mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Elinryöstöt Falun Gongin harjoittajilta Kiinassa Kiinan hallitus on myös pyrkinyt estämään ulkomailla käytävää julkista keskustelua asiasta ja rankaissut Kiinan kansalaisia, jotka ovat puhuneet elinryöstöistä. Toukokuussa 2006 Euroopan parlamentin varapuhemies Edward McMillan-Scott matkusti Kiinaan selvittämään ihmisoikeusloukkauksia. Hänen matkaoppaansa Cao Dong sanoi tietävänsä elinryöstöistä ja nähneensä Falun Gongia harjoittaneen ystävänsä ruumiin ruumishuoneella. Hänen mukaansa ruumiissa oli "reikiä niissä paikoissa, joista ruumiinosia oli poistettu". Cao Dong tuomittiin viideksi vuodeksi vankilaan keskustelustaan Euroopan unionin edustajan kanssa.
Falun Gong Koska Kiinassa tapahtuneiden kidutuskuolemien todellista määrää on vaikea saada vahvistettua, arviot vainossa kuolleiden Falun Gongin harjoittajien lukumäärästä vaihtelevat suuresti. Vuonna 2009 "The New York Times" arvioi, että ”ainakin 2000” oli kuollut kidutuksen ja kaltoinkohtelun seurauksena ollessaan vangittuna. Falun Gongin lähteet ovat raportoineet noin 3400 kuolemasta. "Foundation for Defense of Democracies" -järjestön Ethan Gutmannin mukaan vainon kuolonuhrien todennäköinen lukumäärä on pakolaisten todistusten perusteella noin 70 000, johon sisältyvät sisäelinryöstöissä henkensä menettäneet.
Falun Gong Falun Gongin opeissa tähdennetään, että sen tulee olla ”epämuodollista”, mikä tarkoittaa, ettei sillä ole materiaalista tai muodollista organisaatiota. Harjoittajat eivät saa veloittaa Falun Gongin opettamisesta, ja heidän tulee olla keräämättä rahaa ja ottamatta vastaan lahjoituksia. Harjoittajat eivät voi antaa parannushoitoja, eivätkä he saa luennoida tai tulkita Falun Gongin oppeja muille. Falun Gongissa ei ole viranhaltijoita, harjoittamiselle omistettuja fyysisiä paikkoja, seurakuntia tai muodollista jäsenyyttä. Koska mitään jäsenyyttä, rekisteröitymistä tai maksuja ei ole, Falun Gongin harjoittajaksi voi ryhtyä kuka tahansa omalla päätöksellään. Harjoittajat ovat vapaita osallistumaan ja seuraamaan Falun Gongin opetuksia niin suuressa tai pienessä määrin kuin he itse haluavat. Falun Gongiin ei liity vihkimysrituaaleja, eikä sillä ole varsinaisten opetusten lisäksi mitään hallintoa tai määräyksiä koskevia ohjeita tai asiakirjoja. Falun Gongin harjoittajien ei myöskään odoteta antavan toisille harjoittajille tai muille ihmisille ohjeita siitä, mihin heidän tulee uskoa tai kuinka heidän täytyy toimia omassa elämässään.
Elinryöstöt Falun Gongin harjoittajilta Kiinassa Kilgour ja Matas kiinnittävät huomiota vielä erääseen tekijään, joka tekee Falun Gongin harjoittajista haavoittuvia. Perheenjäseniään suojellakseen monet vangitut harjoittajat ovat kieltäytyneet antamasta nimeään tai muita henkilötietojaan poliisiviranomaisille. "Vaikka tämä kieltäytyminen henkilötietojen antamisesta on tapahtunut turvallisuuden nimissä, sillä on saattanut olla päinvastainen vaikutus. Uhriksi on helpompi valita henkilö, jonka sijaintia perheenjäsenet eivät tiedä, kuin sellainen, jonka sijainnin perheenjäsenet tietävät", raportissa todetaan. Kilgour ja Matas kirjoittavat, että he eivät ole toistaiseksi kuulleet yhdestäkään henkilötietojensa antamisesta kieltäytyneestä Falun Gongin harjoittajasta, joka olisi turvallisesti vapautunut vankeudesta – siitä huolimatta, että henkilötietojen antamisesta kieltäytyminen on ollut hyvin yleistä. Samaan tapaan Ethan Gutmann kirjoittaa, että haastatellessaan yli sataa entistä vankia hän tapasi vain yhden Falun Gongin harjoittajan, joka oli vankeusaikanaan pysynyt nimettömänä, ja "hänen elimensä olivat vielä kuluneempia kuin omani".
Taktisuus Taktisuus on polymeerin ominaisuus, joka määrittyy polymeerin stereoisomeerien jakauman perusteella. Polymeerit voidaan jakaa isotaktisiin, syndiotaktisiin ja ataktisiin polymeereihin.
Polymeeri Jos kaikki yhdisteen monomeerit ovat samanlaisia, polymeeri on isotaktinen, mutta jos polymeeri koostuu stereorakenteeltaan vuorottelevista monomeereista, se on syndiotaktinen. Jos stereorakenteeltaan
erilaisilla monomeereilla ei ole järjestystä, polymeeri on ataktinen.
Polymeerikemia Polymeerikemia ei ole synonyymi muovikemialle. Yksi nykyaikaisen
polymeeritieteen keskeisiä kysymyksiä on polymeerien kontrolloitu synteesi, jossa pystytään hallitsemaan polymeerien kokoa, muotoa ja avaruusrakennetta. Tutkitaan tapoja valmistaa funktionaalisia polymeereja sekä pyritään selvittämään polymeerien
kemiallisen rakenteen ja fysikaalisten ominaisuuksien välistä riippuvuutta. Polymeerit ovat monimutkainen ja mielenkiintoinen tutkimusaihe, koska niiden ominaisuudet riippuvat paitsi niiden kemiallisesta koostumuksesta myös niiden koosta ja muodosta.
Polymeerikemia Polymeerit ovat suurimolekyylisiä yhdisteitä, joiden moolimassat vaihtelevat
kymmenistä tuhansista kymmeniin miljooniin. Elävät organismit rakentuvat
polymeereista kuten erilaisista proteiineista ja polysakkarideista, ja elämää
ylläpitääkseen ne hyödyntävät lukuisia polymeereja, kuten entsyymejä tai DNA:ta.
Suomessa oleellisen tärkeä polymeeri on selluloosa, jättiläismäinen yhdiste, joka yhdessä polymeerisen ligniinin kanssa muodostaa puiden tukirakenteen. Paperi valmistetaan eristämällä selluloosa puumateriaalista.
Synteettisten polymeerien teollinen valmistus lisääntyy jatkuvasti. Erilaiset
pinnoitteet, liimat ja muovit ovat tunnetusti polymeerimateriaaleja. Polymeereja käytetään esimerkiksi lääkevalmisteissa, kosmetiikassa, elintarvikkeissa, elektroniikkateollisuudessa, paperin valmistuksessa ja veden puhdistuksessa. Monet
ihmisruumiin varaosat valmistetaan synteettisistä polymeereista. Polttokennoissa voi olla polymeerielektrolyytti ja litiumpolymeeri-akkuissa käytetään polymeerielektrodia.
Elävien organismien tuottamat biopolymeerit:
Polymeeri Polymeeri on molekyyli, jossa useat (vähintään 50 kpl) pienet molekyylit eli monomeerit ovat liittyneet toisiinsa kemiallisin sidoksin katalyyttien vaikutuksesta prosessissa, jota kutsutaan "polymerisaatioksi". Mikäli polymeeri sisältää vain yhdenlaisia monomeereja, sitä kutsutaan homopolymeeriksi ja useampia erilaisia monomeereja sisältäviä polymeereja kutsutaan kopolymeereiksi.
Savu Polymeerit ovat monien savussa esiintyvien aineiden merkittävä lähde. Aromaattiset sivuryhmät, joita on esimerkiksi polystyreenissä, kehittävät runsaasti savua. Jos aromaattinen ryhmä on polymeerin rungossa, savua syntyy vähemmän, mikä johtuu aineen hiiltymisestä. Alifaattisista polymeereistä syntyy yleensä vähiten savua, ellei läsnä ole muita aineita. Fosforia ja halogeeneja sisältävät palonestoaineet vähentävät savun muodostumista. Samanlainen vaikutus on myös polymeerin ketjujen sitoutumisella toisiinsa.
Polymeeri Muovi on yhden tai useamman polymeerin seos, johon on lisätty tämän ominaisuuksia parantavia aineita. Kumi on polymeerien seos, jossa polymeeriketjujen lisäksi on ketjujen välisiä sidoksia. Myös kumin ominaisuuksia parannetaan lisäaineilla.
Kokoerottelukromatografia Kokoerottelukromatografia on kromatografinen menetelmä, jossa liuoksessa olevat molekyylit erotellaan kokonsa ja muotonsa, muttei molekyylipainonsa, mukaan. Sitä käytetään yleensä kookkaiden molekyylien, makromolekyylien tai makromolekyylikompleksien, kuten proteiinien ja teollisten polymeerien, erotteluun. Kun vesiliuosta käytetään kuljettamaan näyte kromatografiapylvään läpi, kokoerottelutekniikkaa kutsutaan geelifiltraatioksi eli geelisuodatukseksi. Orgaanista ajoliuosta käytettäessä kokoerottelutekniikkaa kutsutaan geelipermeaatiokromatografiaksi. Kokoerottelukromatografia on laajasti käytetty polymeerien karakterisointimenetelmä, koska sillä saadaan polymeerien molekyylipainot hyvin selvitettyä.
Geelisuodatuksen pääsovellus on proteiinien ja muiden vesiliukoisten polymeerien fraktiointi, kun taas geelipermeaatiokromatografiaa käytetään orgaanisiin liuottimiin liukenevien polymeerien molekyylipainojakauman analysointiin. Kumpaakaan tekniikkaa ei tulisi sekoittaa geelielektroforeesiin, jossa sähkökenttää käytetään liikuttamaan molekyylejä geelin läpi riippuen niiden sähkövarauksesta.
Polymeeri Suurin osa polymeereistä on orgaanisia rakentuen hiiliketjun ympärille, mutta myös kemiallisesti epäorgaanisiksi katsottuja polymeerejä käytetään. Tunnetuin on pii-happiketjusta muodostuva silikoni, eli poly(alkyylisiloksaani), (RSiO), jossa R on hiilivetyryhmä.
1,5-heksadieeni 1,5-heksadieeniä käytetään polymeerien valmistuksessa. 1,5-heksadieenistä muodostuu yksinään polymeeri, jonka rakenne koostuu 1-metyleeni-3-syklopentyyliyksiköistä. Nämä polymeerit ovat kiteisiä, niillä on korkea sulamispiste, suuri tiheys, suuri joustavuus ja hyvä lujuus. Sopivia katalyyttejä käyttäen näistä polymeereistä saadaan myös isotaktisia ja optisesti aktiivisia. Olosuhteista riippuen renkaat voivat olla joko cis- tai transasemassa toisiinsa nähden. 1,5-heksadieenistä voidaan valmistaa myös kopolymeerejä, esimerkiksi propeenin kanssa.
Polyhydroksialkanoaatit Polyhydroksialkanoaatit ovat polyestereihin kuuluvia bakteerien tuottamia polymeereja. Ryhmän polymeerit ovat suoraketjuisia hydroksihappojen johdannaisia. Polyhydroksialkanoaatteja voidaan käyttää mahdollisesti biomuovina muun muassa pakkauksissa ja niiden ominaisuudet muistuttavat paljon petrokemianteollisuuden tuotteista valmistettavien polymeerien ominaisuuksia.
Neopentyyliglykoli Neopentyyliglykolia käytetään polymeerien esimerkiksi polyestereiden ja polyuretaanien valmistamiseen. Neopentyyliglykoli monomeerina parantaa näiden polymeerien kemiallista ja korkeiden lämpötilojen kestoa. Neopentyyliglykolista valmistettuja polymeerejä käytetään muun muassa maaleissa ja pinnoitteissa. Yhdisteestä valmistetaan myös voiteluaineita sekä muovinpehmentimiä.
Polymeerikemia Polymeerit muodostuvat monomeerien polymeroinnissa. Polymeereja kuvataan kemiallisesti polymerointiasteella, moolimassajakaumalla, taktisuudella, kopolymeerijakaumalla, haarautumisasteella, pääteryhmillä, crosslinkingilla, kristalloinnilla sekä termisillä ominaisuuksilla, kuten lasisiirtymälämpötila ja sulamislämpötila. Liuoksissa polymeereillä on erityiset ominaisuudet niiden liukoisuuden, viskositeetin ja geeliytymisen perusteella.
Imidit Monet polymeerit sisältävät imidiyksiköitä ja tällaisia polymeerejä kutsutaan polyimideiksi. Näitä polymeerejä voidaan valmistaa kondensoimalla tai additioreaktiolla. Polyimideille on tyypillistä hyvä korkeidenkin lämpötilojen kestävyys. Niitä käytetään muun muassa filmeissä, kaapeleiden päällystämiseen ja komposiittien matriisina. Yksi tunnettu polyimidi on kaptoni.
Polymeeri Synteettisten polymeerien valmistukseen on olemassa kaksi päätekniikkaa:
Kestomuovi Kestomuovi eli termoplastinen polymeeri on lämmittämällä uudelleen muovattava polymeeri.
Metyylistyreeni Metyylistyreenin homopolymeerit ovat pehmeitä hartseja ja niitä voidaan käyttää maaleissa, vahoissa ja sidosaineina. Prosessissa katalyytteinä käytetään Lewis-happoja. Tärkeämpi käyttökohde on komonomeerinä ja siitä valmistetaan polymeerejä vinyylitolueenin, styreenin ja akryylinitriilin kanssa. Sitä voidaan lisätä myös pieniä määriä monomeeriksi valmisttettaessa polystyreeniä ja ABS-muovia. Metyylistyreeni parantaa polymeerien kykyä säilyttää muotonsa korkeammissakin lämpötiloissa ja polymeerien kirkkautta.
Aramidi Aramidikuitujen lajeista erityisen tunnettu on para-aramidi-nailon, jonka kauppanimiä ovat DuPont'in Kevlar ja Teijinin Twaron. Kuidun palonkestävä muoto tunnetaan kauppanimellä Nomex.
Aramidia valmistetaan kuten polymeereja yleensä: polymeerin muodostavia molekyylejä, ioneja muodostavaa ainetta ja orgaanista liuotinta sisältävästä liuoksesta vedetään kiinteä kuitu. Aramidin tapauksessa polymeeri muodostuu "amidiryhmistä".
Divinyylibentseeni Divinyylibentseenistä muodostuva homopolymeeri polidivinyylibentseeni on haurasta eikä sillä juurikaan ole käyttökohteita. Sen sijaan divinyylibentseenin ja muiden monomeerien muodostamat heteropolymeerit ovat yleisessä käytössä. Yksi tärkeimmistä niistä on kopolymeeri styreenin kanssa ja näitä hartseja käytetään erityisesti ioninvaihdossa. Muissa polymeereissä divinyylibentseeniä käytetään ristisillottavana yhdisteenä. Ristisilloitus divinyylibentseenillä parantaa polymeerin kovuutta, kuumuudenkestävyyttä ja kimmomoduulia. Tällaisia polymeerejä käytetään muun muassa sähköneristeinä.
Polymeeri Polymeerit voidaan jakaa synteettisiin ja luonnossa esiintyviin. Luonnon polymeerejä eli biopolymeerejä ovat muun muassa tärkkelys, selluloosa, DNA, proteiinit, kautsu ja guttaperkka. Nykyisin eniten käytetyt muovit, polyeteeni, polypropeeni ja polyvinyylikloridi ovat petrokemian jalostusketjuihin liittyviä synteettisiä tuotteita. Muoveilla on korkea polymeraatioaste, eli niiden jokainen molekyyli (polymeeriketju) on muodostunut 1 000–100 000 pienestä molekyylistä (monomeerista).
Magneettiset polymeerikomposiitit Muistipolymeereista voidaan rakentaa monimutkaisia systeemejä, joita hallitaan lämpötilan muutoksilla. Muistipolymeerit ovat yleensä termoplasteja, joilla on lasi- tai sulamispiste. Muistiominaisuus aiheutetaan muovaamalla polymeeria muutospisteen yläpuolella, jonka jälkeen nopea jäähdytys saa sen palaamaan alkuperäiseen muotoonsa. Lämmitettäessä polymeeria uudelleen se ottaa muovatun muodon. Lämmitys voi tapahtua joko ympäristön kautta tai vaihtovirtakentän avulla, edellyttäen, että polymeeriin on seostettu magneettisia hiukkasia.
Hydroksipivalyylihydroksipivalaatti Hydroksipivalyylihydroksipivalaattia voidaan valmistaa esteröimällä neopentyyliglykolia hydroksipivaalihapon kanssa. Toinen hyvin yleisesti käytetty tapa on hydroksipivaldehydin Tishchenko-reaktio. Tämä reaktio tapahtuu 80–130 °C:n lämpötilassa maa-alkalimetallihydroksidien tai alumiinialkoksidien toimiessa emäksisinä katalyytteinä. Hydroksipivalyylihydroksipivalaattia käytetään monomeerina valmistettaessa polyestereitä ja polyuretaaneja. Monomeeri parantaa polymeerien säänkestoa ja joustavuutta sekä alentaa polymeerin lasisiirtymäpistettä. Hydroksipivalyylihydroksipivalaatista valmistettuja polymeerejä käytetään erityisesti autoteollisuudessa ja pinnoitteiden valmistukseen.
Materiaalitekniikka Polymeerit ovat joko luonnonpolymeerejä (selluloosa, kaseiini, viskoosikuitu) tai synteettisiä (useimmat tunnetut polymeerit kuten polyeteeni, polykarbonaatti (PC), polyvinyylikloridi (PVC), polyeteenitereftalaatti (PET), polytetrafluorieteeni (PTFE, paremmin tunnettu kauppanimellä Teflon), polyaramidi (kauppaniminä mm. Kevlar ja Nomex). Polymeerien rakenne määräytyy kemiallisesta koostumuksesta (ketjujen molekyyliryhmät) ja ketjujen välisistä vuorovaikutuksista (vety- ja rikkisidokset, mekaaninen kietoutuminen). Verrattuna muihin päämateriaaliryhmiin polymeerien keveys on keskeinen kilpailuetu. Polymeereilla eri ominaisuuksien yhdistelmät ovat hyvin moninaisia: Teflon on erittäin hyvä radiotekniikan materiaali (pienet RF-häviöt), sillä on erittäin pieni kitkakerroin, se hylkii vettä erinomaisesti, ja kestää lukuisia aggressiivisia kemikaaleja. Polykarbonaatti on helposti työstettävää, se on läpinäkyvää (molempia ominaisuuksia käytetään CD- ja DVD-levyissä), ja se on iskunkestävää (Nokian Lumia). Aramidikuidut ovat erittäin lujia ja lämpöä hyvin kestäviä (jopa 500 °C). Niitä käytetään suojaliiveissä (mutta raskaammat luotiliivit sisältävät keraamisia levyjä). Polyeteeni on halpaa ja helposti muokattavaa sekä kestävää. Siksi se ei maadukaan kaatopaikalla, vaan sen kilpailijaksi muovikasseihin on tullut biohajoavia materiaaleja, jotka ovat usein luonnonpolymeerejä kuten maissista saatavaa polymaitohappoa.
Magneettiset polymeerikomposiitit Magneettiset polymeerikomposiitit voidaan jakaa karkeasti viiteen ryhmään: elastomeereihin, ferrogeeleihin, bioyhteensopiviin polymeereihin, termoresponsiivisiin polymeereihin ja muistipolymeereihin.
Superkondensaattori Johtavat polymeerit ovat mekaanisesti heikkoja, mutta niiden korkea johtavuus tarjoaa alhaisen vastaavaan sarjaresistanssin ja suhteellisen korkean kapasitanssin. Tällaisia johtavia polymeerejä ovat esimerkiksi polyaniliini, polytiofeeni, polypyrroli sekä polyasetyleeni. Tällaisissa elektrodeissa myös käytetään sähkökemiallista anionien ja kationien lisäämistä ja poistamista elektrodeista. Johtavista polymeereistä koostuvat tai sillä päällystetyt elektrodit ovat kustannusten puolesta verrattavissa hiilielektrodeihin. Johtavat polymeerielektrodit kärsivät yleisesti rajoitetusta syklien vakaudesta.Toisaalta polyaseenielektrodit tarjoavat jopa 10 000 sykliä eli paljon enemmän kuin paristot.
Syklopenteeni Syklopenteeniä voidaan käyttää monomeerinä polymeerien valmistamiseen. Yhdiste polymerisoituu booritrifluoridin ja vetyfluoridin toimiessa katalyytteinä 1,2-additiopolymeeriksi poly(1,2-syklopentenyleeni)hartsiksi, mutta tärkeämpiä ovat renkaanavautumismetateesillä syntyvät polymeerit. Esimerkiksi volframiheksakloridin tai metalloseenien tai Ziegler–Natta-katalyyttien katalysoimana muodostuu elastomeerinä käytettävää polyolefiineihin kuuluvaa polysyklopenteeniä. Myös muita alkeeneja, esimerkiksi eteeniä tai propeenia voidaan käyttää ko-monomeereina syklopenteenin kanssa. Nämä parantavat muodostuvan polymeerin elastomeerisuutta. Syklopenteenistä voidaan valmistaa myös eräitä muita kemikaaleja kuten syklopentyyliamiinia.
Liukeneminen Polymeerien liukoisuus riippuu niiden ketjussa olevista kemiallisista sidoksista sekä niiden yhteen­sopivuudesta liuottimessa olevien kanssa. Polymeerien liukoisuutta mitataan yleensä Hildebrandin liukoisuusparametrilla. Mitä lähempänä nämä ovat toisiaan, sitä toden­näköisemmin liukeneminen tapahtuu.
Hitaussäde formula_11 edustaa yksittäisen monomeerin pituutta polymeerissä. Kuitenkin formula_12 on vahvasti riippuvainen polymeerin jäykkyydestä ja voi vaihdella useita kertalukuja, jolloin formula_13 pienenee samassa suhteessa.
Monomeeri Polymeerit voidaan nimetä niiden monomeerien lukumäärän mukaan numeerisia etuliitteitä käyttäen. Mikä tahansa monomeeriyksiköiden luku voidaan osoittaa sopivalla etuliitteellä: esimerkiksi "dekameeri" on joko 10-yksikköinen monomeeriketju tai polymeeri.
Biomuovi Ollakseen biohajoava muovin molekyylien tulee kemiallisesti hajota luonnossa esiintyviksi aineiksi. Pelkkä mekaaninen pilkkoutuminen ei riitä. Mekaanisessa hajoamisessa vain ns. sekundääriset sidokset hajoavat. Näin muovi voi pilkkoutua silmin näkymättömän pieneksi ja näkyä vain mikroskoopilla tarkasteltuna. Silti muovin ns. primääriset sidokset säilyvät eli polymeerit itsessään pysyvät kasassa ja myös polymeerien ja seosaineiden liitokset säilyvät. Vasta kun myös polymeerit ja mahdolliset seosaineet itsessään hajoavat voidaan muovin katsoa maatuneen, eikä se tällöin enää ole luonnonkiertokulussa olevaa muovijätettä.
Transglutaminaasi Transglutaminaasit muodostavat verkkosidosten kautta huonoliukoisia yhteen kasautuneita proteiineja, eli proteiinipolymeerejä. Nämä polymeerit ovat tärkeitä eri eliöille ja polymeerit osallistuvat esimerkiksi veren hyytymiseen (hyytymistekijä XIII), ihon ja hiusten muodostumiseen.
Hydrodynaaminen säde Toiset oppikirjat määrittelevät teoreettisen hydrodynaamisen säteen formula_2. Ne mallintavat makromolekyylit tai kolloidihiukkaset osaksi suurempaa formula_3 kappaleen osajoukkoa. Tämä mallinnus tehdän usein kun puhutaan polymeereistä: alijoukko on tässä tapauksessa polymeerin yksiköt.
Klorendiinianhydridi Klorendiinihappoa käytetään polymeerien palonestoaineena. Erityisesti sitä käytetään tyydyttymättömien polyestereiden valmistuksessa yhdessä maleiinianhydridin ja polyolien kanssa. Lisäksi sitä käytetään myös alkydi- ja epoksihartsien palonsuoja-aineena. Klorendiinihappo parantaa myös polymeerien UV-säteily- ja korroosiokestävyyttä.
Biopolymeeri Joitakin biopolymeereja, kuten maissin sisältämä proteiini ja polyhydroksibutyraatti ("PHB") voidaan käyttää monen keinotekoisen polymeerin tilalla. Biopolymeerit ovat tavallisia polymeereja luontoystävällisempiä, sillä ne hajoavat luonnossa huomattavasti nopeammin (90% 6 kuukaudessa) kuin tavalliset öljyperäiset polymeerit ja hajotessa ne vapauttavat yhtä paljon hiilidioksidia kuin mitä kasvit - joista biopolymeerit tuotetaan - sitovat.
Biopolymeereja voidaan valmistaa muun muassa sokerijuurikkaasta, perunasta ja vehnästä. Biopolymeerien valmistukseen voidaan käyttää myös monimuotoiseen metanotrofien ryhmään kuuluvia gramnegatiivisia bakteereja, jotka hapettavat metaania ja tuottavat poly-β-hydroksibutyraattia metaanista, kun niiden kasvualustasta puuttuu jokin ravinne.
Etyyliselluloosa Etyyliselluloosa on puolisynteettinen selluloosasta johdettu polymeeri, joka kuuluu selluloosaeetterien ryhmään. Etyyliselluloosaa käytetään elintarvikkeissa ja lääkeaineissa lisäaineena sekä pinnoitteissa.
__notoc__
Etyyliselluloosan liukoisuus riippuu sen substituutioasteesta. Tyypillisimmin käytettyjen etyyliselluloosapolymeerien substituutioaste on välillä 2,2–2,7 ja tällainen materiaali liukenee vain orgaanisiin liuottimiin. Alhaisemman substituutioasteen omaava etyyliselluloosa liukenee myös veteen. Etyyliselluloosan tiheys on pienin selluloosasta johdetuista muoveista. Polymeeri on termoplastinen ja stabiili laajalla lämpötila-alueella. Etyyliselluloosan vetomurtolujuus ja joustavuus riippuvat polymeerin molekyylipainosta ja suurenevat molekyylipainon kasvaessa. Korkeissa lämpötiloissa etyyliselluloosa on altis hajoamiselle auringonvalon tai UV-säteilyn vaikutuksesta.
Heksafluoripropeeni Heksafluoripropeenia käytetään polymeerien valmistamiseen. Tyypillisesti siitä valmistettavat polymeerit ovat homopolymeerejä, joissa on mukana myös jokin toinen monomeeri. Näitä elastomeerejä voidaan käyttää muun muassa sähkökaapelien päällystämiseen. Usein käytettyjä muita monomeereja ovat tetrafluorieteeni ja 1,1-difluorieteeni.
Eteenipropeenikumi Eteenipropeenikumi (EPR) on eteenistä ja propeenista Zeigler-Natta-katalyyteilla valmistettu polymeeri. Eteenipropeenikumit voidaan jakaa kahteen ryhmään, "eteenipropeenikumeihin" ja "eteenipropeenidieenikumeihin". Eteenipropeenikumit ovat eteenin ja propeenin kopolymeereja, eteenipropeenidieenikumit taas eteenin, propeenin ja jonkin dieenin polymeereja.
2,6-tolueenidiamiini 2,6-Tolueenidiamiini eli 2,6-diaminotolueeni (CHN) on aromaattisiin amiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeerien ja polymeerien valmistuksessa tarvittavien kemikaalien valmistamiseen. 2,6-Tolueenidiamiinin kanssa isomeerisia yhdisteitä ovat 2,3-, 2,4-, 2,5-, 3,4- ja 3,5-tolueenidiamiinit.
Muovi Amorfisten muovien sisäinen rakenne on järjestäytymätön eli amorfinen. Se tarkoittaa, että polymeerin molekyyliketjut ovat sotkeentuneet toisiinsa ilman järjestystä. Amorfisen muovin jäähtyessä sulatilasta kiinteäksi järjestäytymätön sisäinen rakenne säilyy mutta molekyyliketjujen välinen etäisyys pienenee eli sisäinen rakenne tiivistyy. Amorfiselle muoville lasisiirtymälämpötila T on erittäin tärkeä. T:n alapuolella, lasitilassa, molekyyliketjujen liike on estynyt. Siksi polymeeri on lasitilassa jäykkä, kova ja usein hauras. T:n yläpuolella, kumitilassa, molekyyliketjut pääsevät liikkumaan. Siksi polymeeri on pehmeä ja lämpötilan noustessa riittävästi se muuttuu juoksevaksi. Amorfisen muovin käyttölämpötila-alue on T:n alapuolella ja sulatyöstö- ja muovauslämpötila-alue T:n yläpuolella. Amorfisella muovilla ei ole sulamispistettä.
Polymeeri Askelpolymeroinnissa kaksi erilaista difunktionaalista monomeeria liitetään yhteen kondensaatioreaktiolla (reaktiossa lohkeaa vettä). Tällaisia polymeerejä ovat polyesterit, joita valmistetaan esteröimällä dihappoja diolien kanssa. Eräs tavallinen polyesteri on Dacron, jota valmistetaan dimetyylitereftalaatista ja etyleeniglykolista. Askelpolymeroinnilla valmistetaan myös polyamideja, joista tunnetuin lienee nailon.
Vinyylibromidi Vinyylibromidia käytetään polymeerien, erityisesti modakryylikuitujen, palonestoaineina käytettävien yhdisteiden ja polymeerien valmistamiseen. Siitä voidaan valmistaa polyvinyylibromidia ja sitä käytetään myös komonomeerina vinyyliasetaatin, maleiinihapon tai maleiinianhydridin kanssa. Vinyylibromidin ja vinyylikloridin kopolymeeriä käytetään kankaiden päällystämiseen. Lisäksi vinyylibromidia voidaan käyttää myös eräiden lääkkeiden valmistuksessa.
3-hydroksivoihappo Monet bakteerit tuottavat 3-hydroksivoihapon R-isomeerista polyhydroksialkanoaatteihin kuuluvaa poly-(R)-3-hydroksibutyraattia. Se on biohajoava, termoplastinen ja optisesti aktiivinen polymeeri, jota voidaan käyttää muun muassa lääketieteen sovellutuksissa. Tätä polymeeriä tuottavat erityisesti "Alcaligenes"-suvun bakteerit 3-hydroksivoihaposta.
3,4-tolueenidiamiini 3,4-Tolueenidiamiini eli 3,4-diaminotolueeni (CHN) on aromaattisiin amiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeerien ja polymeerien valmistuksessa tarvittavien kemikaalien ja muiden yhdisteiden valmistamiseen. 3,4-Tolueenidiamiinin kanssa isomeerisia yhdisteitä ovat 2,3-, 2,4-, 2,5-, 2,6- ja 3,5-tolueenidiamiinit.
Klorendiinihappo Klorendiinihappoa käytetään suuria määriä palonsuoja-aineena. Erityisesti sitä käytetään tyydyttymättömien polyesterien valmistuksessa, koska sen karboksyylihapporyhmät voivat esteröityä. Näihin tuotteisiin lisätään ristisilloittavaksi reagenssiksi maleiinihappoa. Muita polymeerejä, joissa sitä käytetään palonsuoja-aineena ovat muun muassa alkydihartsit, epoksihartsit ja polyuretaanivaahdot. Yhdiste parantaa myös polymeerien korroosionkestävyyttä.
Metyylivinyylieetteri Metyylivinyylieetteriä valmistetaan etyynin ja metanolin välisellä reaktiolla 120 °C:n lämpötilassa. Katalyytteinä käytetään voimakkaita emäksiä kuten natriummetoksidia. On myös kehitetty prosessi, jossa eteeni reagoi metanolin kanssa palladiumyhdisteiden katalysoimana. Metyylivinyylieetteristä valmistetaan polymeerejä. Tällaisia ovat esimerkiksi poly(metyylivinyylieetteri) ja metyylivinyylieetterin ja maleiinianhydridin muodostama polymeeri.
Vinyylitolueeni Vinyylitolueenia käytetään polymeerien valmistuksessa sellaisenaan tai komonomeerinä. Yhdisteestä muodostuva homopolymeeri poly(metyyli)styreeni on ominaisuuksiltaan verrattavissa polystyreeniin, mutta on tätä kevyempää. Vinyylitolueenin korkeamman hinnan vuoksi tämä polymeeri on kuitenkin polystyreeniä kalliimpaa ja sen käyttö on sen vuoksi vähäisempää. Vinyylitolueenia käytetään myös komonomeerina valmistettaessa maaleja, lakkoja ja polyestereitä.
Hiusgeeli Hiusgeelin tärkeimmät vaikuttavat aineet ovat kationisia polymeerejä, joiden positiivisen varauksen aiheuttama venyminen tuottaa geeliin viskositeettia. Tämä johtuu siitä, että venynyt polymeeri vie enemmän tilaa kuin kiertynyt, ja siksi se vastustaa ympäröivien liuottavien molekyylien virtausta. Positiivinen varaus myös kiinnittää geelin hiusten pinnan keratiinimolekyylien negatiivisesti varautuneisiin aminohappoihin.
Diallyyliftalaatti Diallyyliftalaattia valmistetaan tyypillisimmin allyylialkoholin ja ftaalianhydridin välisellä reaktiolla. Muita tapoja ovat ftaalihapon ja allyylialkoholin esteröinti happaman katalyytin läsnä ollessa tai dimetyyliftalaatin ja allyylialkoholin välinen vaihtoesteröintireaktio natriummetoksidin toimiessa katalyyttinä. Diallyyliftalaatti polymeroituu itsekseen melko hitaasti, mutta prosessia voidaan nopeuttaa radikaali-initiaattoreilla esimerkiksi peroksideilla. Pelkästään diallyyliftalaatista muodostuvilla polymeereillä on hyvä korkean lämpötilan kesto ja hyvin ristiinlinkittynyt rakenne. Näitä polymeerejä käytetään muun muassa hartseina, laminaatteina ja valettuina kappaleina elektroniikkateollisuuden sovellutuksissa. Diallyyliftalaattia voidaan myös käyttää komonomeerina muiden tyydyttymättömien estereiden esimerkiksi akrylaattien, maleaattien ja fumaraattien kanssa. Näissä polyestereissä se toimii ristiinlinkittävänä monomeerina ja parantaa polymeerin ominaisuuksia korkeissa lämpötiloissa. Ainetta voidaan myös käyttää pehmentimenä PVC-muoveissa ja selluloosaestereissä.
Paul J. Flory Vuonna 1940 Flory siirtyi Standard Oilin laboratorioon Lindeniin. Siellä hän kehitti teorian liittyen useiden polymeerien seoksiin. Vuonna 1945 hän aloitti työt Goodyearin laboratoriossa polymeerejä tutkivan ryhmän johtajana. Keväällä 1948 Peter Debye kutsui Floryn pitämään oppitunteja Cornellin yliopistoon.
Magneettiset polymeerikomposiitit Polymeerit ovat harvoin luonnostaan magneettisia. Eräs harvinainen poikkeus tähän on polyaniliinin ja tetrasyanokinodimetaanin (TCNQ) muodostama polymeeri, joka säilyttää magneettisuutensa ilman ulkoista magneettikenttää huoneenlämmössä. Vuonna 2004 Durhamin yliopistossa Englannissa kehitetty muovimagneetti perustaa toimintansa vapaiden radikaalien järjestyneisyyteen, ja lopullinen varaus kehittyy muutaman kuukauden aikana valmistuksesta.
Syklopentadieeni Syklopentadieeniä käytetään orgaanisessa synteesissä. Suurin käyttö yhdisteelle on polymeerien valmistus. Polymeerit sisältävät yleensä alle 2000 syklopentadienyyliyksikköä ja ovat ulkomuodoltaan vahamaisia. Syklopentadieeni reagoi helposti Diels–Alder-reaktiolla, ja sitä voidaan käyttää useiden erilaisten syklisten molekyylien synteeseissä. Sitä käytetään myös syklopentadieeniyksikön sisältävien molekyylien, kuten ferroseenin, synteesissä.
Silikoni Silikoniöljyt, -polymeerit ja -tiivistysaineet ovat hajuttomia ja värittömiä, vedenpitäviä, kemikaalinkestäviä, hapettumista kestäviä ja vakaita korkeissa lämpötiloissa. Niillä on matala sulamispiste eivätkä ne johda sähköä. Silikoneja käytetään voiteluaineina, tiivisteinä, palontorjunnassa, lääketieteellisissä tuotteissa kuten keinonivelissä ja rintaimplanteissa. Myös elintarvikekäytössä kuten astioissa, paistinpannun kantena tai lappoletkuna. Niitä käytetään orgaanisten polymeerien korvikkeena korkeissa lämpötiloissa.
Klooritrifluorieteeni Klooritrifluorieteeniä voidaan käyttää kylmäaineena. tärkein käyttökohde on kuitenkin polymeerien valmistus. Yhdisteestä valmistetaan homopolymeeriä, mutta se voi olla komonomeerinä yhdessä eteenin, vinylideenifluoridin ja vinyylikloridin kanssa. Yhdiste muodostaa hyvin lyhyitä polymeerejä, telomeerejä esimerkiksi tetrafluorimetaanin ja fluoroformin kanssa ja näitä käytetään voiteluaineina. Yhdistettä voidaan käyttää myös orgaanisissa synteeseissä korvaamaan hydroksyyliryhmiä fluoriatomeilla sekä enfluraanin ja halotaanin valmistamiseen.
Melaniini Melaniini on musta tai ruskea väriaine, jonka yleisin biologinen muoto on rakenteeltaan indolikinonin, dihydroksi-indolikarboksyylihapon tai molempien polymeeri. Melaniinien molekyylirakenne vaihtelee melkoisesti, mutta niitä on kahta päätyyppiä: eumelaniinit ja feomelaniinit. Eumelaniinit ovat 5,6-dihydroksi-indolin polymeereja ollen väriltään ruskeasta mustaan. Feomelaniinit sisältävät enemmän rikkiä ja vaihtelevat väriltään punaisesta keltaiseen; punaisia ovat erytromelaniini ja trikosideriini.
Syklo-okteeni Syklo-okteenia käytetään pääasiassa polyoktenameeripolymeerien valmistamiseen. Nämä ovat elastomeereja, joilla on alhainen kiteisyys. Syklo-okteenin polyoktenameerejä valmistetaan niin kutsutulla renkaanavaamispolymeroinneilla ja mekanismiltaan se on olefiinimetateesireaktio. Katalyyttinä käytetään joko volframi- tai molybdeenisuoloja. Ensimmäisen kerran syklo-okteenista polymeerejä valmisti tällä tavoin kemian nobelisti Giulio Natta vuonna 1965. Euroopassa tätä polymeeriä valmistaa Degussa ja vuosituotanto on 12 000 tonnia.
Pyrrolidoni Tärkein pyrrolidonin käyttökohde on reaktio etyynin kanssa, jossa muodostuu vinyylipyrrolidiinia ja edelleen polyvinyylipyrrolidiinia. Muita yhdisteestä saatavia kemikaaleja ovat muun muassa lääkkeenä käytettävä pirasetaami ja liuottimena käytettävä N-metyylipyrrolidoni. Yhdistettä voidaan käyttää myös korkealla kiehuvana liuottimena polymeerien valmistuksessa, polymeerien pehmentimenä, musteissa sekä lattiavahoissa ja kerosiinin värinpoistoon. Liuottimena se ei kuitenkaan ole typpeen sitoutuneen reaktiivisen vetyatomin vuoksi yhtä käytetty kuin N-metyylipyrrolidoni
Metakryylinitriili Metakryylinitriiliä käytetään polymeerien valmistukseen niin ainoana monomeerina kuin komonomeerina yhdessä muiden monomeerien kanssa. Radikaali-initiaattorien vaikutuksesta se polymerisoituu polymetakryylinitriiliksi. Yleisesti käytettyjä monomeerejä metakryylinitriilin kanssa ovat butadieeni ja styreeni, jolloin muodostuu ABS-muovin kaltainen polymeeri ja metakryylihappo, jolloin muodostuu poly(metakryyli-imidi)ä. Metakryylinitriilistä valmistetaan myös muita orgaanisia yhdisteitä kuten metakryylihappoa, metakryyliamidia, estereitä, amiineja ja muita nitriilejä.
Karboksimetyyliselluloosa Karboksimetyyliselluloosaliuokset ovat varsin viskooseja ja käyttäytyvät joko pseudoplastisesti, tiksotrooppisesti tai dilatantisti. Viskositeetti riippuu polymeerin koosta ja substituutioasteesta. Mitä pitempi polymeeri, sitä suurempi on viskositeetti. Substituutioasteen vaikutus on käänteinen eli korkean substituutioasteen karboksimetyyliselluloosa on vähemmän viskoosia kuin vähemmän substituoidut laadut. Rakenteellisten ominaisuuksien lisäksi reologiset ominaisuudet riippuvat myös pH-arvosta. Suurimmillaan viskositeetti on alueella 9–10, ja tällöin liuos on myös kaikkein stabiilein.
Diklooriasetaldehydi Huoneenlämpötilassa diklooriasetaldehydi on väritön nestemäinen aine. Se liukenee orgaanisten liuottimien lisäksi hyvin veteen, mutta muodostaa helposti vedessä monohydraatin. Seisoessaan diklooriasetaldehydi muodostaa polymeerejä, joita ovat muun muassa heksaklooriparaldehydi ja polydiklooriasetaldehydi. Näitä polymeerejä muodostuu nopeammin Lewis-happojen kuten alumiinikloridin, rauta(III)kloridin, antimonitrikloridin ja tina(IV)kloridin läsnä ollessa. Muut diklooriasetaldehydin reaktiot ovat tyypillisiä aldehydeille. Hapetettaessa siitä muodostuu dikloorietikkahappoa ja pelkistettäessä dikloorietanolia.
Tereftaalihappo Tereftaalihappoa valmistetaan hapettamalla p-ksyleeniä joko neste- tai kaasufaasissa. Nestefaasihapetuksessa hapettimena käytetään typpihappoa tai happea ja koboltti-mangaani-bromi-katalyyttiä. Muodostuva tuote puhdistetaan esteröimällä se metanolin kanssa ja näin syntynyt dimetyylitereftalaatti hydrolysoidaan tereftaalihapoksi. Tärkein tereftaalihapon käyttökohde on polymeerien valmistus. Tereftaalihaposta valmistettavia tärkeitä polymeerejä ovat muun muassa polyetyleenitereftalaatti, polybutyleenitereftalaatti ja erilaiset polyamidit. Siitä valmistetaan myös polymeeriteollisuuden raaka-aineenaan käyttämää dimetyylitereftalaattia.
Polyamidi Polyamidi (lyhenne PA) on polymeeri, jossa monomeerit ovat yhdistyneet amidisidoksin. Teoriassa on mahdollista syntetisoida valtava määrä erilaisia polyamideja. Polyamideilla tarkoitetaan yleensä vain keinotekoisia polymeerejä, vaikka luonnon proteiinejakin voidaan pitää polyamideina. Polyamideista tunnetuin on 1930-luvulla kehitetty nailon, joka on rakenteeltaan lineaarinen polyamidi. Lineaarisilla polyamideilla on kolme kaupallisesti merkittävää valmistustapaa. Nämä valmistustavat ovat diamiinin ja dikarboksyylihapon tai diamiinin ja dihappokloridin välinen kondensaatioreaktio, aminohapon itsekondensaatio ja laktaamirenkaan aukeaminen.
Polyaniliini Ensimmäisen kerran polyaniliinia valmistettiin jo 1834, mutta sen ominaisuudet nousivat erityisen tutkimuksen kohteeksi 1980-luvulla. Polyaniliinia valmistetaan hapettamalla aniliinia joko kemiallisesti tai sähkövirran avulla. Teollisuudessa tavallisin tapa valmistaa tätä polymeeriä on aniliinin hapetus ammoniumpersulfaatin avulla vetyfluoridin tai -kloridin läsnä ollessa. Muita tapoja ovat anodinen aniliinin hapetus sähkövirralla tai polyantraniilihapon dekarboksylointi. Polyaniliinin etuna on, että aniliini on suhteellisen edullista verrattuna monien muiden sähköä johtavien polymeerien monomeereihin.
Biopolymeeri Toisin kuin tavalliset polymeerit biopolymeerit koostuvat monenlaisista monomeereistä ja muodostavat erilaisia, usein hyvin mutkikkaita rakenteita. Monomeerien (esimerkiksi proteiinissa aminohappojen) järjestys määrää biopolymeerin "primaarirakenteen". Biopolymeerin muoto (α-kierteet ja β-laskokset) määrää biopolymeerin "sekundäärirakenteen". "Tertiäärirakenteella" viitataan koko molekyylin avaruudelliseen rakenteeseen. Jokaisella rakenteenosalla on oma merkityksensä biopolymeerin toimintaan.
Suurin ero biololymeerien ja keinotekoisten polymeerien välillä on biopolymeerien useimmiten paljon yksinkertaisempi rakenne.
Magneettiset polymeerikomposiitit Ferrogeelien magneettikenttävaste on hyvin nopea ja ne voivat asettua alle sekunnissa jyrkkäkulmaisiin, venyneisiin ja kiertyneisiin muotoihin heterogeenisessa magneettikentässä. Partikkelit ovat kiinnittyneinä polymeeriverkostoon adheesiovoimilla, jolloin metallinanopartikkelien magneettiset ja polymeerin mekaaniset ominaisuudet pääosin säilyvät. Magneettikentän hävitessä ferrogeelit palautuvat heti alkuperäiseen muotoonsa. Tyypillinen polymeeri on ristisilloittunut polyvinyylialkoholin (PVA) hydrogeeli, jossa on kolloidikokoisia magnetiittihiukkasia. Valmistustapa on samanlainen kuin muillakin täyteaineisilla elastomeereilla: partikkelit voidaan lisätä matriisiin ennen ristisilloitusreaktiota, sen aikana tai sen jälkeen.
Polymeeri formula_1
Ultrasuodatus Ultrasuodatuksessa suodattimena toimii pieniä reikiä sisältävät puoliläpäisevät kalvot. Aikaisemmin kalvojen materiaalina käytettiin nitroselluloosaa, mutta nykyään käytetään seluuloosaa tai muita sen johdannaisia, polyeetterisulfonia, polyvinyylialkoholia, polyamideja, fluorattuja polymeerejä kuten polyvinylideenifluoridia tai epäorgaanisia materiaaleja. Selluloosakalvojen etuna on hydrofiilisyys ja tukkeutumattomuus, mutta huonona puolena on herkkyys lämpötiloille ja mirobeille. Polyeetterisulfonilla ja fluoratuilla polymeereillä ei ole näitä ongelmia, mutta haittapuolena on niiden hydrofobisuus, mikä heikentää veden virtausta läpi ja liian korkea pH voi vaurioittaa niitä. Epäorgaanisten materiaalien etuna on stabiilius useita liuottimia ja olosuhteita kohtaan, mutta ne ovat hauraita ja kalliita.
Melamiinisyanuraatti Melamiinisyanuraattia valmistetaan melamiinin ja syanuurihapon vesiliuosten välisellä reaktiolla ja veteen niukkaliukoisena se saostuu. Melamiinisyanuraattia käytetään muun muassa polyamidien ja polyuretaanien palonestoaineena. Yhdisteen hajoamisprosessi on endoterminen ja hajoamistuotteena muodostuu inerttejä kaasuja, jotka vähentävät hapen konsentraatiota paloympäristössä. Nämä tekijät vaikuttavat osaltaan paloa estävästi. Tärkein melamiinisyanuraatin vaikutusmekanismi on kuitenkin poikkeuksellinen. Se aikaansaa polyamidiketjujen pilkkoutumista pienemmiksi kuumuudessa ja täten polymeeri muuttuu juoksevammaksi. Polymeeri valuu pois palopesäkkeestä ja siten palo ei voi jatkua palavan aineen puutteen vuoksi.
Moolimassa Polymeerimateriaaleille ei voida laskea yhtä yksittäistä moolimassaa, koska polymeerimateriaali sisältää käytännössä aina eripituisia ja täten myös erimassaisia polymeeriketjuja: kysessä on siis eräänlainen seos. Polymeerimateriaaleille onkin olemassa erilaisia keskimääräisiä moolimassoja, kuten painokeskimääräinen moolimassa (M), lukukeskimääräinen moolimassa (M) ja viskositeettikeskimääräinen moolimassa (M). Näistä yleisimmin käytetään M:aa ja M:aa. M:n ja M:n osamääränä (M/M) polymeerille saadaan polydispersiteetti-indeksi (PDI). Sijoittamalla polymeerimateriaalin polymeeriketjujen pituudet massan suhteen graafiseksi esitykseksi saadaan aikaan polymeerin moolimassajakauma.
Hydroksipivaldehydi Hydroksipivaldehydiä valmistetaan formaldehydin ja isobutyraldehydin välisellä aldoliadditiolla. Katalyyttinä reaktiossa voidaan käyttää alkali- tai maa-alkalimetallien hydroksideja tai karbonaatteja, tertiäärisiä amiineja tai emäksisiä ioninvaihtohartseja. Hydroksipivaldehydi erotetaan uuttamalla dibutyylieetterin avulla. Suuri osa muodostetusta hydroksipivaldehydistä pelkistetään polymeerien valmistuksessa käytettäväksi neopentyyliglykoliksi. Pelkistys voidaan suorittaa käyttämällä formaldehydiä, jolloin kyseessä on Cannizzaro-reaktio tai vedyttämällä käyttäen katalyyttinä koboltti-, kupari- tai nikkelisuoloja tai kromiitteja. Hydroksipivaldehydistä voidaan valmistaa lisäksi Tishchenko-reaktiolla niin ikään polymeerien valmistukseen käytettävää hydroksipivalyylihydroksipivalaattia ja lääkeaineiden valmistukseen käytettävää pantolaktonia.
Polymeeri Muita additiopolymeerejä ovat esimerkiksi polyvinyylikloridi ja polystyreeni.
Selluloosa Selluloosa on maapallon yleisin orgaaninen polymeeri.
Taktisuus Ataktisen polymeerin osien konfiguraatio on satunnainen.
Reflektometrinen interferenssispektroskopia RIfS tekniikkaa voidaan soveltaa sekä kemiallisissa (kemoreseptori) että biologisissa detektiomenetelmissä. Kemialliset detektiomenetelmät sopivat erityisesti vaikeissa olosuhteissa suoritettaviin mittauksiin ja kaasufaasissa tapahtumiin mittauksiin. Näissa sovelluksissa RIfS kennon uloin SiO kalvo on useimmiten kemiallisesti muokattu epäselektiivisiä polymeereillä, jotka erottelevat tutkittavat kemikaalit esimerkiksi koon tai poolisuuden mukaan. Käytettäessä epäselektiivisiä mittausmenetelmiä, mittattu interferenssispektri muodostuu usean eri analyytin vaikutuksesta. Näin ollen tulosten kvantitointi vaatii usean muuttujan analyysimenetelmien tai neuroverkkopohjaisten menetelmien käyttöä. Polymeeripinnoitteilla voidaan kuitenkin suorittaa myos selektiivisiä mittauksia, jos kennon kalvo päällystetään niin kutsutuilla molekyylimerkityillä polymeereillä (molecular imprinted polymers).
Kun RIfS-menetelmää sovelletaan biosensorimittauksissa, uloin SiO-kalvo päällystetään polyetyleeniglykolin tai dekstraanin kaltaisilla polymeereillä, ja tähän polymeerikerrokseen sidotaan biomolekyylejä, jotka toimivat selektiivisinä tunnistimina. Teoriassa mikä tahansa biomolekyyli voi toimia tunnistimena (proteiinit kuten vasta-aineet, DNA/RNA kuten aptameerit, pienet orgaaniset molekyylit kuten estroni, ja jopa rasvat kuten fosfolipidikalvot). RIfS on leimaton tekniikka, joka mahdollistaa molekyylien välisten vuorovaikutusten tutkimisen aikaerotteisesti ilman fluoresoivien tai radioaktiivisten merkkiaineiden käyttoä.
Materiaalitekniikka Biomateriaalit käsittää monta hyvinkin erilaista materiaaliryhmää. Solukalvojen ja DNA:n mekaanisia ja sähköisiä ominaisuuksia tutkitaan kuten muillakin materiaaleilla. Mutta biomateriaaleilla on omia erityisominaisuuksiaan, kuten itsejärjestäytyminen ja kasvu joiden ansiosta meillä on poikkeuksellisen vahvoja materiaaleja kuten luu, silkki ja helmiäinen. Kuitumateriaalit, joista teollisesti tärkein on puusta saatava selluloosa, ovat muokattavissa moniksi tuotteiksi. Lääketieteelliset materiaalit ovat joko luonnonmateriaaleja tai synteettisiä materiaaleja, joiden keskeinen ominaisuus on yhteensopivuus elimistön kanssa. Sydämen keinoläpät ja silikonirinnat ovat synteettisiä polymeerejä; kirurgiset neuleet ovat silkkiä (luonnonpolymeeri) tai nailonia (synteettinen polymeeri); hammaspaikat ovat amalgaameja (elohopeayhdisteitä) ja tekonivelet titaania. Solukasvatusalustat ovat esimerkiksi polystyreeniä tai titaanidioksidia.
Polyaniliini Polyaniliini on sähköä johtava polymeeri, jonka monomeeri on aniliini.
Rutenoseeni Rutenoseenia on tutkittu käytettäväksi polymeerien valmistuksessa fotoinitiaattorina.
Romanian leu Nykyiset Romanian setelit ovat muovisia (polymeeriä).
Termoplastinen Synteettisiä termoplastisia polymeereja ovat esimerkiksi polyamidi ja polyetyleeni.
Taktisuus Isotaktisen polymeerin toistuvilla osilla on sama konfiguraatio.
Taktisuus Syndiotaktisen polymeerin konfiguraatio on peräkkäisillä osilla vastakkainen.
Polymeeri Esimerkiksi polyeteeni on additiopolymeeri, joka rakentuu toistuvista CHCH-eteeniyksiköistä:
Polypropeeni Polypropeeni on melko turvallinen polymeeri. Sitä käytetäänkin monissa elintarvikepakkauksissa.
Savu Savun korroosio­vaikutusta kuvaa korroosio­indeksi (CI), joka määritellään materiaalin ohenemisena sen syöpyessä, ångströmeinä minuutissa, jaettuna kaasumaisten aineiden pitoisuudella ilmassa, grammoina kuutio­metriä kohti. Se mitataan asettamalla metalli­liuskoja alttiiksi savu­kaasuille koe­tunnelissa. Suurin korroosio­indeksi on vetyä ja halo­geeneja sisältävillä polymeereillä kuten polyvinyylikloridilla ja poly­olefiineilla, koska syövyttäviä happoja syntyy suoraan niiden palaessa. Sitä vastoin polymeereillä, jotka sisältävät halo­geenia mutta ei vetyä, esimerkiksi polytetrafluorietyleenillä, on pienempi korroosio­indeksi, koska happoja syntyy vasta niiden palamis­tuotteiden reagoidessa ilman kosteuden kanssa. Kaikkein alhaisin korroosio­indeksi on yleensä aineilla, jotka eivät sisällä halo­geeneja.Kuitenkin myös joistakin halo­geenit­to­mista aineista syntyy niiden palaessa muita merkittäviä syövyttäviä aineita.
Karbonaattiesteri Karbonaattiesteriin perustuva polymeeri on polykarbonaatti. Sitä valmistetaan karboksyloimalla polyoleja fosgeenilla.
Metakryylihappo Metakryylihappo (CHO) on tyydyttymätön karboksyylihappo. Metakryylihappoa käytetään pääasiassa sen estereiden ja polymeerien valmistukseen.
Elektrolyysi Veden elektrolyysiteknologia voidaan jakaa kolmeen lupaavimpaan tyyppiin: Alkali-, polymeeri- ja höyryelektrolyysi.
Pyromelliittihappodianhydridi Pyromelliittihappodianhydridi eli 1,2,4,5-bentseenitetrakarboksyylihappodianhydridi (CHO) on pyromelliittihapon anhydridi. Yhdistettä käytetään polymeerien valmistuksessa.
Heksafluoripropeeni Heksafluoripropeeni (CF) on propeenin fluorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään valmistettaessa fluoria sisältäviä polymeerejä.
Homopolymeeri Homopolymeeri on polymeeri, jossa on vain yhtä monomeeriä. Homopolymeeri eroaa kopolymeeristä, jossa on kahta tai useampaa monomeeriä.
P-Etyylitolueeni p-Etyylitolueenista voidaan valmistaa dehydrogenoimalla vinyylitolueenia, jota käytetään useiden polymeerien valmistukseen.
Booraksi Kun puuliimaa () sekoitetaan booraksivesiliuokseen, tapahtuvien polymeerien ristiliitosten johdosta saadaan aikaan kumimainen saos.
Syklododekanoli Syklododekanoli (CHO) on syklinen alkoholi. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa hajusteita ja polymeerejä.
Melamiinisyanuraatti Melamiinisyanuraatti (CHNO) on melamiinin ja syanuurihapon muodostama orgaaninen molekyylikompleksi. Yhdistettä voidaan käyttää polymeerien palonestoaineena.
Karva Karva koostuu noin 10-prosenttisesti vedestä ja noin 90-prosenttisesti biologisesta polymeerista: proteiinista nimeltään keratiini.
Metyylivinyylieetteri Metyylivinyylietteri (CHO) on tyydyttymättömiin eettereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään monomeerina valmistettaessa polymeerejä.
N-metyylipyrrolidoni Kemianteollisuudessa "N"-metyylipyrrolidonia käytetään myös valmistettaessa lääkkeitä, polymeerejä ja maataloudessa käytettäviä kasvinsuojeluaineita.
Biohajoava muovi Biohajoavat muovit ovat joko synteettisiä tai luonnon raaka-aineista eli biomassasta saatuja polymeerejä.
Fenyyliasetyleeni Fenyyliasetyleeni voi myös polymeroitua hyvin suurimolekyylisiksi ja monimutkaisiksi dendrimeereiksi. Näillä polymeereillä on niin kutsuttuja fotoresponsiivisia ominaisuuksia.
Fennada-Filmi Vuonna 1955 Hällström ohjasi Fennadan ensimmäisen menestyselokuvan, Ilmari Kiannon klassikkoromaaniin perustuvan "Ryysyrannan Joosepin", josta Heimo Lepistö sai pääosa-Jussin. Myös elokuvan käsikirjoitus ja ohjaus palkittiin Jussilla. Hällström kuoli seuraavana vuonna kuvatessaan elokuvan "Lain mukaan" viimeisiä otoksia. Mauno Mäkelä hankki hänen tilalleen Matti Kassilan, joka oli juuri lähtenyt SF:stä. Kassilan ensimmäinen työ Fennadassa oli F. E. Sillanpää -filmatisointi "Elokuu" (1956), joka oli arvostelumenestys ja sai peräti kuusi Jussi-patsasta, mutta ei vetänyt yleisöä. Yleisömenestyksiä sen sijaan olivat Kassilan seuraavat elokuvat "Kuriton sukupolvi" (1957) ja "Syntipukki" (1957), molemmat uusintafilmatisointeja 1930-luvun suosikkielokuvista.
Radio tekee murron Radio tekee murron on Matti Kassilan ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1951. Kassilan ja Aarne Tarkaksen käsikirjoittaman rikoskomedian pääosissa ovat Hannes Häyrinen ja Ritva Arvelo. Notkeasti kerrotussa elokuvassa on ilmeisiä film noir -vaikutteita. Elokuva sai kolme Jussi-palkintoa (käsikirjoitus, ohjaus, miesnäyttelijä).
Aaltoska orkaniseeraa Aaltoska orkaniseeraa on suomalainen elokuva vuodelta 1949. Sen ohjaus on merkitty Edvin Laineen nimiin, mutta todellisuudessa siitä vastasi pääosin apulaisohjaaja Matti Kassila.
Syntipukki (vuoden 1935 elokuva) 2000-luvulla Karun ohjaus arvioidaan Matti Kassilan samasta näytelmästä tekemään ohjaukseen verrattuna heikommaksi, kankeaksi tulkinnaksi. Toinen kriitikko luonnehtii huumoria jopa alkeelliseksi ja elokuvakerrontaa vielä sitäkin kurjemmaksi. Elokuva oli kuitenkin yleisömenestys.