesta ovat kuitenkin olleet epävakaat; aiemmin siihen on luettu mm. majavat ja taskurotat.
Tarhakäärmeet Tarhakäärmeet puolustautuvat yleensä pakenemalla. Ahdistettuina monet lajit kuitenkin yrittävät hämätä vihollisensa. Tyypillinen käyttäytymismuoto on kuolleeksi tekeytyminen - näin menettelevät muun muassa rantakäärme ja pohjoisamerikkalainen siankärsäkäärme. Eräät kookkaat lajit taas purevat ahdistelijaa. Useimpien tarhakäärmeiden purema on täysin harmiton, mutta valetarhakäärmeistä afrikkalaiset boomslang ja varpukäärmeet voivat olla ihmiselle vaarallisia. Niidenkin purema kohdistuu tavallisesti vain sormeen tai varpaaseen, sillä myrkkyhampaat sijaitsevat yläleuan takaosassa ja käärmeet eivät saa suutaan niin ammolleen, että voisivat iskeä vaarallisempiin kohtiin. Lisäksi valetarhakäärmeiden myrkkyrauhasissa ei ole lihaksia, joiden supistuessa myrkky pusertuisi tehokkaasti hampaista. Myrkky valuu hitaasti avonaisia uurteita pitkin puremaan. Tämä on ihmisen kannalta varsin onnekasta, sillä teholtaan valetarhakäärmeiden myrkky on yleensä täysin samanvertoista vaarallisimpien kyy- tai myrkkytarhakäärmeiden myrkyn kanssa.
Värimaratti Värimaratti on vaativa kasvupaikkansa suhteen. Suomessa laji kasvaa kalkkipitoisilla kalliokedoilla. Elintilan täytyy olla aukkoisa ja hyvin valoisa. Laji onkin riippuvainen kasvupaikkojen laidunnuksen jatkumisesta.
Onni Rajasaari Onni Rafael Rajasaari (2. maaliskuuta 1910 Hanko – 12. marraskuuta 1994 Hanko) oli suomalainen yleisurheilija. Rajasaaren paras laji oli kolmiloikka mutta hän kilpaili myös pituudessa.
Säihkysinisieppo Säihkysinisieppo ("Cyornis ruckii") eli aikaisemmalta nimeltään malesiansinisieppo on sieppojen heimoon kuuluva varpuslintu, joka tunnetaan erittäin huonosti. Koko laji tunnetaan vain kahden sumatralaisen näytteen perusteella. Nämä ovat vuosilta 1917 ja 1918 Medanin lähistöltä hollantilaisen keräilijän August van Heijstin keräämiä, ja laji onkin määritelty äärimmäisen uhanalaiseksi. Laji ei kuitenkaan liene kuollut sukupuuttoon, sillä aiemmin löydetyt yksilöt olivat talousmetsästä, joten laji luultavasti sietää jonkin verran asuinalueensa huononemista
Kielot Kielon pohjoisamerikkalainen muoto "C. majalis" L. var "montana" katsotaan joissakin lähteissä omaksi "C. majuscula" -lajikseen. Toisten tutkijoiden mukaan kyseessä puolestaan on muodon sijaan kielon alalaji, jolle on annettu tieteellinen nimi "C. majalis" L. subsp. "majuscula". Myös kielon aasialaisen muodon "C. majalis" L. var. "keiskei" taksonominen asema on epäselvä, sillä senkin katsotaan toisinaan muodostavan oman lajinsa "C. keiskei" tai "C. japonica". Lisäksi kielon kaukasialaiset populaatiot on joskus luettu omaksi lajikseen "C. transcaucasica". Aiemmin myös kiehkurakielo ("Polygonatum verticillatum") on luettu kuuluvaksi "Convallaria"-sukuun.
Isolaakasittiäinen Suomessa isolaakasittiäinen on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi, sillä vaikka laji onkin ainoalla esiintymispaikallaan runsaslukuinen, esiintymisalue on pinta-alallisesti pieni ja muutokset sen laidunnuksessa voivat tehdä maanpinnan mikroilmastosta nopeasti lajille sopimattoman. Ruotsissa laji on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi.
Iriomotenkissa Laji on vaarassa kuolla sukupuuttoon. Niitä arvellaan olevan jäljellä enää alle sata yksilöä. Iriomotenkissan uhanalaisuus johtuu luultavasti siitä, että sen asuinalue on erittäin pieni. Iriomotenkissa asuu Iriomoten saarella Okinawan läänissä Japanissa. Laji onkin nykyään suojelukohde.
Lucy Hannah Hannah oli kaikkien aikojen neljänneksi vanhin ihminen. Hänen edellään ovat ainoastaan Jeanne Calment, nyttemmin kiistelty Shigechiyo Izumi, Sarah Knauss sekä Nabi Tajima. Hän oli lisäksi tiettävästi kaikkien aikojen toiseksi vanhin yhdysvaltalainen ja pohjoisamerikkalainen sekä kaikkien aikojen pitkäikäisin afroamerikkalainen ja ensimmäinen yhdysvaltalainen ja pohjoisamerikkalainen ja toinen henkilö maailmassa, joka on saavuttanut vähintään 117 vuoden iän.
Viikunaopuntia Viikunaopuntia on alkujaan kotoisin Meksikosta ja Yhdysvaltojen eteläosista. Laji on saattanut saapua Eurooppaan jo Kristoffer Kolumbuksen aikana. Laji leviää hyvin helposti pienistäkin kasvinosista. Lämpimän ilmaston alueella se onkin monin paikoin yleinen ja haitallinen vieraslaji villiinnyttyään luontoon.
Merileguaani Merileguaanikoiraat lisääntyvät toisinaan saarilla tavattavien naaraspuolisten laavaleguaanien kanssa, vaikka lajit kuuluvat eri sukuun. Geenitutkimusten mukaan niiden kehityslinjojen uskotaan eronneen toisistaan arviolta 10 miljoonaa vuotta sitten. Vaikka lajit lienevät lähisukulaisia, on epäselvää, onko niillä yhteinen saarille saapunut kantamuoto vai saapuivatko ne kummatkin erikseen.
Vuorimunkki Vuorimunkin kasvupaikkoja ovat kalliot, kuivat hietikot ja soramaat, sorakuopat, dyynit, nummet ja mäenrinteet. Suomessa kasvupaikkoja tunnetaan noin sata. Laji on harvinaistunut lähinnä kasvupaikkojen umpeenkasvun vuoksi, ja laji onkin Suomessa luokiteltu vaarantuneeksi. Vuorimunkki on taantunut monin paikoin myös Keski- ja Länsi-Euroopassa.
Sepak takraw Usein lentopallon ja jalkapallon risteytykseksi kutsuttu laji on suosittu erityisesti Thaimaassa, Malesiassa, Laosissa ja Indonesiassa. Vaikka laji etäisesti muistuttaakin muita Aasian ulkopuolella paremmin tunnettuja lajeja (lentopalloa ja jalkapalloa), ei sepak takrawin historia pohjaudu näihin urheilumuotoihin. Kaakkois-Aasiassa kehittynyt hoop takraw, jossa tarkoituksena on potkaista takrawpallo pelaajien yläpuolella riippuvaan koriin, on sepak takrawin kaltainen laji, jonka pohjalta sepak takraw onkin aikoinaan luotu.
Sinikurkkuara Sinikurkkuara ("Ara glaucogularis", aiemmin "Ara canide") on äärimmäisen uhanalainen Pohjois-Boliviasta peräisin oleva arojen sukuun kuuluva papukaijalintu. Laji on myös suosittu häkkilintuna ja sen luonnonvaraisten yksilöiden kauppaa onkin rajoitettu CITES-sopimuksilla. . Ravintonaan laji käyttää "Attalea phalerata" -palmun hedelmiä.
Muuttokyyhky Vielä 1800-luvun alussa muuttokyyhky oli maailman yleisin lintulaji; tuolloin sen kannaksi arvioitiin vähintään 10 miljardia yksilöä, ja joka toinen pohjoisamerikkalainen lintu oli muuttokyyhky. Niitä alettiin käyttää halpana ruokana orjille ja köyhille, mikä johti suurimittaiseen metsästykseen. Vuosien 1800–1870 välillä muuttokyyhkykanta taantui hitaasti, mutta vuosina 1870–1890 kannassa tapahtui katastrofaalinen romahdus. 1890-luvulla yritettiin säätää metsästystä rajoittavia asetuksia, mutta se oli liian myöhäistä eikä laji kyennyt enää toipumaan. Viimeinen varma havainto luonnonvaraisesta muuttokyyhkystä tehtiin Ohiossa vuonna 1900 ja viimeinen vangittu yksilö, nimeltään "Martha", kuoli vuonna 1914 Cincinnatin eläintarhassa, jossa se oli elänyt viimeiset 14 vuotta.
Tuulihaukka Kanta taantui suuresti ympäristömyrkkyjen takia 1950-luvulta alkaen. Lajin kannan elpymiselle on ollut elintärkeää pöntötys. Laji onkin nykyään elpymässä ja on jopa Suomen tavallisin viljelysalueiden haukkalaji. Nykyisen kannan kooksi arvioidaan 5 000–7 000 paria. Laji on poistettu uhanalaisten lajien listalta.
Sinimonarkki Sinimonarkit syövät ainoastaan hyönteisiä. Laji onkin taitava pyydystämään lentäviä hyönteisiä ilmasta.
Kiinanpunapuu Vaikka laji onkin vaarassa kadota luonnosta, se on hyvinkin yleinen istutettuna koristepuuna ympäri maailmaa lauhkean vyöhykkeen alueilla. Sitä on myös käytetty istutusmetsissä Kiinassa. Aiemmassa vuoden 1998 kansainvälisen luonnonsuojeluliiton uhanalaisuusluokituksen arvioinnissa laji määriteltiin jo äärimmäisen uhanalaiseksi, mutta vuonna 2013 julkaistussa arvioinnissa luokitusta laskettiin erittäin uhanalaiseksi.
Pikkuharpyija Pikkuharpyija on luonnontilaisten trooppisten alankosademetsien ilmaisijalaji eikä tule toimeen hakatuilla alueilla. Metsäkato onkin vakava uhka lajille. Suuren koon ja harvinaisuuden takia sitä uhkaa myös metsästys. Lajia saattaa haitata myös kilpailu ravinnosta ihmisen kanssa. Pikkuharpyija onkin taantuva laji ja luokitellaan silmälläpidettäväksi. Se kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen II.
Tummaneidonvaippa Kukan huulen kupissa on mettä, ja laji onkin hyönteispölytteinen. Pölyttäjinä toimivat erityisesti pikkuampiaiset, joihin lajin kukka on erikoistunut.
Pisamavalmuska Pisamavalmuska ("Tricholoma pessundatum") on pahoinvointia aiheuttava myrkkysienilaji. Lajin tuoksu on miellyttävä, se näyttää syötävältä, jalka on valkoinen, samoin heltat. Sienen lakki on väriltään punaruskea. Laji kasvaa hiekkamailla, mäntykankailla ja kalliomaastossa. Laji muistuttaa jonkin verran suosittua männyntuoksuvalmuskaa eli matsutakea, joka kasvaa samoilla paikoilla. Ruskeita valmuskoja onkin edellistä lukuun ottamatta syytä välttää.
Agrostis rossiae "A. rossiae" on Yellowstonen kansallispuiston kotoperäinen laji. Sitä kasvaa vain Fireholejoen ja Shoshonejärven geysirlaaksoissa. Laji tarvitsee ilmeisesti juuri sopivan kostean ja lämpivän elinympäristön. Maaperän lämpötila lajin kasvupaikoilla on yleensä muutaman sentin syvyydessä noin 40 astetta. "A. rossiae" onkin yleensä kevään ensimmäisiä vihertäviä kasveja, kun se saattaa alkaa kasvaa jo tammikuun alkupuolella.
Silmälasikaimaani Silmälasikaimaaneja on runsaasti ja laji on sopeutuvainen. Kokonaiskanta on ainakin miljoona yksilöä. Sitä ei pienen kokonsa vuoksi vainota samalla tavalla kuin isompia krokotiililajeja ja laji on jopa hyötynyt, kun vesistöt on joskus tyhjennetty kilpailijoista. Kuitenkin silmälasikaimaaneja pyydetään paljon alligaattorin nahan korvikkeeksi ja lemmikeiksi, joista Floridan populaatio onkin saanut alkunsa. Monet Etelä-Amerikan valtiot säätelevät lajin metsästystä. Salametsästystä esiintyy kuitenkin yhä.
Sumatrankäki Sumatrankäkeä tavataan pelkästään Indonesian Sumatran saarelta. Laji on havaittu vain muutamia kertoja ja se oli kadoksissa yli 80 vuotta, kunnes vuonna 1997 laji tunnistettiin yhdestä kuvasta Bukit Barisan Selatanin kansallispuistosta. Kaikki havainnot lajista on tehty Sumatran eteläosista Barisanin vuoristosta ja se onkin todennäköisesti todella harvinainen. Lajin lähisukulainen sundankäki on erittäin huomaamaton, mikä saattaa selittää myös osaksi havaintojen vähyyden.
Sokotranrakkeli Sokotranrakkelia tavataan kotoperäisenä Sokotralla Jemenissä. Laji on saarilla laajalle levinnyt ja paikoin runsaslukuinen ja sen kannankehitys on vakaa. Siksi se on luokiteltu elinvoimaiseksi, vaikka sen levinneisyysalue onkin pieni.
Viirikehrääjät 2000-luvulla tehtyjen fylogeneettisten tutkimusten perusteella suvun lajit ovat siirretty kehrääjien sukuun ("Caprimulgus"), vaikka viirikehrääjillä onkin selkeitä morfologisia eroja muiden kehrääjien kanssa.
Suofrankoliini Gangesin ja Brahmaputran jokialueilla kotoperäistä lintua on arvioitu olevan vielä 10 000–19 999 yksilöä, mutta määrä on vähentymässä ja laji onkin luokiteltu vaarantuneeksi.
Vaikertajakyyhky Vaikertajakyyhky ("Zenaida macroura") on pohjoisamerikkalainen kyyhkylaji.
Eskimohanhi Eskimohanhi ("Anser rossii") on pohjoisamerikkalainen hanhilaji.
Ohionhevoskastanja Ohionhevoskastanja ("Aesculus glabra") on pohjoisamerikkalainen lehtipuu.
Mustapiikkimonni Mustapiikkimonni ("Ameiurus melas") on pohjoisamerikkalainen sisävesikalalaji.
Antilooppijänis Antilooppijänis ("Lepus alleni") on pohjoisamerikkalainen jänislaji.
Valkopyrstöriekko Valkopyrstöriekko ("Lagopus leucura") on pohjoisamerikkalainen kanalintu.
Kultatikka Kultatikka ("Colaptes auratus") on pohjoisamerikkalainen tikkalintu.
Nokisorsa Nokisorsa ("Anas rubripes") on pohjoisamerikkalainen sorsalaji.
Lumihanhi Lumihanhi ("Anser caerulescens") on pohjoisamerikkalainen hanhilaji.
Rengasnokkalokki Rengasnokkalokki ("Larus delawarensis") on pohjoisamerikkalainen lokki.
Ruostehiirihaukka Ruostehiirihaukka ("Buteo lineatus") on pohjoisamerikkalainen päiväpetolintu.
Preeriahaukka Preeriahaukka ("Falco mexicanus") on pohjoisamerikkalainen jalohaukka.
Punalakkipipilo Punalakkipipilo ("Pipilo chlorurus") on pohjoisamerikkalainen varpuslintu.
Teksasinkalkkarokäärme Teksasinkalkkarokäärme ("Crotalus atrox") on pohjoisamerikkalainen kalkkarokäärmelaji.
Keltarintamedestäjä Keltarintamedestäjää tavataan kotoperäisenä Sao Tomella. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Vaikka sen levinneisyysalue onkin pieni, ei sen uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Anthracoidea Suomalainen Ilkka Kukkonen sekä unkarilainen Kálmán Vánky ovat tutkineet ja nimenneet useita "Anthracoidea"-suvun nokisienilajeja. Heidän mukaansa onkin nimetty lajit "Anthracoidea kukkonenii" sekä "Anthracoidea vankyi".
Palolatikka Laji on riippuvainen metsäpaloista ja siirtyy kuloalueilta toisille, mikä vaikeuttaa sen suojelemista. Metsäpaloalueiden väheneminen onkin uhka lajin olemassaololle. Lajin säilymistä voidaan edistää niin sanotuilla luonnonsuojelupoltoilla.
Lapasampi Lapasampi ("Polyodon spathula") on vaarantunut pohjoisamerikkalainen kalalaji.
Alaskanlupiini Alaskanlupiini ("Lupinus nootkatensis") on monivuotinen pohjoisamerikkalainen hernekasvilaji.
Pilkkaniska Pilkkaniska ("Melanitta perspicillata") on iso pohjoisamerikkalainen sorsalintu.
Korpisieppari Korpisieppari ("Empidonax virescens") on pohjoisamerikkalainen pienikokoinen varpuslintu.
Punarintarastas Punarintarastas ("Turdus migratorius") on yleinen pohjoisamerikkalainen varpuslintu.
Punapäätikka Punapäätikka ("Melanerpes erythrocephalus") on pohjoisamerikkalainen harvinaistuva tikka.
Hopeatiira Hopeatiira ("Sterna forsteri") on pohjoisamerikkalainen keskikokoinen tiiralaji.
Mahlatikka Mahlatikka ("Sphyrapicus varius") on pohjoisamerikkalainen tikkalaji, joka juo mahlaa.
Oranssikorusimppu Oranssikorusimppu ("Sebastes pinniger") on pohjoisamerikkalainen korusimppujen heimon kalalaji.
Erakkorastas Erakkorastas ("Catharus guttatus") on pohjoisamerikkalainen rastaisiin kuuluva varpuslintu.
Amerikankaulushaikara Amerikankaulushaikara ("Botaurus lentiginosus") on pohjoisamerikkalainen haikaralaji, joka viihtyy kosteikoilla.
Amerikankoskikara Lajia tavataan läpi Alaskan, Kalliovuorten ja Yhdysvaltain länsirannikon aina Meksikoon ja Panamaan saakka. Lajin elinympäristöä ovat kirkkaat, kylmät ja nopeasti virtaavat vuoristopurot. Vaikka laji viihtyykin parhaiten vuoristoalueilla, toisinaan sitä tavataan myös alankomailla jopa lähellä merenpinnan tasoa. Laji talvehtii myös esiintymisalueensa pohjoisosissa, jos purot pysyvät sulina. Osa linnuista kuitenkin siirtyy vuoristosta matalammalle ja etelämmäs. Talvehtimisaikana amerikankoskikaroille kelpaavat myös hitaammin virtaavat joet. Lintu on erittäin tarkka veden puhtaudesta eikä menesty vähänkään saastuneessa vedessä. Laji onkin vähentynyt tietyiltä alueilta sopivan elinympäristön puutteen vuoksi. Amerikankoskikara on täten erittäin hyvä veden puhtauden indikaattori.
Tulipääkerttuli Tulipääkerttuli ("Seiurus aurocapilla") on pohjoisamerikkalainen kerttuleiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Valkokurkkusirkku Valkokurkkusirkku ("Zonotrichia albicollis") on pohjoisamerikkalainen amerikansirkkujen sukuun kuuluva lintulaji.
Laulusirkku Laulusirkku ("Melospiza melodia") on pohjoisamerikkalainen sirkkulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Pieni merenneito (patsas) Edvard Eriksen veisti patsaan Carlsbergin panimosukuun kuuluneen Carl Jacobsenin toimeksiannosta. Jacobsen oli ihastunut H. C. Andersenin satuun ”Pieni merenneito” perustuvaan balettiin. Vuonna 1909 pääosaa esittänyt ballerina Ellen Price ei suostunut patsaan malliksi, joten veistoksen mallina oli Eriksenin vaimo Eline Eriksen.
Pieni merenneito (patsas) "Pientä merenneitoa" on siirretty vain kerran, kun se vuonna 2010 vieraili Shanghain maailmannäyttelyssä. Patsaan puolivuotisen poissaolon ajan sen tilalla oli videoinstallaatio.
Pieni merenneito (patsas) "Pieni merenneito" on joutunut useasti ilkivallan kohteeksi, ja sen pää on sahattu kahdesti irti. Ensimmäinen vakava ilkityö sattui vuonna 1964, kun joku sahasi merenneidolta pään kaulasta poikki. Päätä ei löydetty, ja patsaalle jouduttiin valamaan uusi pää. Vuonna 1984 merenneidon oikea käsi oli sahattu poikki, mutta kaksi katuvaa nuorta palautti käden parin päivän kuluttua. Vuonna 1998 merenneidon pää oli jälleen sahattu irti, mutta myöhemmin tuntematon henkilö palautti pään läheiselle televisioasemalle, ja se saatiin takaisin paikoilleen. Toukokuussa 2017 merenneito oli puolestaan maalattu punaiseksi vastalauseena Färsaarten valaiden pyynnille.
Pieni merenneito Pieni merenneito () on tanskalaisen satukirjailija H. C. Andersenin kirjoittama satu. Pieni merenneito nojautuu löyhästi Undine-myyttiin. Pieni merenneito kirjoitettiin vuonna 1836 ja julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1837.
Pieni merenneito 3: Arielin tarina Pieni merenneito 3: Arielin tarina () on Walt Disneyn vuonna 2008 valmistunut Pieni merenneito -tarinoihin perustuva elokuva.
Pieni merenneito (patsas) Pieni merenneito on Kööpenhaminan satamassa sijaitseva kuvanveistäjä pientä merenneitoa esittävä Edvard Eriksenin pronssiveistos. Se on sijoitettu rantakiville keskeisen Churchill-puiston merenpuoleiseen reunaan. Patsas paljastettiin elokuussa 1913.
Luettelo televisiosarjan Pieni merenneito jaksoista Tämä on luettelo televisiosarjan Pieni merenneito jaksoista.
Pieni merenneito (patsas) "Pieni merenneito" on nykyisin Kööpenhaminan symboli ja kaupungin tunnetuimpia turistinähtävyyksiä.
Merenneito Merenneidot ovat monien lastenanimaatioiden vakioaiheita. Tunnetuimpia lienevät Disneyn "Pieni merenneito" jatko-osineen sekä merenneitojen seikkailut Barbien kanssa. Merenneitoja esiintyy myös "Peter Panissa".
Pieni merenneito (animaatiosarja) Pieni merenneito ("The Little Mermaid") on Disneyn animaatiosarja, joka perustuu vuoden 1989 samannimiseen elokuvaan. Sarja kertoo merenneito Arielin, hänen ystäviensä ja muidenkin elokuvista tuttujen hahmojen seikkailuista. Sarja kertoo Arielin elämästä ennen elokuvan tapahtumia.
Pieni merenneito (täsmennyssivu) Pieni merenneito voi tarkoittaa seuraavia asioita:Hans Christian Andersenin satuun perustuvat sovitukset:
Pieni merenneito Sadussa pieni merenneito rakastuu prinssiin, mutta tietää yrityksien olevan turhaa. Hänen ainoa toivonsa on myydä äänensä noidalle saadakseen jalat ja voidakseen nousta maalle. Alkuperäisversiossa merenneito uhrautuu lopulta prinssin puolesta, koska ei halua iskeä puukkoa tämän sydämeen ja muuttuu meren vaahdoksi.
Pieni merenneito II: Atlantiksen salaisuus Pieni merenneito II: Atlantiksen salaisuus ("The Little Mermaid II: Return to the Sea") on Disneyn animaatioelokuva vuodelta 2000. Se on jatko-osa vuonna 1989 ensi-iltansa saaneelle "Pieni merenneito" -elokuvalle. Jatko-osan pääosassa on Arielin ja prinssi Erikin tytär Melody, joka haluaa uida meressä vanhempiensa kielloista huolimatta. Hän ei tiedä äitinsä merenneitomenneisyyttä, sillä häntä halutaan suojella meressä asuvalta noidalta.
Pieni merenneito Alkuperäisestä sadusta on myöhemmin tehty lukuisia muunnelmia, joista tunnetuin lienee Disneyn tuottama animaatioelokuva "Pieni merenneito" vuodelta 1989. Alkuperäinen satu on elokuvaa paljon raaempi.
Nancy Cartwright Simpsoneiden aikana hän on tehnyt äänirooleja niin elokuviin, kuin televisiosarjoihin, kuten "Pieni merenneito", "Animaaniset", "Hopon poppoo", "Toonsylvania" ja "All Grown Up". Lisäksi Cartwrightilla on ollut päärooleja Disneyn tuottamissa animaatiosarjoissa "Vaihdokit" ja "Kim Possible", joista jälkimmäisestä sarjasta hänet huomioitiin Daytime Emmy-ehdokkuudella Rufusin ääniroolista.
Merenneito Kööpenhaminassa on Edvard Eriksenin veistos "Pieni merenneito" ("Den lille havfrue"). Helsingissä on Ville Vallgrenin suihkulähde ja veistos, joka tunnetaan yleensä nimellä Havis Amanda, mutta alun perin sen nimi oli Merenneito.
Pieni merenneito (vuoden 1989 elokuva) Pieni merenneito () on Disneyn animaatioelokuva vuodelta 1989. Elokuva perustuu H. C. Andersenin samannimiseen satuun, joka kertoo nuoresta merenneidosta, joka rakastuu ihmisprinssiin ja saa noidan muuttamaan itsensä ihmiseksi.
Merenneito Tanskalaisen satukirjailija H. C. Andersen kirjoitti vuonna 1836 sadun Pieni merenneito ().
Pieni merenneito II: Atlantiksen salaisuus Elokuva on "Pieni merenneito" -animaatioklassikon ensimmäinen jatko-osa. Sitä ei suunnattu teatterilevitykseen vaan se julkaistiin suoraan videolle. Alkuperäinen elokuva sai myös toisen, "" -nimisen jatko-osan vuonna 2008. Sen tapahtumat sijoittuvat kuitenkin ajalle ennen ensimmäisen elokuvan tapahtumia.
Chloë Grace Moretz Vuonna 2015 Moretz valittiin esittämään Pientä merenneitoa "Working Title Filmsin" ja "Universalin" tulevaan "Pieni merenneito" -elokuvaan.
Ariel (nimi) Tavallisesti Ariel on miehen etunimi. Se on kuitenkin yleistynyt englanninkielisissä maissa myös naisennimenä varsinkin sen jälkeen, kun Walt Disneyn elokuvassa "Pieni merenneito" (1989) esiintyi pääosassa merenneito Ariel.
Pieni merenneito (vuoden 1989 elokuva) "Pieni merenneito" on Disneyn 28. piirrosklassikko. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 17. marraskuuta 1989 ja Suomessa 30. marraskuuta 1990. Oscar-gaalassa 1990 se sai kaksi palkintoa: elokuvan musiikki sai parhaan alkuperäismusiikin Oscarin ja elokuvan kappale ”Under the Sea” (suomeksi "Aalloissa siis") palkittiin parhaana lauluna. Lisäksi elokuva sai kaksi Golden Globe -palkintoa samoissa palkintosarjoissa.
Pieni merenneito II: Atlantiksen salaisuus Morganan kostoa peläten Ariel päättää olla kertomatta Melodylle lainkaan, että hän on ollut merenneito ja asunut merenpohjassa Atlantiksessa. Melodyn medaljonki heitetään mereen, ja Arielin ja Erikin linnan ympärille rakennetaan suuri muuri, joka eristää linnan merestä.
Luettelo Disneyn konnista Pieni merenneito
H. C. Andersen Andersenin saduista ja kertomuksista tunnetuimpia ovat "Tulukset", "Todellinen prinsessa", "Peukalo-Liisa", "Pieni merenneito", "Keisarin uudet vaatteet", "Vakaa tinasotamies", "Villijoutsenet", "Sikopaimen", "Satakieli", "Ruma ankanpoikanen", "Lumikuningatar", "Paimentyttö ja nokikolari", "Pieni tulitikkutyttö" sekä "Liejun kuninkaan tytär".
Sherri Stoner Stoner oli myös Arielin vartalomallina Disney-animaatioelokuvassa "Pieni merenneito" sekä Bellen vartalomallina animaatioelokuvassa "Kaunotar ja hirviö".