mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Rauta(III)nitraatti Rauta(III)nitraatin käyttökohteita ovat muun muassa tekstiilien värjäys, metallien kuten Sterling-hopean tai kuparin etsaus. Analyyttisena reagenssina sitä käytetään kloridi-ionipitoisuuden määrittämisessä. Kloridi-ionit vapauttavat tiosyanaatti-ioneita elohopeatiosyanaatista. Rauta(III)nitraatin sisältämät Fe-ionit muodostavat tiosyanaatti-ionin kanssa voimakkaan punaisen kompleksin ja kloridi-ionien pitoisuus voidaan sen avulla määrittää spektrofotometrisesti. Rauta(III)nitraattia käytetään myös katalyyttinä amidien, kuten natriumamidin valmistuksessa. Yhdistettä voidaan käyttää myös orgaanisessa synteesissä. Rauta(III)nitraatilla doupattu montmorilloniittimineraali toimii katalyyttinä hapetettaessa esimerkiksi tioleita disulfideiksi.
Hydraatti Kemiassa hydraatti on aine, johon on sitoutunut vettä (HO) joko dipoli-dipoli-vuorovaikutusten tai ioni-dipolivuorovaikutusten vuoksi. Hydraatin muodostuminen eli hydraatio ymmärretään voimakkaamman kemiallisen sidoksen muodostumiseksi kuin esimerkiksi vedellä kastuminen. Aineita on usein nimetty hydraateiksi ennen kuin on selvitetty, miten vesi on sitoutuneena — monet "hydraatit" eivät sisällä ollenkaan vettä sellaisenaan.
Hydroksidi Svante Arrhenius määritteli emäksen aineeksi, jonka vesiliuoksessa on hydroksidi-ioneja. Sellaisia olivat ennen kaikkea vesiliukoiset metallihydroksidit kuten natriumhydroksidi (NaOH). Brønstedin happo-emästeoriassa emäs määritellään aineeksi, joka voi vastaanottaa protonin. Tämän määritelmän mukaan ei enää metallihydroksideja sellaisenaan pidetä emäksinä, mutta niissä oleva OH-ioni on voimakas emäs. Vesiliuokset, joissa hydroksidi-ioneja on enemmän kuin puhtaassa vedessä, ovat emäksisiä.
Ioni Esimerkiksi kaasufaasissa hopea-atomi ionisoituu luovuttamalla elektronin: Ag → Ag + e. Tähän reaktioon tarvittavaa energiaa kutsutaan ionisoitumisenergiaksi. Alkuaineen toinen ionisaatioenergia on energia, joka vaaditaan seuraavan elektronin irrottamiseksi muodostuneesta positiivisesti varautuneesta ionista. Vastaavasti voidaan määritellä myös kolmas ja neljäs ionisaatioenergia. Koska elektronin irrottua ydin vetää jäljelle jääneitä elektroneja voimakkaammin puoleensa, ovat seuraavien elektronien poistamiseen tarvittavat energiat aina suurempia.
Rikkihapoke Ioni HSO on "vetysulfiitti-ioni", ja SO on "sulfiitti-ioni". Rikkihapokkeen suolat, joissa sulfiitti-ioni esiintyy, ovat "sulfiitteja".
Ytterbium Vaaleanvihreät Yb-ionit eivät ole pysyviä vesiliuoksissa vaan pelkistävät vedestä vetykaasua. Yb-ionit ovat stabiilimpia kuin vastaavat samariumin Sm-ionit mutta vähemmän pysyviä kuin europiumin Eu-ionit.
Rautapitoisuus (limnologia) Rautapitoisuuden mittaamiseen on useita menetelmiä. Varsin helppo tapa on käyttää fotometrista mittaustapaa, jolla saadaan 5–1500 µg/l pitoisuudet melko luotettavasti mitattua. Rautapitoinen vesi saatetaan reagoitavaan muotoon hapettamalla se peroksodisulfaatilla happamassa tilassa. Fe-ionit pelkistetään hydroksyyliammoniumkloridilla Fe-ioneiksi, joka muodostaa happamassa olosuhteissa 2,4,6-tripyridiini-s-triatsiinin (TPTZ, triatsiinit) kanssa violetin kompleksiyhdisteen Fe(TPTZ). Määrätyllä aallonpituudella tämä kompleksiyhdiste absorboi valoa. Mittaamalla kuinka suuri absorbtio on, voidaan raudan pitoisuus määrittää.
Ditioniitti Ditioniitti-ioni on voimakas pelkistin ja teollisuudessa käytetään tähän tarkoitukseen paljon natriumditioniittia. Ditioniitti-ioni pelkistää muun muassa veteen liuenneen hapen ja eräät raskasmetalli-ionit, kuten Cu, Ag ja Pb pelkistyvät metalleiksi. Ditioniitti-ioni myös disproportioituu happamissa liuoksissa helposti sulfiitti- ja tiosulfaatti-ioneiksi.
Superoksidi Superoksidi-ioni ja metallisuperoksidit ovat väriltään keltaisia tai oransseja. Ioni tekee yhdisteistä myös paramagneettisia. Ioni on myös vahva hapetin.
Mooli Aineen yhden hiukkasen (molekyyli, atomi, ioni, jne.) massa ilmoitetaan atomimassayksikköinä (yksikön tunnus u), joka on saatu jakamalla C-atomin massa luvulla 12 ja Avogadron vakiolla. Yksi C-atomi painaa siten 12 u eli sen atomimassa on 12 u. Raudan (tunnus Fe) atomimassa on 55,845 u, joten mooli rautaa painaa
Atomimassan ja moolimassan skalaarit vastaavat siten toisiaan 
Käyttämällä alkuaineiden atomimassataulukoita voidaan laskea yhdisteiden molekyylimassojen likiarvoja. Niiden sekä punnittujen massojen avulla voidaan määrittää yhdistenäytteiden ainemääriä.
Hapetus-pelkistystitraus Jodometrisessä titrauksessa analyytti kykenee hapettamaan jodidi-ionit vapaaksi jodiksi. Jodi ja jodidi-ionit muodostavat trijodidi-ionin I. Trijodidi-ioni muodostaa sinisen yhdisteen tärkkelyksen kanssa.
Massaspektrometria Lentoajan (eng. "time-of-flight, TOF") analysaattorit perustuvat ionien nopeuksien eroihin. Yksinkertaisimmissa lineaarisissa TOF-analysaattoreissa (LTOF) ionisaattorilta saapuvat ionit keskitetään sähköistettyjen reiällisten levyjen avulla ohueksi virraksi ja kaikille ioneille annetaan sähkökentän avulla sama liike-energia. Sitten ionit saapuvat tilaan, jossa niihin ei vaikuteta sähkökentän avulla. Tällöin ionit alkavat erottua toisistaan massojensa perusteella. Vaikka kaikilla ioneilla on sama energia, liikkuvat suuren massan ionit pienimassaisia hitaammin. Ionit liikkuvat tunnetun pituisen matkan suoraan ja saapuvat sitten havaitsimelle. Ionien lentoaikojen ja niille annetun energian perusteella voidaan laskea niiden "m/z"-arvot havaitsimelta tulleista signaaleista.
Peroksinitriitti Peroksinitriitti-ioni on suhteellisen pysyvä emäksisissä liuoksissa, esimerkiksi pH:ssa 12 useita kuukausia. Se muuntuu hitaasti nitraatti-ioniksi tai hajoaa nitriitti-ioniksi ja happikaasuksi. Peroksinitriitti-ioni on vahva hapetin ja kykenee hapettamaan esimerkiksi jodidi-ionin hypojodihapokkeeksi. Se pystyy hapettamaan myös esimerkiksi vetyperoksidin hapeksi. Pelkistyessään peroksinitriittianionista muodostuu nitriittianioni. Tietyissä tapauksessa ioni voi toimia myös pelkistimenä. Esimerkiksi permanganaatti-ioni hapettaa sen pelkistyen manganaatti-ioniksi.
Sulfaatti Sulfaatti-ioni on moniatominen anioni, jonka empiirinen kaava on SO ja moolimassa 96,07 g/mol. Ioni koostuu yhdestä rikkiatomista, jota ympäröi neljä tetraedrin muotoon asettunutta happiatomia. Sulfaatti-ioni on vetysulfaatti-ionin HSO konjugaattiemäs.
Rauta Kemiallisissa yhdisteissä raudan hapetusluku on useimmiten +II tai +III. Se muodostaa kahden- ja kolmenarvoisia positiivisia ioneja Fe ja Fe. Fe-ioni tunnetaan myös nimellä "ferro"-ioni, ja sen sisältäviä yhdisteitä sanotaan ferroyhdisteiksi, esimerkiksi ferrosulfaatti eli rauta(II)sulfaatti (FeSO). Vastaavasti ioni Fe tunnetaan nimellä "ferri"-ioni, ja se esiintyy esimerkiksi ferrikloridissa (FeCl). Nykyisen IUPAC:in standardin mukaan ioneista tulisi kuitenkin käyttää nimityksiä rauta(III) ja rauta(II).
Peroksinitriitti Peroksinitriitti-ioni on nitraatti-ionin isomeeri. Peroksinitriitti on peroksityppihapokkeen protonoitumisessa muodostuva ioni. Peroksityppihappo luovuttaa protoninsa noin pH:ssa 6,8. Ioni on vahva hapetin mutta suhteellisen pysyvä emäksisissä liuoksissa sekä eräät yhdisteet kiinteänäkin. Väriltään peroksinitriitti-ioneja sisältävät liuokset ovat keltaisia. Siitä muodostuu happokäsittelyllä peroksityppihapoketta, joka on pysymätön ja hajoaa muodostaen hydroksyyliradikaaleja. Peroksinitriittianionista on kaksi isomeerista muotoa, cis- ja trans-peroksinitriitti-ionit, joista cis-isomeeri on liuoksessa vallitseva. Typpiatomin ja peroksiryhmän hapen välillä on kaksoissidoksen luonnetta.
Natriumhypofosfiitti Natriumhypofosfiittia käytetään myös päällystettäessä esineitä nikkelillä elektrodittomasti. Menetelmän etuna ovat matalat kustannukset ja prosessin kontrolloimisen helppous. Menetelmässä hypofosfiitti-ioni pelkistää nikkeli-ionit metalliseksi nikkeliksi, jolloin hypofosfiitti-ionit hapettuvat fosfiitti-ioneiksi.
Hapetus-pelkistystitraus Permanganaattititrauksessa hapettimena on permanganaatti-ioni, useimmiten kaliumpermanganaatin muodossa. Permanganaatti-ioni on väriltään voimakkaan violetti. Ioni pelkistyy happamissa olosuhteissa Mn-ioniksi, joka on väritön tai heikosti punertava. Kun permanganaattiliuoksen väri jää tutkittavaan liuokseen on titrauksen ekvivalenttikohta siinä.
Arseenihappo Arseenihappo on kolmiarvoinen eli triproottinen happo. Happamuudeltaan yhdiste luokitellaan keskivahvaksi. ja happamuus on hyvin lähellä fosforihappoa. Vesiliuoksissa arseenihappo protolysoituu kolmessa vaiheessa,joissa ensimmäisessä muodostuu divetyarsenaatti-ioni, toisessa vetyarsenaatti-ioni ja kolmannessa arsenaatti-ioni. Reaktioyhtälöt ja happovakiot reaktioille ovat:
Syanidi Syanidit ovat vetysyanidin eli syaanivetyhapon (HCN) suoloja, joissa on syanidi-ioni CN. Syaani-ioni (C≡N) koostuu kolmoissidoksella yhteen liittyneistä hiili- ja typpiatomeista. CN-ioni on voimakas emäs, jonka vapauttamiseen suoloista myrkyllisenä vetysyanidina riittää heikkokin happo, kuten hiilihappo.
Rikkihappo Rikkihappo on kaksiarvoinen happo, koska sen molekyylissä on kaksi vetyatomia, jotka voivat irrota protolyysireaktiossa. Protolyysireaktio tapahtuu kahdessa osassa. Rikkihapolla on siksi kahdentyyppisiä suoloja. Rikkihapon suolat ovat nimeltään sulfaatteja tai vetysulfaatteja (SO on sulfaatti-ioni, HSO, vetysulfaatti-ioni). Konsentraatioltaan yksimolaarisessa vesiliuoksessa rikkihappo luovuttaa toisen protoneistaan eli protolysoituu käytännöllisesti katsottuna täydellisesti vetysulfaatti-ioneiksi seuraavan reaktioyhtälön mukaisesti:
Vetysulfaatti-ioni on huomattavasti heikompi happo kuin rikkihappo, eivätkä kaikki vetysulfaatti-ionit siis luovuta protonia:
Vain noin 1,3 % vetysulfaatti-ioneista on protolysoitunut sulfaatti-ioneiksi yksimolaarisessa rikkihappoliuoksessa.
Sulfidi Sulfidi-ioni on hyvin vahva emäs, joka ei esiinny edes vahvasti emäksisissä vesiliuoksissa. Vedessä esiintyy vain vetysulfidi-ioni SH, esim. natriumsulfidin liuetessa veteen:
Sulfidin konjugaattihappo on vetysulfidi-ioni, ja sen konjugaattihappo on rikkivety. Tämän vuoksi veden tai ilmankosteuden kanssa kosketuksiin joutuvat sulfidisuolat haisevat rikkivedylle.
Boori Boori muodostaa useita rakenteiltaan ja kaavoiltaan monimuotoisia yhdisteitä hapen kanssa. Tunnetuimpia ovat booritrioksidi (BO), boorihappo (HBO) ja erilaiset boraatit ja polyboraatit. Booritirioksidi on luonteeltaan happoanhydridi ja muodostaa veden kanssa boorihappoa. Booritriokisdin lisäksi tunnetaan myös useita muita boorin oksideja, kuten suboksidit BO, BO, BO, BO ja BO. Boraattianioneja ovat muun muassa ortoboraatti-ioni (BO), tetraboraatti-ioni (BO) ja dekaboraatti-ioni. Boraatti- ja polyboraatti-ionit voivat olla rakenteeltaan ketjumaisia, rengasrakenteisia tai monimutkaisia verkkomaisia rakenteita. Boraattien rakenteessa on usein mukana myös hydroksidi-ioneja ja vaihtelevia määriä kidevettä.
Ioni-dipolisidos Ioni-dipolisidos on kemiallinen sidos. Ioniyhdisteen liuetessa veteen muodostuu sekä positiivisia että negatiivisia ioneja. Kuhunkin ioniin kiinnittyy useita vesimolekyylejä sähköisin voimin. Vesi on poolinen molekyyli eli sen happiatomi on varautunut osittain negatiivisesti ja sen vetyatomit ovat varautuneet osittain positiivisesti, jolloin vesimolekyylin happiatomi vuorovaikuttaa positiivisen ionin kanssa ja vetyatomit negatiivisen. Syntynyttä sidosta kutsutaan ioni-dipolisidokseksi. Kidevedellisissä yhdisteissä, kuten kuparisulfaatissa, kideveden vesimolekyylien ja ionihilan ionien välillä on ioni-dipoli-vuorovaikutuksia. Kohtalaisen vahvoista vuorovaikutuksista johtuen kideveden poistaminen voi vaatia paljonkin yli 100 °C lämpötiloja.
Kromaatti Vesiliuoksessa kromaatti-ionit sekä dikromaatti-ionit ovat tasapainossa.
Pseudohalogeeni Tyypillisiä pseudohalogenideja ovat muun muassa syanidi-, syanaatti-, isosyanaatti-, tiosyanaatti-, selenosyanaatti- (SeCN), tellurosyanaatti- (TeCN), atsidi-ionit. Hieman harvinaisempia ovat disyanamidi- (C(CN)), disyanofosfidi- (P(CN)) ja trisyanometanidi-ionit (C(CN)) sekä eräät siirtymämetallien kompleksit kuten tetrakarbonyylikoboltaatti- ([Co(CO)]) ja pentakarbonyylimanganaatti-ionit ([Mn(CO)]).
Ionisidos Ionisidos muodostuu elektropositiivisen metallin ja elektronegatiivisen epämetallin tai moniatomisen ionin välille. Moniatominen ioni on muodostunut kovalenttisin sidoksin toisiinsa liittyneistä atomeista. Elektronegatiivisempi osapuoli vetää sidoselektroneja niin voimakkaasti puoleensa, että ne käytännössä siirtyvät sille kokonaan. Tällöin elektropositiivinen ioni (kationi) saa positiivisen varauksen ja elektronegatiivinen ioni (anioni) puolestaan negatiivisen varauksen.
Suola Suola on kemiassa nykyisin käytetyn määritelmän mukaan yhdiste, joka kiinteässä olomuodossa koostuu ionisidosten koossa pitämistä kiteistä. Suolassa kationina on usein jokin metalli-ioni, anionina taas epämetalli-ioni tai jokin moniatominen kompleksi-ioni. Tavallisia kationeja ovat muun muassa Tavallisia anioneja ovat muun muassaSuoloja syntyy esimerkiksi happojen ja emästen neutraloitumisreaktioissa:
Happo Niiden anionien ja niiden muodostamien suolojen nimissä, jotka saadaan poistamalla haposta vetyionit, vastaa pääte "-iitti" sitä happoa, jonka nimessä on sana hapoke, ja "-aatti" sitä happoa, jonka nimessä on sana happo. Niinpä esimerkiksi sulfiitti-ioni on SO ja sulfaatti-ioni SO. Etuliitteitä hypo- ja per- käytetään myös anionien ja suolojen nimissä, esimerkiksi perkloraatti-ioni on ClO.
Bromidi Bromidi on bromin (Br) ioni. Sen sähkövaraus on -1. Bromidia on normaalisti merivedessä noin 65 milligrammaa litrassa. 
Bromideiksi kutsutaan myös ioniyhdisteitä, joissa bromidi-ioni on anionina, esimerkiksi kaliumbromidia (KBr), sekä bromia sisältäviä kovalenttisiakin yhdisteitä kuten metyylibromidia (CHBr). Ioni­sidokselliset bromidit ovat bromi­vety­hapon (HBr) suoloja, ja niissä on kationina yleensä jokin metalli-ioni.
Ioni Ionit muodostavat ionisidoksellisia yhdisteitä. Ionit vetävät puoleensa lähellä olevia vastakkaismerkkisiä ioneja, jolloin syntyy säännöllinen rakenne, ionihila. Ionihilassa jokaisella ionilla on tarkoin määrätty paikkansa. Esimerkiksi yhdessä suolakiteessä voi olla miljardi kertaa enemmän ioneja kuin maapallolla on ihmisiä. Ionisidos on vahva sidos ja ionihilan rakenne on hyvin kestävä.
Suola Suolan korkea sulamispiste johtuu ionien välisistä voimakkaista sähköisistä vetovoimista. Vastakkaismerkkiset ionit vetävät toisiaan puoleensa ja pitävät siten yhdisteen hilarakenteen koossa. Suolan sulaessa ionit irtautuvat kidehilasta ja pääsevät liikkeelle. Sulaneina suolat johtavat vapaasti liikkuvien ionien vuoksi sähköä, mutta kiinteässä olomuodossa ne eivät johda, koska silloin ionit pysyvät paikoillaan kidehilassa.
Sähkövaraus Ioni on atomi tai atomiryhmä, joka on luovuttanut elektroneja, jolloin se on positiivisesti varautunut kationi taikka vastaanottanut lisää elektroneja, jolloin se on negatiivisesti varautunut anioni. Yksiatomiset ionit ovat muodostuneet vain yhdestä atomista, moniatomiset eli kompleksi-ionit sen sijaan useammasta atomista, kuitenkin siten, että ionissa on yhteensä eri määrä elektroneja kuin sinä olevien atomien ytimissä on protoneja.
Kofaktori Kofaktori-ioni taas on tavallisesti metalli-ioni, kuten Mn, Mg tai Zn.
Trijodidi Trijodidi-ioni muodostaa stabiileja suoloja lähinnä suurikokoisten kationien kanssa esimerkiksi rubidiumin, cesiumin, ammoniumionin ja tetraetyyliammoniumionin kanssa. Trijodidianionissa jodiatomien väliset sidospituudet ovat 293 pm, mikä on hieman pidempi kuin sidospituus jodimolekyylissä. Muodoltaan ioni on vastakationista riippuen joko lineaarinen tai lähes lineaarinen ja sidoskulmat ovat 177–180 °. Pienempien kationien kanssa trijodidi-ioni muistuttaa jodidi-ionin ja jodimolekyylin löyhää kompleksia.
Enolaasi Enolaasi toimii parhaiten, kun lämpötila on eliöstä riippuen 25–90 °C ja pH 5–8,1. Ihmisellä sopivin pH on 6,8. Entsyymin aktivoitumiselle magnesiumionit ovat välttämättömiä. Suurina pitoisuuksina ne ovat kuitenkin entsyymin inhibiittoreita. Myös muutamat muut metalli-ionit, kuten sinkin ja kaliumin ionit voivat aktivoida enolaasin. Enolaasia inhibitoivat muun muassa fluoridi- ja fosfaatti-ionit.
Molybdeenidisulfidi Molybdeenisulfidin alkeiskoppi on heksagonaalinen. Ionit järjestäytyvät kerroksittain muodostaen rakenteen, joka muistuttaa grafiittia. Molybdeenidisulfidin rakenteessa molybdeeni-ionit muodostavat kerroksia sulfidi-ionikerrosten välisiin tiloihin ja sulfidikerrokset ovat toisiinsa nähden lomittain. Jokainen molybdeeni-ioni on sitoutunut kuuteen sulfidi-ioniin ja on trigonaalisen prisman kärki. Sulfidi-ionikerrosten välillä vaikuttavat heikot Van der Waals -voimat.
Litium-rautafosfaattiakku MIT esitteli uuden päällystyksen, jonka ansiosta ionit pääsevät liikkumaan helpommin akun sisällä. Tämä ns. “beltway battery” hyödyntää ohitusjärjestelmää, joka mahdollistaa litiumionien menevän ja poistuvan elektrodeista sellaisella nopeudella, että akku latautuu täysin alle minuutissa. Tiedemiehet keksivät, että päällystämällä LiFePO-partikkelit litiumpyrofosfaatilla, ionit ohittavat kanavat ja liikkuvat nopeammin kuin muissa akuissa. Akut lataavat ja purkavat energiaa siten, että ionit liikkuvat anodien ja katodien välillä. Lataus- ja purkausnopeudet riippuvat siitä, kuinka nopeasti ionit liikkuvat. Tällä teknologialla akkujen kokoa ja massaa voitaisiin pienentää. MIT:n tutkijaryhmä on tehnyt pienen prototyyppikennon, joka latautuu täyteen 10-20 sekunnissa. Standardilla tavalla valmistetut kennot latautuvat kuudessa minuutissa.
Nitridi Nitridi-ioni N on typpiatomi jolla on kolmen elektronin ylimäärä, ja on siten negatiivisesti varautunut ioni eli anioni.
Barbadoksenakerola Barbadoksenakerola eli barbadoskirsikka ("Malpighia emarginata") on akerolien sukuun "Malpighiaceae"-heimossa kuuluva puuvartinen kasvilaji. Se on kotoisin eteläisestä Meksikosta, Väli- ja Etelä-Amerikasta, mutta sitä kasvatetaan sekä koristekasvina että hedelmäpuuna nykyään myös muualla maailman subtrooppisilla alueilla. Sen hedelmä sisältää runsaasti vitamiineja.
Barbadoksenakerola Hedelmä on syötävä ja sitä käytetään laajalti lajin alkuperäisalueella ja viljellään muualla sen suuren C-vitamiinipitoisuuden vuoksi. 100 g hedelmää sisältää 1 677,6 mg C-vitamiinia.
Kiivi (hedelmä) Kiivi sisältää runsaasti C-vitamiinia, yhdestä kiivi-hedelmästä saa riittävän päiväannoksen C-vitamiinia . Kiivi on myös hyvä K-vitamiinin ja kohtalaisen hyvä E-vitamiinin lähde. Kivennäisaineista kiivissä on merkittävinä pitoisuuksina kaliumia ja kuparia. Runsaan ravintokuitupitoisuuden takia kiivillä saattaa olla laksatiivisia vaikutuksia. Kiivi sisältää myös runsaasti allergeeneja. Jotkut koivuallergikot voivat koivun lisäksi saada oireita muun muassa kiiveistä.
Barbadoksenakerola Hedelmä on kirkkaanpunainen luumarja. Se on halkaisijaltaan 1–3 senttimetriä ja painaa 3–5 grammaa. Luumarjat kasvavat pareittain tai kolmen ryhmissä, ja jokainen marja sisältää kolme kolmiomaista siementä. Marjat ovat mehukkaita ja sisältävät runsaasti C-vitamiinia ja muita ravintoaineita. Marjat jakautuvat kolmeen osioon ja ovat tavallisesti happamia tai hapahkoja, minkä vuoksi myös niiden maku on hapan. Viljellyn kasvin marjojen maku voi kuitenkin olla myös makea. Barbadoksenakerolan kemiallinen koostumus vaihtelee lajikkeen ja ympäristöolosuhteiden mukaan, mutta tavallisimmin koostumus on seuraavanlainen: proteiineja (2,1–8 g), lipidejä (2,3–8 g), hiilihydraatteja (35,7–78 g), kalsiumia (117 mg), fosforia (171 mg), rautaa (2,4 mg), pyridoksiinia (87 mg), riboflaviinia (0,7 mg), tiamiinia (0,2 mg), vettä (906–920 g) ja ravintokuitua (30 g)
Mango (hedelmä) Mango sisältää runsaasti kuitua. Siinä on myös A- ja C-vitamiinia. Sadassa grammassa mangoa on C-vitamiinia 29 milligrammaa ja 53 kilokaloria.
Mango Mangon hedelmiä käytetään ravintona, ja lukuisia lajin viljelylajikkeita kasvatetaan hedelmäpuina kaikkialla tropiikissa. Hedelmät voidaan kypsänä syödä sellaisenaan tai valmistaa monin tavoin. Myös raakoja hedelmiä käytetään vihanneksena ja säilykkeiden tai chutneyn raaka-aineena. Mango sisältää runsaasti kuitua. Siinä on myös A- ja C-vitamiinia. Sadassa grammassa mangoa on C-vitamiinia 29 milligrammaa ja 53 kilokaloria.
Papaija Papaija on yksi tropiikin eniten viljeltyjä ravintokasveja. Suurin osa sadosta käytetään paikallisesti. Papaijan hedelmän hedelmämalto sisältää runsaasti A- ja C-vitamiineja. Hedelmät nautitaan yleensä sellaisenaan tai hedelmäsalaateissa. Hedelmistä tehdään myös mehua ja nektaria, jotka ovat tuoreita hedelmiä suositumpia vientituotteita. Papajan maku on hieman melonimainen ja aprikoosimainen.
Ananas Hedelmä on jopa kolmen–neljän kilogramman painoinen, kellertävän tai sinertävän ruskea ja sisältää runsaasti A-, B- ja C-vitamiineja. Se sisältää myös runsaasti mangaania. Hedelmän päältä kasvaa pieniä vihreitä lehtiä (niin kutsuttu "ananaksen kruunu"). Nykyisin ananas on tärkeä hedelmäkasvi, jonka sadosta suurin osa tölkitetään. Suurin ananaksen tuottajamaa on Filippiinit. Muita suuria ananaksentuottajia ovat muun muassa Thaimaa, Costa Rica, Indonesia, Kiina, Brasilia ja Intia. Kaakkois-Aasiassa sitä viljellään myös kuitukasvina ("ananashamppu").
Karvaskurkku Karvaskurkun hedelmä poimitaan raakana ja kypsennetään. Sen maku on kitkerä, mutta se sisältää paljon kaliumia, A- ja C-vitamiinia. Siinä on myös runsaasti fosforia. Karvaskurkkua on käytetty paljon myös rohdoksena kansanlääkinnässä. Länsimaissa on tutkittu sen käyttämistä diabeteksen hoidossa.
Parsakaali Tuore parsakaali sisältää rautaa, A-vitamiinia, C-vitamiinia, folaattia, kaliumia, kalsiumia, fosforia, ravintokuitua ja K-vitamiinia. Moniin muihin tuoreisiin kasviksiin nähden tuore parsakaali sisältää myös runsaasti proteiineja, alfalinoleenihappoa, B2-vitamiinia ja steroleita. Yksi parsakaalin kukinto sisältää puolitoistakertaisesti päivän C-vitamiiniannoksen.
Kananmuna Kananmuna sisältää runsaasti vitamiineja ja proteiineja. Valkuaisosa sisältää korkealaatuisia proteiineja. Keltuaisessa on proteiinin lisäksi vitamiineja ja kivennäisaineita, erityisesti B-vitamiinia, joka on tarpeen elimistön rasvojen ja sokerien aineenvaihdunnassa.
Barbadoksenakerola Barbadoksenakerola on isäntäkasvi "Chiomara asychis" -perhosen, "Ephyriades brunneus" -perhosen, ja "Timochares ruptifasciatus" -perhosen toukille. "Anthonomus macromalus" -kärsäkkään toukat syövät hedelmiä, kun taas aikuiset kärsäkkäät syövät kasvin nuoria lehtiä.
Amblapuu Amblapuuta kasvatetaan hedelmäpuuna. Sen happamia hedelmiä voidaan syödä sellaisenaan, mutta niistä valmistetaan myös säilykkeitä. Hedelmät sisältävät runsaasti C-vitamiinia. Puun lehtiä, juuria ja siemeniä käytetään perinnelääkintään.
Guava Guava sisältää runsaasti C-vitamiinia, jopa 228 mg sataa grammaa kohden. Täten yksi keskikokoinen guava, joka painaa n. 55 g, sisältää 126 mg C-vitamiinia, joka on 209 % suositellusta 60 mg:n päivän saantisuosituksesta.
Marula Marulapuu on tärkeä ruokapuu, jonka hedelmissä on runsaasti C-vitamiinia, ja siemenissä proteiinia ja terveellisiä öljyjä.
Mehu Hedelmämehuissa on tyypillisesti runsaasti sokeria, jonka liikakulutus aiheuttaa esimerkiksi lihavuutta, kakkostyypin diabetesta ja hammasvaurioita. Toisin kuin kokonaisissa hedelmissä, hedelmämehussa ei ole kuitua, joka hidastaa fruktoosin imeytymistä ja aiheuttaa kylläisen olon. Yhdistyneen kuningaskunnan virallisissa ravintosuosituksissa suositellaan rajoittamaan hedelmämehun kulutusta 150 millilitraan päivässä korkean sokeripitoisuuden vuoksi. Esimerkiksi appelsiinimehussa on kuitenkin runsaasti C-vitamiinia, foolihappoa ja kaliumia: brittilapset saavat noin 20 prosenttia C-vitamiinistaan appelsiinimehusta.
Vitamiini Vitamiinit opittiin tuntemaan vasta 1900-luvun alkupuolella. Niiden puutostaudit on tunnettu satoja, jopa tuhansia vuosia, ja joitakin ruoka-aineita, joiden nykyisin tiedetään sisältävän runsaasti vitamiineja, on jo vanhastaan pidetty terveellisinä. Muinaiset egyptiläiset tiesivät, että hämäräsokeus, jonka nykyisin tiedetään tavallisimmin johtuvan A-vitamiinin puutteesta, voitiin parantaa syömällä maksaa. Kun renessanssiaikana alettiin tehdä suuria löytöretkiä ja muita entistä pidempiä meri­matkoja, niihin osallis­tuneet eivät pitkään aikaan saaneet syödäkseen tuoreita hedelmiä tai vihanneksia, mistä aiheutui vitamiinien puutos­tauteja.
Klorella Klorellaa käytetään ruoka-aineena. Kuivatussa klorellassa on noin 60 prosenttia proteiinia, ja se sisältää runsaasti B6-vitamiinia, magnesiumia, A-vitamiinia, tiamiinia, riboflaviineja, niasiinia, rautaa, fosforia ja sinkkiä..
Palsternakka Palsternakassa on enemmän mineraaleja ja useampia vitamiineja kuin sen lähisukulaisessa porkkanassa; kuitenkin A-vitamiinin esiastetta β-karoteenia on porkkanassa moninkertaisesti enemmän. Palsternakassa on erityisen paljon kaliumia, jopa 600 mg verran sataa grammaa kohden. Se sisältää myös runsaasti ravintokuitua. 100 grammaa palsternakkaa sisältää 230 kJ (55 kcal) energiaa.
Täysjyvä Täysjyvällä tarkoitetaan ravinnossa viljan jyvää, joka sisältää kaikki rakenteelliset pääosaset. Täysjyvävilja sisältää tämän vuoksi runsaasti kuitua, vitamiineja sekä hivenaineita ja onkin yksi tärkeimmistä kuidun, B- ja E-vitamiinien, raudan, magnesiumin ja seleenin lähteistä ravinnossa. Verrattuna vain endospermia (siemenvalkuaista) sisältäviin jauhoihin täysjyväviljassa on n. 80 % enemmän kuitua.
Appelsiini (hedelmä) Appelsiini sisältää 100 grammaa kohti huomattavasti enemmän C-vitamiinia kuin esim. porkkana.
Veriappelsiini Veriappelsiini sisältää runsaasti C-vitamiinia.
Pitaija Kaloreita 100 grammassa hedelmälihaa on 50 kcal tai 210 kJ. Lisäksi hedelmässä on B-, C- ja E-vitamiinia sekä myös runsaasti rautaa, kalsiumia ja fosforia. Vesipitoisuus on 90 %.
Sinappikaali Maultaan sinappikaali on voimakas, joskus jopa pistävän sinappimainen. Se sisältää runsaasti C-vitamiinia ja rautaa.
Goji-marja Marja sisältää runsaasti antioksidantteja, muun muassa karotenoideja ja flavonoideja. Se sisältää myös polysakkarideja (23 %), 21 hivenainetta, vitamiineja (varsinkin B-ryhmän) ja 18 aminohappoa. Marjan painosta 10–14 % on proteiinia.
Sauropus androgynus Katukin lehdet sisältävät jopa 49 % proteiineja. Kuitua niissa on 14–19 %. Niissä on myös A- B- ja C- vitamiineja sekä K-vitamiinia, jota on vain harvoissa kasvikunnan tuotteissa. Katuk sisältää kalsiumia 2,8 %, lisäksi kaliumia, fosforia, magnesiumia ja rautaa. Lehdet ovat tummanvihreitä eli ne sisältävät runsaasti lehtivihreää.
Avokado Avokado sisältää enemmän rasvaa kuin useimmat muut hedelmät. Suurin osa rasvasta on kertatyydyttymätöntä. Kokonainen keskikokoinen avokado sisältää noin neljänneksen päivittäisestä tyydyttyneen rasvan saantisuosituksesta. Avokadoissa on 60 prosenttia enemmän kaliumia kuin banaaneissa. Niissä on myös paljon B- E- ja K-vitamiinia. Avokadon painosta noin kaksi kolmasosaa on vettä.
Spelttivehnä Speltti sisältää runsaasti B-vitamiineja sekä erilaisia kivennäis- ja hivenaineita ja kuitua. Speltissä on 13–18 prosenttia hyvälaatuista proteiinia.
Rypsiöljy Rypsiöljy sisältää runsaasti kerta- ja monityydyttymättömiä rasvoja, mutta vähän tyydyttynyttä rasvaa. Siinä on ravitsemuksellisesti optimaalisessa suhteessa omega-6- ja omega-3 -rasvahappoja. Lisäksi rypsiöljy sisältää E-vitamiinia, K-vitamiinia ja kasvisteroleja. 
Rypsiöljyn rasvahappokoostumuksessa on kasvuympäristön, lajin (rypsi vai rapsi) ja lajikkeiden välistä luonnollista vaihtelua, mikä on huomioitu vaihteluvälinä CODEX-standardissa. Suomessa viljellyssä rypsissä ("B. rapa") on enemmän monityydyttymättömiä rasvahappoja, erityisesti alfa-linoleenihappoa, kuin rapsissa ("B. napus"). Lisäksi pohjoiset kasvuolosuhteet lisäävät tyydyttymättömien rasvahappojen pitoisuuksia.
Ruusunmarja Ruusunmarjassa on runsaasti C-vitamiinia, jopa 1 700–2 000 mg 100 grammassa kuivattua tuotetta. Lisäksi se sisältää A- ja E-vitamiineja sekä antioksidantteja. Ruusunmarjaa on myös käytetty ehkäisemään virtsatien tulehdusta ja hoitokeinona päänsärkyyn ja pahoinvointiin. Ruusunmarjaöljyä käytetään usein ulkoisesti parantamaan ihoa. Ruusunmarjaa käytetään myös nivelvaivojen hoitoon.
B6-vitamiini Valtion ravitsemusneuvottelukunnan suositusten mukaan B-vitamiinia tulisi saada 0,13 mg/vrk ravinnosta energiana saatua megajoulea kohti eli aikuisilla naisilla 1,2–1,3 mg/vrk (raskaana olevat tai imettävät naiset 1,5–1,6 mg/vrk) ja miehillä 1,6 mg/vrk. Lapsilla suositus vaihtelee iän mukaan. Suurimmaksi hyväksyttäväksi päiväsaanniksi on määritelty aikuiselle 25 mg/vrk (raja koskee vain täydennettyjä elintarvikkeita ja ravintoainevalmisteita). Suomalaiset saavat B-vitamiinia keskimäärin: naiset 1,7 mg/vrk ja miehet 2,1 mg/vrk eli suosituksiin verrattuna riittävän runsaasti. Parilla prosentilla suomalaisista B-vitamiinin saanti on suurempaa kuin suurin hyväksyttävä päiväsaanti, kun saanti ravintoainevalmisteista otetaan huomioon. Suomalaiset saavat pääosan B-vitamiinin lihasta, hedelmistä ja marjoista sekä viljasta.
Lehmänpapu Lemänpavulla on useita terveydelle edullisia vaikutuksia. Se sisältää runsaasti eräitä vitamiineja, erityisesti B9-vitamiinia, sekä rautaa. Se ehkäisee syöpää ja anemiaa, ylläpitää tervettä aineenvaihduntaa, vahvistaa luustoa, edistää henkistä hyvinvointia, auttaa lihaksia pysymään kunnossa, auttaa suolistoa pysymään terveenä, torjuu sydän- ja verisuonitauteja, tukee immuunijärjestelmää, suojaa vilustumiselta, torjuu masennusta ja diabetesta.
Vegemite Vegemite sisältää runsaasti B-vitamiineja, glutamiinia ja lähes 8 % suolaa. Maku on suolainen, maltainen ja hiukan hapan. Ulkomuoto muistuttaa maapähkinävoita.
Ruusut Kukkimisen jälkeen kukkapohjus kehittyy marjamaiseksi epähedelmäksi, "kiulukaksi", jota sanotaan myös ruusunmarjaksi ja jonka sisällä kehittyvät pähkylät.. Ruusunmarja sisältää runsaasti C-vitamiinia.
Beetakaroteeni Beetakaroteeni on antioksidantti, joka on A-vitamiinin esiaste. Esimerkiksi porkkana sisältää runsaasti luonnollista beetakaroteenia. Synteettistä beetakaroteenia ja karotenoideja käytetään elintarvikkeiden lisäaineena E-koodilla E 160a.
Hirvi Hirvenliha on vähärasvaista ja sisältää suhteessa runsaasti valkuais- ja kivennäisaineita ja joitakin vitamiineja. Siitä voi valmistaa erilaisia ruokalajeja. Hirven maksan syömistä ei suositella, sillä hirvet saavat ravinnostaan raskasmetalleja, jotka kertyvät maksaan.
Punajuurikas Punajuurikas oli vuoden vihannes vuonna 2008 (Puutarhaliitto ja Kotimaiset Kasvikset ry). Se sisältää runsaasti hyödyllisiä kivennäisiä ja vitamiineja. Juurimukulan lisäksi myös kasvin lehdet ja nuoret versot ovat salaatteihin käyttökelpoisia.
Vihannesportulakka Aasiassa villiä rikkaportulakkaa käytetään rohtona, koska se sisältää erittäin runsaasti C-vitamiinia. Kasvia on käytetty tämän vuoksi muun muassa keripukin hoitoon. Se myös lisää virtsaneritystä. Viljelyn vihannesportulakan C-vitamiinipitoisuus on rikkaportulakkaa pienempi.
Mustikka Mustikan marjoissa on hyvin vähän hedelmähappoja. Sen sijaan niissä on runsaasti A- ja B-vitamiinia, mangaania, kuituja sekä flavonoideja. Mustikka sisältää myös fenoliyhdisteitä, kuten ellagitanniineja, kversetiinia ja klorogeenihappoa. Mustikat ovat myös hyviä C-vitamiinin, magnesiumin ja kalsiumin lähteitä.. Mustikan marjoista valmistettavia perinteisiä ruokia Suomessa ovat muun muassa mustikkapiirakka sekä mustikkakeitto, ja perinteisesti mustikoista on valmistettu myös hilloa. Mustikoista valmistettavia Suomen maakuntien perinneruokia ovat muun muassa mustikkapöperö Hämeessä, mustikkakukko Savossa ja mustikkamöllö Karjalassa.
Salaatti Salaatti on pääasiassa kasviksista tai juureksista, usein varsinkin salaatista koostuva, yleensä kylmä ruokalaji. Usein salaattiin lisätään myös hedelmiä. Salaatin tulisi kuulua aina osaksi ateriaa, sillä kasviksista saadaan runsaasti vitamiineja, kivennäisaineita ja ravintokuitua mutta, ainakin kevyeksi valmistettuna, suhteellisen vähän energiaa. Asiasta on olemassa monia ravintosuosituksia, ruokaympyröitä, -kolmioita ja lautasmalleja.
Limetti Limettimehu sisältää runsaasti C-vitamiinia, minkä vuoksi sitä on käytetty keripukin torjunnassa. Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat otti käyttöön päivittäisen limettimehuannoksen keripukin torjuntaan laivoillaan 1700-luvulla. Brittimerimiehet saivat tästä lempinimen "limey", joka yleistyi tarkoittamaan brittejä yleisesti.
Keräkaali Keräkaalilla on kookkaat lehdet, ja osa, joka syödään, on yhteen kiertyneiden nuorten lehtien muodostama kasvin keskiosa eli päätesilmu. Kaali sisältää runsaasti C-vitamiinia ja kalsiumia. Suomalaiset syövät vuodessa keskimäärin noin kolme kiloa valkokaalia henkeä kohti.
Mansikat Mansikassa on C-vitamiinia enemmän kuin appelsiinissa. 100 grammassa mansikoita on C-vitamiinia 60 milligrammaa, eli kahdessa desissä mansikoita on päivän C-vitamiiniannos. C-vitamiini säilyy pakastettunakin melko hyvin. Kahdessa desissä mansikoita on yhtä paljon kuitua kuin palassa ruisleipää. Mansikan kuitupitoisuus on 2,4 prosenttia tuorepainosta. Mansikka sisältää runsaasti fenoliyhdisteitä, jotka vahvistavat elimistön suojamekanismeja, toimivat antioksidantteina ja estävät haitallisten mikrobien kasvua. Sadassa grammassa eli noin kahdessa desilitrassa mansikoita on 43 kilokaloria.
Maustekirveli Maustekirveli eli kirveli ("Anthriscus cerefolium") on yksivuotinen ruoho, jota käytetään ruoan maustamisessa. Sarjakukkaiskasvien heimoon kuuluva monipuolinen yrtti on kotoisin Aasian länsiosista tai Etelä-Venäjältä. Maustekirveli sisältää runsaasti A- ja C-vitamiinia, minkä vuoksi sitä suositellaan käytettäväksi tuoreena.
Tomatillo Hedelmä on mehevä, täyteläinen, hyvin ohutkuorinen ja sisältää runsaasti hyvin pieniä siemeniä. Koko hedelmä sopii murskattuna kastikkeisiin ja paloiteltuna pataruokiin ja muhennoksiin. Sen käyttö on yleistä meksikolaisessa ja thaimaalaisessa keittiössä. Tuoreet tomatillot säilyvät jääkaapissa pari viikkoa, ja niiden säilyvyyttä voidaan pidentää säilömällä ne suljettuihin muovipusseihin.
Kuusenkerkkä Kuusenkerkkiä on perinteisesti käytetty lisäämään virtsaneritystä, hoitamaan kihtiä, reumaa, keripukkia, sappivaivoja ja vatsavaivoja, kuten liikahappoisuutta. Kuusenkerkkä sisältää antibakteerisia eteerisiä öljyjä, joiden väitetään vähentävän kehon tulehdustilaa ja edistävän liman, hien ja sapen eritystä. Kuusenkerkässä on runsaasti C-vitamiinia ja antioksidantteja.
Spirulina Spirulinassa on runsaasti B-vitamiineja, beetakaroteenia, E-vitamiinia ja gammalinoleenihappoa, joka on välttämätön rasvahappo. Siinä on myös runsaasti mineraaleja kuten mangaania, sinkkiä, kuparia, rautaa ja seleeniä.
Rakkohauru Rakkohauru sisältää runsaasti vitamiineja ja kivennäisaineita ja sitä on syöty etenkin pula-aikoina. Rakkohauru on myrkytön, mutta se sisältää aineenvaihduntaa kiihdyttäviä ainesosia jonka vuoksi sitä on käytetty rohtona. Aineenvaihduntaa kiihdyttävät ainesosat ovat vesiliukoisia ja yleensä ravinnoksi tarkoitettu levä valmistetaan keittämällä tai höyryttämällä. Levä voidaan myös kuivata ja käyttää jauhettuna leivonnassa. Ravinnoksi yleensä kerätään kuluvan vuoden kasvustoa. Vanhemmat rakkohaurut sisältävät enemmän parkkiaineita eivätkä ne sula elimistössä kovin hyvin.
Katkeratatar Sisältää muun muassa kohdun supistuksiin vaikuttavaa polygopiperiiniglukosidia, runsaasti K-vitamiinia, useita flavonoideja, jotka vähentävät hiussuonten haurautta. Kasvista valmistetuilla uutteilla on lääkitty etenkin naisten elinten verenvuotoja. Jalostetun kasvin lehtiä käytetään Japanissa vihanneksena. Villaa on myös värjätty keltaiseksi tällä kasvilla..
Pinaattikiinankaali Sata grammaa pinaattikiinankaalia sisältää 2,18 grammaa hiilihydraatteja, 0,2 grammaa rasvaa ja 1,5 grammaa proteiinia. Pinaattikiinankaali on hyvä A-, C- ja K-vitamiinien lähde; 100 grammaa sisältää 149 prosenttia aikuisen ihmisen keskimääräisestä suositellusta päiväsaannista A-vitamiinia, 75 prosenttia suositellusta päiväsaannista C-vitamiinia ja 38 prosenttia suositellusta päiväsaannista K-vitamiinia.
Fruktoosi Hedelmät ovat terveellisiä, vaikka osa niiden sokerista on fruktoosia, yleensä alle puolet. Hedelmien kuidut hidastavat sokerien imeytymistä, ja hedelmissä on vitamiineja, flavonoideja ja kivennäisaineita.
Ternimaito Ternimaito sisältää runsaasti vitamiineja, hivenaineita, vasta-aineita ja kasvutekijöitä. Näiden aineiden rakenne kuitenkin tuhoutuu ternimaidosta kuumennuksen tai pastöroinnin yhteydessä, joten niillä ei ole siinä tapauksessa vaikutusta tai tehoa; näistä vain proteiini säilyy. Sen sijaan pakastekuivaus säilyttää ternimaidon vaikuttavat ominaisuudet. Ternimaidon voi myös pakastaa sellaisenaan ja nauttia myöhemmin.
Soijapapu Kiinalaiset kutsuivat soijapapua kultaiseksi helmeksi ravintoarvojensa vuoksi. Ravintosisällöltään se on poikkeuksellisen monipuolinen: enemmän proteiineja kuin missään muussa pavussa, linolihappoja, kuituja, kaliumia, kalsiumia, fosforia, rautaa, sinkkiä ja runsaasti B-, K- ja E-vitamiineja. Soijaproteiini sisältää kaikkia ihmiselle välttämättömiä aminohappoja, mikä tekee siitä kokonaisen proteiinin lähteen.
Porkkana Porkkana ("Daucus carota") on juureksena viljelty sarjakukkaiskasvi. Sen paksuuntunut pääjuuri on väriltään tavallisesti oranssi, ja siinä on puunkuorta muistuttava ohut kuori. Juuri sisältää runsaasti A-vitamiinin esiastetta beta-karoteenia, joka antaa sille oranssin värin. Porkkana on perunan jälkeen Suomen suosituin juures; sitä syödään jopa yhdeksän kiloa henkeä kohden vuodessa.
Kaki Kakissa on hiilihydraattia noin 20 g / 100 g ja C-vitamiinia 11 mg / 100 g. Siinä on muihin hedelmiin verrattuna suhteellisen paljon A-vitamiinia.
C-vitamiini Ihmiselle sekä joillekin harvoille eläimille askorbiinihappo on vitamiini; monet eläinlajit (esim. koirat) pystyvät itse syntetisoimaan C-vitamiinia. C-vitamiinin tarve ja puutostaudit ovat olleet tunnettuja jo kauan ennen itse vitamiinin tunnistamista. Löytöretkien aikaan 1700-luvulla alettiin tuntea tuoreiden vihannesten ja hedelmien hyödyt keripukin ehkäisyssä.
Barbadoksenakerola Barbadoksenakerola on pienilehtisyytensä ja -hedelmäisyytensä sekä hienon haarautumisensa vuoksi suosittu bonsaikasvi. Sitä kasvatetaan myös koristeeksi ja pensasaitana.
Parsa Parsa on yksi ravinnepitoisimmista kasviksista. Se on kasvikunnan paras foolihapon lähde. Parsa on hyvin vähäkalorista - yhdessä versossa on alle 17 kJ ja sadassa grammassa vain n. 65 kJ energiaa. Parsassa ei ole rasvaa eikä kolesterolia ja vain vähän natriumia. Parsassa on runsaasti kaliumia ja ravintokuitua. Lisäksi se sisältää rutiinia eli P-vitamiinia, joka vahvistaa verisuonten seinämiä.
Hedelmä (ruoka) Hedelmissä on sokeria, mutta tällaisen sokerin käytön välttely on ihmiselle täysin tarpeetonta. Sen sijaan hedelmissä on ihmiselle välttämättömiä ravintoaineita, kuten monenlaisia kuituja, vitamiineja, kivennäisaineita ja antioksidantteja. On esimerkiksi tutkittu, mitä veriarvoille tapahtuu, kun tutkittavat koehenkilöt syövät jopa 20 hedelmää päivässä. Mitään terveyshaittoja ei ilmennyt. Kahdesta kolmeen hedelmää päivässä on kuitenkin riittävä määrä ihmiselle riittävän ravinnonsaannin turvaamiseksi.
Äidinmaito Äidinmaito sisältää myös kaikkia lapsen tarvitsemia vitamiineja. D-vitamiinia ei yleensä ole äidinmaidossa riittävästi, mutta tämä voi johtua äidin vähäisestä D-vitamiinin saannista.
K-vitamiinit K-vitamiinia on runsaasti edam- ja gouda-juustoissa. 
Se voi Rotterdamin tutkimuksen mukaan vähentää sepelvaltimotaudin riskiä.
K2-vitamiinit Ruuasta saatavat MK-8 ja MK-9 -vitamiinit ovat maitohappo- ja propionihappobakteerikäymisen tulosta. Niinpä monet hapatetut elintarvikkeet ja varsinkin maitotuotteet sisältävätkin runsaasti K2-vitamiinia. Suomalaisessa ruokavaliossa parhaiksi lähteiksi on todettu Edam-juusto ja normaalirasvainen viili.
Mesakonihappo Mesakonihappoa esiintyy runsaasti erityisesti sokerijuurikkaassa. Se on välituote bakteereissa B-vitamiinin ja B-vitamiinia sisältävien koentsyymien biosynteesissä.
K2-vitamiinit Elinikätilastoa johtavassa Japanissa syödään runsaasti K2-vitamiinipitoisuudeltaan ainutlaatuista nattoa. Niinpä MK-7 vitamiinin saanti ravinnosta saattaa siellä olla 70–100 mikrogrammaa (µg) vuorokaudessa.
Parhaita K2-vitamiinin lähteitä: 
Mittaustulokset ovat vain suuntaa antavia.
Ruusukvittenit Ruusukvittenipensaat tuottavat ulkomuodoltaan omenaa muistuttavia happamia hedelmiä, jotka sisältävät paljon orgaanisia happoja, kuten C-vitamiinia. Ruusukvitteneiden hedelmät sopivat hyytelöiden ja hillojen valmistamiseen hyvin, sillä niissä on voimakas aromi ja ne sisältävät pektiiniä. Hedelmistä voidaan tehdä myös esimerkiksi marmeladia ja mehua. Hedelmät kypsyvät myöhään syksyllä. Ruusukvitteniä voidaan käyttää myös koristekasvina ja kasvattaa bonsaina.
K2-vitamiinit Vain harvoista elintarvikkeista löytyy runsaasti K2-vitamiinia. Sen takia on alettu valmistaa menakinonia sisältäviä ravintolisiä(B5). Markkinoilta löytyy sekä MK-4 että MK-7 -muodossa olevaa K2-vitamiinia. Menakinoni-7 on niistä pitkävaikutteisempi ja sen imeytyminen tableteista on noin 78 % luokkaa.
Kalanmaksaöljy Kalanmaksaöljy on kalan (yleensä jonkin turskakalan) maksasta valmistettavaa öljyä. Siinä on paljon D-vitamiinia sekä pienempiä määriä A-vitamiinia ja E-vitamiinia. Kalanmaksaöljy sisältää paljon myös omega-3-rasvahappoja.
Barbadoksenakerola Barbadoksenakerola on ainavihanta pensas tai pieni puu, jonka oksat kasvavat lyhyestä rungosta. Se on yleensä 2–3 metriä korkea mutta voi joskus kasvaa 6 metrin pituiseksi.
Persilja Kuivattu persilja saattaa sisältää jopa 45 prosenttia valkuaista, ja loppu on pääasiassa hiilihydraatteja. Persilja sisältää myös huomattavia pitoisuuksia karoteenia, C-vitamiinia ja folaattia. Siinä on myös pieniä pitoisuuksia muita aineita, kuten A-vitamiinia sekä rautaa ja muita hivenaineita.
Karambola Hedelmä syödään kuorineen, myös siemenet voi syödä. Maku on kirpeän hapokas, mikä johtuu hedelmässä olevasta oksaalihaposta, mutta maku on kuitenkin vaatimaton ja muistuttaa sitrushedelmiä. Karambolassa on paljon C-vitamiinia.
Marli "Marli Juissi" on mehujuoma, jota valmistetaan 19 eri makuna. Juissin perusmaut ovat seka, sitruuna-lime, päärynä, mustikka-vadelma, mansikka, hedelmä, ananas-appelsiini, mandariini, mansikka-lime ja kiivi-lime. Ei lisättyä sokeria -maut ovat: mansikka, päärynä, vadelma, appelsiini-mango ja seka. Ei lisättyä sokeria -tuotteiden makeus syntyy luontaisesta sokerista (täysmehusta) sekä asesulfaami-K:sta ja sukraloosista. 
Marli Juissi Red Energy on sarjan energiajuoma, joka sisältää guarana-uutetta, kofeiinia ja B-vitamiineja. Marli Juissi Red Energy ei sisällä tauriinia.
K-vitamiinit Listasta voi päätellä esimerkiksi, että 100 g:sta lehtisalaattia saa saman määrän K-vitamiinia kuin 210 g purjoa, 280 g jäävuorisalaattia, 570 g kukkakaalia tai porkkanaa, 950 g lehtiselleriä, 2 kg mansikoita, 3,8 kg punajuurta, 5,7 kg lanttua tai 11,5 kg perunoita. Monipuolinen kasvisten ja hedelmien syönti tukee riittävää kuidun ja eri vitamiinien ja hivenaineiden saantia.
Fruitarismi Fruitariaaninen ruokavalio on äärimmäisen haastava. Ellei sitä koosteta oikein ja huolellisesti, on seurauksena hyvin helposti aliravitsemus. Puhtaista hedelmistä ei voi saada B-vitamiinia. Puutteellisesti koostettu fruitaristinen tai muu kasvisruokavalio saattaa altistaa myös kalsiumin ja D-vitamiinin puutteelle.
Bulgur Bulgur sisältää enemmän mineraaleja ja vitamiineja, kuten B-vitamiineja, K-vitamiinia, fostoria, rautaa, mangaania ja proteiinia, kuin vaihtoehtoiset elintarvikkeet riisi, pasta tai kuskus. Rikkaan ravintoarvopitoisuutensa ansiosta bulgur on suositeltava vaihtoehto terveellistä tai kasvisruokavaliota noudattaville.
Hapankaali Hapankaali on kaalista maitohappokäymisen avulla valmistettava elintarvike, jota voi syödä sellaisenaan tai käyttää ruoanvalmistuksessa. Hapankaali sisältää vain vähän energiaa mutta paljon C-vitamiinia, entsyymejä, koliinia ja asetyylikoliinia. Maitohappokäymisen ja runsaskuituisuutensa vuoksi se on vatsaystävällistä. Joidenkin lähteiden mukaan hapankaali sisältää myös B-vitamiinia, mutta tämä tieto on nykyään kiistanalainen.
Pettu Pettuleipää eli pettua eli petäjäistä on Suomessa syöty hätäravintona, kun ruoasta on ollut puutetta, erityisesti suurten kuolonvuosien aikana 1690-luvulla, suurten nälkävuosien aikana 1860-luvulla ja viimeksi vuoden 1918 sisällissodan aikana. Nykyään petun arvostus on kohonnut, sillä pettu sisältää paljon ravintokuitua ja muita terveydelle edullisia aineita, kuten flavonoideja sekä runsaasti rautaa, mangaania ja sinkkiä. Kilo pettujauhoja tyydyttää ihmisen päivittäisen B1- ja B2- sekä C-vitamiinin tarpeen.
Juolukka Maultaan juolukka on mieto eikä ole mustikan veroinen siinä suhteessa. Satoisana lajina sitä kannattaa kuitenkin kerätä ja valmistaa tuoremehua survomalla marjat ja lisäämällä vettä ja sokeria. Tuore juoma ei säily kauan. Mehumaijalla saa erinomaista mehua lisäämällä juolukan sekaan esimerkiksi mustikkaa, puolukkaa tai muita marjoja. Kaiken kaikkiaan juolukka on Suomen metsämarjoista ehkä vähiten taloudellisesti käytetty. Juolukan marja sisältää runsaasti C-vitamiinia, jopa moninkertaisesti mustikkaan verrattuna.
C-vitamiini Camu Camu -hedelmä (Myrciaria dubia) on ylivoimaisesti C-vitamiinipitoisin ravintoaine, seuraavana tulevat ruusunmarja, paprika, nokkonen, tyrnimarja, mustaherukka sekä parsa- ja lehtikaali. Suomalaisten tärkeimpiä C-vitamiinin lähteitä ovat hedelmät, marjat ja kasvikset sekä peruna.
K2-vitamiinit Kasvikunnasta saatavaan fyllokinoniin pohjautuva entsyymiperäinen menakinonin valmistus täydentää kehonsisäistä bakteerituotantoa, joka vanhemmalla iällä supistuu merkittävästi. Ravintona nautittu K2-vitamiini imeytyy suolistossa lähes täydellisesti, kun taas kasviperäisestä K1-vitamiinista saatu hyöty on vain 10 % luokkaa. Niinpä K-vitamiinin todellisesta kokonaissaannista K1- ja K2-vitamiineilla lienee yhtä merkittävä osuus. K-vitamiinin laskennallinen kokonaissaanti, joka sisältää siis sekä K1- että K2-vitamiinit, oli Suomessa vuonna 2007 keskimäärin 91 µg/vrk. Tuo määrä on riittävä veren hyytymisen varmistamiseen, mutta K2-vitamiineilla on todettu olevan muitakin tehtäviä. Niinpä aikuisväestöllä, joka ei käytä K2-ravintolisiä, on löydetty 20–30 % aktivoitumatta jäänyttä osteokalsiinia ja MGP:tä. Se viittaa vahvasti K2-vitamiinin saannin riittämättömyyteen. Tosin myös K1-vitamiini aktivoi osteokalsiinia, joten tutkimustulos voi merkitä myös tuon vitamiinin puutetta.
Bataatti Bataatin mukulat sisältävät runsaasti sekä tärkkelystä että sokeria ja ovat selvästi energiapitoisempia kuin perunat. Niissä on myös paljon ravintokuitua, C-vitamiinia, A-vitamiinin esiastetta beetakaroteenia sekä B-vitamiinia. Mukulat, lehdet ja versot ovat kaikki syötäviä, ja niitä käytetään myös eläinten rehuna. Mukuloista voi tehdä jauhoa ja alkoholia. Useimmiten niitä kuitenkin syödään soseena tai sosekeittona, paistettuina kuutioina tai keitettyinä.
Sitrushedelmä Sitrushedelmät ovat sitruspuiden ja niiden risteymien hedelmiä. Niissä on tyypillisesti päällimmäisenä ohut aromaattinen kuori ja sen alla valkoinen huokoinen aluskuori, ja sisäosa jakautuu lohkoihin, joita peittää sitkeä kalvo. Siemenet sijaitsevat näissä lohkoissa. Monet sitrushedelmät ovat hyvin happamia. Niissä on paljon hivenaineita ja vitamiineja, erityisesti C-vitamiinin määrä on kaikissa sitrushedelmissä korkea.
Barbadoksenakerola Barbadoksenakerolaa voidaan kasvattaa siemenestä, leikkaamalla ja muilla tavoilla. Laji suosii kuivaa hiekkamaata ja suoraa auringonvaloa. Se on erittäin herkkä kylmälle, eikä siedä alle -1 ⁰C:n lämpötiloja. Pinnallisten juuriensa vuoksi se ei myöskään kestä hyvin tuulta.
Puolukka Puolukka on hapan marja. Sen kokonaishappopitoisuus on noin 2,5 %, mistä noin 0,05–0,2 % on bentsoehappoa ja loput pääasiassa omena- tai sitruunahappoa. Marjojen sokeripitoisuus on noin 8–9 %. Puolukka sisältää myös arbutiinia, vakkiniinia sekä vähän vitamiineja, C-vitamiinia siinä on noin 5–10 milligrammaa sataa grammaa kohti ja A-vitamiinia 100 kansainvälistä yksikköä.
Keripukki Vitamiinien säilyminen osoittautui Lindin suurimmaksi ongelmaksi. Hän laati teokseensa reseptejä, jotka eivät käytännössä osoittautuneet toimiviksi. Hän esimerkiksi neuvoi, että appelsiineista tulisi tehdä keittämällä tiivistettä, joka "säilyisi useiden vuosien ajan". 1900-luvulla tehdyissä kokeissa havaittiin, että puolet reseptin mukaan valmistetun tiivisteen C-vitamiineista tuhoutuu, ja säilötyn tiivisteen vitamiinipitoisuus laskee neljässä viikossa 13 prosenttiin alkuperäisestä. Lind uskoi myös, että vitamiinirikkaasta kuusenkerkästä käyttämällä tehty olut parantaisi keripukin, mutta käytännössä käyminen tuhoaa suurimman osan kuusenkerkän vitamiineista, kun jäljelle jääneet vitamiinit haihtuvat säilöttynä melko nopeasti kokonaan. Niinpä esimerkiksi tutkimusmatkailija James Cook totesi nopeasti, että Lindin ehdottamat reseptit eivät pärjää tuoreille hedelmille.
Popsi, popsi porkkanaa Laulu on opettavainen tarina vihannesten, hedelmien ja marjojen terveellisyydestä. Ensiksi laulussa kehotetaan popsimaan porkkanaa, koska se vahvistaa hampaita. Seuraavaksi haukataan hedelmää ja sitten maistetaan mansikkaa. Viimeisessä säkeistössä maistetaan kaikkia edellä mainittuja, minkä seurauksena ”vitamiinit sulle jää”.