mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Georgi Pjatakov Stalinin puhdistusten alettua Pjatakovin vaimo pidätettiin heinäkuussa ja hänet itse syyskuussa 1936. Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev olivat omassa näytösoikeudenkäynnissään nimenneet myös Pjatakovin yhdeksi salaliittolaistoverikseen. Yhdessä Karl Radekin kanssa Pjatakov oli näkyvin syytetty tammikuussa 1937 järjestetyssä niin sanotussa Moskovan toisessa oikeudenkäynnissä, jossa häntä syytettiin neuvostojärjestelmän kumoamiseen tähdänneen salaliiton eli ”neuvostovastaisen trotskilaisen keskuksen” jäsenyydestä. Pjatakov tunnusti tekaistut syytteet. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Pjatakov rehabilitoitiin vuonna 1988.
Josif Stalin Syksyllä 1923 hieman ennen Leninin kuolemaa Stalin, Grigori Zinovjev ja Lev Kamenev perustivat politbyroohon niin sanotun triumviraatin estääkseen Trotskia nousemasta puolueen johtoon. Leninin kuoltua Zinovjev avasi keväällä 1924 keskuskomitean täysistunnon: ”Toverit, jokainen Iljitšin sana on meille laki. Olemme vannoneet täyttävämme kaiken, minkä kuoleva Iljitš käski meidän tehdä.” Tilaisuuden lopuksi keskuskomitean jäsenet äänestivät ja säilyttivät Stalinilla pääsihteerin viran, ja siten hän pystyi keskittämään itselleen kaiken vallan.
Vladislav Kamenev Vladislav Dmitrjevitš Kamenev (; s. 12. elokuuta 1996 Orsk, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Colorado Avalanchen organisaatiossa. Hän pelaa lähinnä AHL-joukkue San Antonio Rampagessa. Kamenev on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa. Kamenevin vahvuuksiin kuuluu koko, fyysinen peli, kiekonsuojaaminen, kaksinkamppailut, pelisilmä, kädet ja laukaus. Hänen heikkouksiinsa kuuluu ajoittainen hermokontrollin pettäminen, joka näkyy turhina jäähyinä.
Vladislav Kamenev Kamenev on Južnyi Ural Orskin kasvatti. Hän pelasi kauden 2012–2013 MHL-joukkue Stalnyje Lisy Magnitogorskissa, jonka jälkeen Metallurg Magnitogorsk varasi Kamenevin koko KHL:n varaustilaisuuden kolmantena pelaajana vuonna . Hän pelasi kaudella 2013–2014 sekä MHL:ää Stalnyje Lisy Magnitogorskissa, Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla VHL:ää kasvattajaseurassaan Južnyi Ural Orskissa että KHL:ää Metallurg Magnitogorskissa. Kamenev teki KHL:ssä 16 runkosarjaottelussa yhden syöttöpisteen.
Genrih Jagoda Jagoda oli salaisen poliisin riveissä järjestämässä pakkotyöläiset tekemään Vienanmeren–Itämeren kanavaa. Häntä on syytetty kirjailija Maksim Gorkin murhaamisesta myrkyttämällä vuonna 1936. Hän valvoi Moskovan ensimmäistä suurta näytösoikeudenkäyntiä, jossa Lev Kamenev ja Grigori Zinovjev tuomittiin kuolemaan. Tämä oli käännekohta Stalinin vainoissa, koska sen jälkeen pakkotyöleirit laajenivat GULAG-järjestelmäksi. Jagoda joutui itsekin pian Stalinin epäsuosioon, ja menetti paikkansa 16. syyskuuta 1936 Nikolai Ježoville, joka johti pääosan Stalinin suuresta puhdistuksesta. Jagoda tuomittiin ja teloitettiin 1938.
Jukums Vācietis Sota-asiain kansankomissaari Lev Trotski kannatti Vācietisia puna-armeijan johtoon, mutta halusi nimittää hänet vasta kun hän olisi saavuttanut jonkin merkittävän sotilaallisen voiton. Sellaiseksi sopi Vācietisin itärintamalla johtama hyökkäys, joka johti Kazanin takaisinvaltaukseen 10. syyskuuta. Vācietis nimitettiin jo hieman sitä ennen, 2. syyskuuta 1918 puna-armeijan ensimmäiseksi ylipäälliköksi. Hän perusti puna-armeijan pääesikunnan ja valitsi sen jäsenet, joskin Trotskin johtama vallankumouksellinen sotaneuvosto valvoi hänen toimintaansa. Tammikuusta maaliskuuhun 1919 Vācietis oli samanaikaisesti myös Neuvosto-Latvian armeijan komentaja. Vācietis menetti bolševikkijohdon luottamuksen eräiden puna-armeijan kärsimien tappioiden seurauksena. Kesäkuussa 1919 hän määräsi keskeyttämään menestyksekkään etenemisen itärintamalla ja siirtämään joukot muille rintamille, vaikka itärintaman komentaja Sergei Kamenev vaati jatkamaan perääntyvien Aleksandr Koltšakin joukkojen ajamista Siperiaan. Vācietisin ylipäällikkyys päättyi 25. kesäkuuta 1919, jolloin tšeka pidätti hänet epäiltynä jäsenyydestä ”vastavallankumouksellisessa valkokaartijärjestössä”. Yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea kuitenkin peruutti syytteet 7. lokakuuta 1919. Kamenev oli sitä ennen nimitetty uudeksi ylipäälliköksi.
Ivar Smilga Venäjän sisällissodan aikana Smilga komensi puna-armeijan 7. armeijaa Uralin rintamalla. Vuoden 1920 Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa hän toimi komentajana Mihail Tuhatševskin rinnalla. Smilgan muita tehtäviä olivat Neuvostoliiton talousneuvoston Vesenkhan (1921–1928) sekä valtiollisen suunnittelukomitean Gosplanin (1924–1936) varapuheenjohtajan virat. Vuonna 1926 Smilga liittyi Lev Kamenevin ja Grigori Zinovjevin johtamaan kommunistisen puolueen sisäiseen ”uuteen oppositioon”, joka arvosteli Josif Stalinia ja yhdistyi myöhemmin Lev Trotskin vasemmisto-opposition kanssa niin sanotuksi yhtyneeksi oppositioksi. Tämä johti Smilgan erottamiseen ensin NKP:n keskuskomiteasta ja lopulta koko puolueesta. Smilga sai puoluejäsenyytensä takaisin luovuttuaan Stalinin kritiikistä vuonna 1929. Myöhemmin hänet kuitenkin karkoitettiin Habarovskiin ja vangittiin vuonna 1935 Sergei Kirovin murhan jälkeen. Smilga tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin Stalinin vainoissa vuonna 1937. Hänet rehabilitoitiin 1987.
Oikeistopoikkeama Neuvostoliiton kommunistisen puolueen johdossa käytiin koko 1920-luvun ajan kiistelyä siitä, miten pitkälle talonpoikien yksityistä kaupankäyntiä suosinutta NEP-politiikkaa tulisi jatkaa. Lev Trotskin johtama vasemmisto-oppositio vaati äänekkäästi NEP:stä luopumista ja valtiojohtoista teollistamispolitiikkaa, kun taas Grigori Zinovjevin, Lev Kamenevin ja Josif Stalinin muodostama puolueen johtotroikka halusi toistaiseksi jatkaa NEP-linjaa. Aiemmin vasemmistokommunistina tunnettu puoluejohdon jäsen Nikolai Buharin kääntyi 1920-luvun puolivälissä intohimoiseksi NEP-politiikan kannattajaksi ja julisti yksityisen liiketoiminnan suosimisen olevan oikea tie sosialismia kohti. Hänen mukaansa talonpojille tuli toistaa iskulausetta ”Rikastukaa!”. Buharin tukijoineen auttoi Stalinia syrjäyttämään ja lopulta tuhoamaan vasemmisto-opposition vuosina 1927–1928. Pian tämän jälkeen Buharinin ja Stalinin liitto kuitenkin hajosi, sillä johtoaseman saavuttanut Stalin päätti luopua NEP-politiikasta, jonka hän katsoi olevan syynä neuvostotalouden ja -yhteiskunnan kohtaamiin ongelmiin.
Carl Levin Levin syntyi juutalaiseen perheeseen ja kouluttautui lakimieheksi. Hän ilmoitti 7. maaliskuuta 2013, ettei pyri seitsemännelle kaudelle vuoden 2014 senaatinvaaleissa. Hänen isoveljensä Sander Levin on pitkäaikainen edustajainhuoneen jäsen.
Grigori Zinovjev Zinovjev ei enää saanut takaisin aiempaa asemaansa. Hän toimi vuodesta 1928 vähäpätöisissä viroissa kulutus- ja elintarvikehallinnossa. Vuonna 1932 Stalin järjesti Zinovjevin ja Kamenevin uudelleen erotetuiksi puolueesta ja karkotetuiksi Siperiaan oikeisto-opposition tukijoina, mutta heidät armahdettiin vielä toukokuussa 1933 ja hyväksyttiin takaisin puolueeseen. Kun Sergei Kirov murhattiin joulukuussa 1934, Zinovjevin ja Kamenevin väitettiin olleen ”moraalisesti osallisia” tapahtuneeseen, joten heidät erotettiin jälleen puolueesta ja vangittiin. He tunnustivat syyllisyytensä saadakseen lievemmät tuomiot. Tammikuussa 1935 Zinovjev tuomittiin salaisessa oikeudenkäynnissä kymmenen vuoden vankeuteen ja Kamenev samassa yhteydessä viiden vuoden vankeuteen. Samassa yhteydessä yli 600 Zinovjevin entistä leningradilaista tukijaa karkotettiin Siperiaan.
Marraskuussa 1935 Zinovjevia, Kamenevia ja maanpaossa elänyttä Trotskia syytettiin julkisesti vakoilusta ulkovaltojen hyväksi. Kesäkuussa 1936 tuotiin esiin entistä jyrkempi väite ”trotskilais-zinovjevilaisen vastavallankumouksellisen blokin terroristisesta toiminnasta”. Zinovjeville ja Kameneville järjestettiin elokuussa 1936 uusi, julkinen oikeudenkäynti, joka tunnetaan ensimmäisenä niin sanotuista Moskovan oikeudenkäynneistä. Syytettyjä oli yhteensä 16, heistä viisi turvallisuuspalvelu NKVD:n agentteja, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Syytettyjen väitettiin muodostaneen salaisen terroristijärjestön, joka murhasi Kirovin ja suunnitteli Stalinin sekä muiden kommunistijohtajien murhia. Salaisessa tapaamisessa Stalin lupasi Zinovjeville ja Kameneville, että heidän sekä heidän perheidensä ja tovereidensa henki säästettäisiin, jos he tunnustaisivat oikeudessa. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat tekaistut syytökset, mutta Stalin petti lupauksensa. Heidät tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin seuraavana aamuna.
Vladislav Kamenev Nashville Predators varasi Kamenevin toisella kierroksella 42. pelaajana . Samana kesänä myös QMJHL-joukkue Québec Remparts varasi hänet koko toisena pelaajana edellään vain Pavel Zacha. Kamenev kuitenkin jatkoi kaudella 2014–2015 uraansa Metallurg Magnitogorskin KHL-joukkueessa. Hänet valittiin liigan syyskuun 2014 kuukauden tulokaspelaajaksi.
Naum Levin Levin syntyi juutalaiseen perheeseen Viipurissa vuonna 1907. Isä oli Valko-Venäjällä syntynyt kauppias Isak Levin ja äiti Rocheleje Kravts. Levinin äiti kuoli Naumin ollessa vasta kuusivuotias vuonna 1913.
Moskovan oikeudenkäynnit Zinovjev ja Kamenev olivat 1920-luvun valtataistelussa olleet ensin Stalinin liittolaisia, sitten oppositiossa häntä vastaan ja jonkin aikaa myös liitossa Trotskin kanssa, vaikka eivät kannattaneetkaan tämän oppeja. Stalin lupasi oikeudenkäynnin alla salaisessa tapaamisessa säästää Zinovjevin ja Kamenevin, heidän perheenjäsentensä ja heidän entisten tovereidensa hengen, jos he tunnustaisivat syytteet. Zinovjev ja Kamenev tunnustivat. Tunnustusten ohella syytteiden tueksi ei voitu esittää mitään aineellisia todisteita. Viranomaisten hallussa väitettiin olevan Trotskin lähettämiä kirjeitä, joissa tämä antoi ohjeita terrori-iskuihin, mutta väitettyjä kirjeitä ei koskaan tuotu julkisuuteen. Stalin petti lupauksensa, sillä kaikki syytetyt tuomittiin kuolemaan. Zinovjev ja Kamenev teloitettiin seuraavana aamuna. Tämä oli ensimmäinen kerta Stalinin aikana, kun entisiä keskuskomitean jäseniä teloitettiin.
Lokakuun vallankumous Koska bolševikit olivat julistaneet vallan siirtyneen neuvostoille, monet odottivat heidän muodostavan yhteishallituksen muiden neuvostoissa edustettuina olleiden puolueiden kanssa. Vallankumouksen alkupäivinä tällä ajatuksella oli runsaasti kannatusta bolševikkien omassakin keskuudessa, sillä laajemman rintaman kokoaminen helpottaisi vastavallankumouksen torjumista. Rautatieläisten ammattiliitto Vikžel painosti 11. marraskuuta (29. lokakuuta) lakkouhkauksellaan bolševikit ryhtymään hallitusneuvotteluihin muiden sosialististen puolueiden kanssa. Koska Krasnovin hyökkäyksen torjuminen oli tuolloin kriittisessä vaiheessa, bolševikkien keskuskomitea hyväksyi Leninin poissaollessa neuvottelutarjouksen ja lähetti edustajikseen Kamenevin ja Grigori Sokolnikovin. Kamenev ehti jo allekirjoittaa sopimuksen eserrä Viktor Tšernovin johtamasta koalitiohallituksesta, jossa bolševikit olisivat vähemmistönä ja Lenin ja Trotski olisi jätetty kokonaan ulkopuolelle. Keskuskomitean enemmistö asettui kokouksessaan 14. (1.) marraskuuta aluksi Kamenevin puolelle Leniniä vastaan, mutta Krasnovin muodostaman uhan poistuttua päätettiin hallitusneuvotteluita jatkaa vain vasemmistoeserrien kanssa. Leninin torpedoitua Vikžel-neuvottelut Kamenev ja neljä muuta ilmoittivat 17. (4.) marraskuuta eroavansa protestiksi keskuskomiteasta. Kamenev erosi myös yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean johdosta ja Rykov, Nogin, Teodorovitš ja Miljutin kansankomissaarien neuvostosta.
Sergei Kamenev Kamenevin isä oli keisarillisen armeijan sotilasinsinööri. Kamenev valmistui Kiovan kadettikoulusta 1898, Aleksanterin sotakoulusta 1900 ja Nikolain yleisesikunta-akatemiasta 1907, ja sai 1909 kapteenin arvon. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli Venäjän 1. armeijan esikunnassa ja sai 1914 ylennyksen everstiluutnantiksi ja 1915 everstiksi. Helmikuun vallankumouksen puhjetessa vuonna 1917 hän oli jalkaväkirykmentin komentajana Pultavassa ja ryhtyi myötäilemään vallankumouksellisten sotilaiden mielialoja. Kamenev nimitettiin syksyllä 1917 XV armeijakunnan esikuntapäälliköksi, mistä hän siirtyi lokakuun vallankumouksen jälkeen 3. armeijan esikuntapäälliköksi. Hän liittyi huhtikuussa 1918 vapaaehtoisena puna-armeijaan, jossa hän komensi aluksi Nevelin piirin läntisiä rajajoukkoja ja kesäkuusta 1918 alkaen jalkaväkidivisioonaa Vitebskissä. Elokuussa 1918 hänestä tuli joksikin aikaa läntisten rajajoukkojen komentaja.
Vladislav Kamenev Kamenev pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän toimi Venäjän kapteenina ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Kirill Pilipenkon ja Jevgeni Svetšnikovin kanssa tehoilla 2+5=7. Kamenev pelasi myös Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2013, samana vuonna World U-17 Hockey Challengessa ja World Junior A Challengessa, joista kaksi jälkimmäisenä mainittua turnausta päättyi hopeaan.
Vladislav Kamenev Heinäkuussa 2015 Kamenev teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Nashville Predatorsin kanssa. Hän aloitti kauden 2015–2016 AHL-joukkue Milwaukee Admiralsin vahvuudessa.
Lokakuun vallankumous Lenin palasi lopulta salaa Suomesta Pietariin ja osallistui 23. (10.) lokakuuta keskuskomitean kokoukseen, jossa hyväksyttiin äänin 10–2 hänen muotoilemansa päätöslauselma ”"aseellinen kapina on väistämätön ja aika on sille täysin kypsä"”. Zinovjev ja Kamenev äänestivät vastaan. Päätös vahvistettiin 29. (16.) lokakuuta laajennetussa keskuskomitean istunnossa, johon osallistui edustajia myös muista bolševikkien elimistä. Zinovjevin ja Kamenevin mielestä puolue ei ollut vielä tarpeeksi vahva ottamaan valtaa yksin. He vastustivat Leninin kaappaussuunnitelmaa niin päättäväisesti, että lähettivät bolševikkien puolue-elimille omissa nimissään kiertokirjeen, jossa varoittivat ryhtymästä mihinkään ainakaan ennen neuvostokongressin ja kansalliskokouksen kokoontumista. Kamenev jopa erosi keskuskomiteasta ja selosti kantansa menševikkien "Novaja Žizn" -lehden julkaisemassa haastattelussa, jossa hän rivien välissä paljasti puolueensa kaappaussuunnitelman olemassaolon. Lenin vaati Kamenevin ja Zinovjevin erottamista puolueesta vahingollisen tietovuodon vuoksi, mutta asiasta ei tehty päätöstä.
Vladislav Kamenev Venäjän A-maajoukkueessa Kamenev on pelannut kolme ottelua. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä vain 18-vuotiaana Karjala-turnauksen avausottelussa 6. marraskuuta 2014 Helsingissä Ruotsia vastaan.
Vasemmisto-oppositio (Neuvostoliitto) Leninin vuonna 1921 lanseeraama NEP-politiikka oli taloudellisesti menestyksekäs, mutta se ei koskaan ollut suosittu kommunistisen puolueen johdossa, koska sen pelättiin johtavan uuden porvariston syntyyn. Näkyvin kriitikoista oli jo Leninin eläessä Lev Trotski, jonka mielestä koko kansantalouden suunnittelu olisi pitänyt antaa keskitetysti Gosplanin käsiin ja teollisuuden kehittämiseen panostaa huomattavasti enemmän. Leninin jäätyä sairautensa vuoksi sivuun päätöksenteosta Trotski alkoi vuoden 1923 aikana arvostella entistä näkyvämmin puoluejohdon talouspolitiikassa tekemiä virheitä, joiden seurauksena teollisuustuotteiden hinnat olivat karanneet käsistä ja talonpojat alkoivat jälleen pantata maataloustuotteita niiden myymisen sijasta. Trotskin kritiikin innostamana puolueesta nousi esiin ryhmä, joka vaati NEP-politiikasta luopumista ja valtion roolin kasvattamista taloudessa. Osa puoluejohtajista pelkäsi Trotskin aloittaneen valtataistelun puolueen hallinnasta Leninin jälkeen, joten Grigori Zinovjev, Lev Kamenev ja pääsihteeri Josif Stalin muodostivat niin sanotun troikan, jonka päämääränä oli pysäyttää Trotskin eteneminen valtapelissä. Tämän jälkeen kiista laajeni talouspoliittisista erimielisyyksistä koskemaan myös Stalinin tapaa johtaa puoluekoneistoa, jota Trotskin kannattajat pitivät epädemokraattisena, byrokraattisena ja liian keskusjohtoisena.
Grigori Sokolnikov Venäjän sisällissodan aikana Sokolnikov toimi sotilaallisissa tehtävissä. Hän johti vuosina 1920–1921 puna-armeijan valtaamaan Turkestanin hallintoa. Sokolnikov oli vuosina 1922–1926 Neuvosto-Venäjän ja sittemmin Neuvostoliiton valtiovarainasioiden kansankomissaari sekä 1924–1925 kommunistisen puolueen politbyroon ehdokasjäsen. Vuonna 1925 Sokolnikov liittyi puolueen sisällä Grigori Zinovjevin ja Lev Kamenevin muodostamaan niin sanottuun ”uuteen oppositioon”, joka vastusti Josif Stalinia. Tämän seurauksena hän menetti pian asemansa politbyroossa ja kansankomissaarina. Hän joutui irtisanoutumaan oppositiomielipiteistään vuonna 1927. Vuodesta 1928 Sokolnikov oli valtion öljy-yhtymän johdossa ja vuosina 1929–1932 Neuvostoliiton suurlähettiläänä Lontoossa. Sen jälkeen hän työskenteli ulkoasiainkansankomissariaatissa ja oli 1933–1934 apulaisulkoasiainkansankomissaarina. Hänet pudotettiin 1930 keskuskomitean ehdokasjäseneksi.
Josif Stalin Erilaisia näytösoikeudenkäyntejä pidettiin Stalinin valtakauden alkupuolella useita. Yksi ensimmäisistä suurista julkisista näytösoikeudenkäynneistä oli vuonna 1928 insinöörejä vastaan järjestetty Šahty-oikeudenkäynti ja toinen, vieläkin suurempi niin sanotun ”teollisuuspuolueen” johtoa vastaan vuonna 1930. Vasta Sergei Kirovin kuoleman jälkeen 1930-luvun puolessavälissä niitä alettiin järjestää kommunistipuolueen johtajia vastaan. Kuuluisimmat olivat vuosina 1936–1938 pidetyt niin sanotut Moskovan oikeudenkäynnit. Tuomitut teloitettiin oikeudenkäyntien jälkeen lähes välittömästi. Kommunistipuolueen ylimmästä johdosta puhdistusten uhreiksi joutuivat Lev Kamenev, Grigori Zinovjev, Nikolai Buharin ja Karl Radek, sotilasjohtajista marsalkat Mihail Tuhatševski, Vasili Blücher ja Aleksandr Jegorov sekä turvallisuudesta vastaavat Genrih Jagoda ja Nikolai Ježov.
Neuvostoliitto Leninin kuoltua tammikuussa 1924 valtaan nousi troikka Stalin, Kamenev ja Zinovjev. Puolueessa käytiin valtataistelu vasemmiston Lev Trotskin, oikeiston Nikolai Buharinin ja keskustan Josif Stalinin välillä. Trotskin vasemmisto-opposition kanta tähtäsi jatkuvan vallankumouksen periaatteen mukaisesti siihen, että vallankumous leviäisi keskeytymättä muihin maihin. Käytännössä Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta oli menettänyt mahdollisuuden vallankumouksien sarjaan keskisessä Itä-Euroopassa ja Keski-Euroopassa sen jälkeen kun Saksassa spartakistien kapina 1919 oli epäonnistunut ja kun puolalaiset olivat torjuneet hyökkäyksen Varsovaan ja saaneet toisen Riian rauhan, joka takasi Puolan itsenäisenä porvarillisena tasavaltana. Stalin oli valmiimpi etenemään Buharinin Sosialismia yhdessä maassa -periaatteen mukaan, mikä tarkoitti laajaperäisen maailmanvallankumouksellisuuden asemasta voimaperäistä Venäjän talouden kehittämistä.
Sergei Kamenev Sergei Sergejevitš Kamenev (16. huhtikuuta 1881 Kiova, Venäjän keisarikunta – 25. elokuuta 1936 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen sotilas, joka toimi puna-armeijan järjestyksessä toisena ylipäällikönä vuosina 1919–1924, Venäjän sisällissodan aikana.
Sergei Kamenev Kamenev siirrettiin huhtikuussa 1924 ylipäälliköstä puna-armeijan tarkastajaksi, mutta toimi vielä maaliskuusta marraskuuhun 1925 puna-armeijan esikuntapäällikkönä. Hän oli vuodesta 1924 vallankumouksellisen sotaneuvoston jäsen ja vuosina 1927–1934 sen varapuheenjohtaja sekä sota- ja laivastoasiain apulaiskansankomissaari. Lisäksi hän toimi 1920-luvun lopulla Frunzen sotilasakatemian taktiikan osaston johtajana. Hän liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1930. Kamenev siirrettiin heinäkuussa 1934 vähäisempään tehtävään ilmapuolustuksen johtoon ja hänet ylennettiin 1935 ensimmäisen luokan komentajaksi. Hän kirjoitti muistelmansa Venäjän sisällissodasta. Kuoltuaan vuonna 1936 hänet haudattiin Kremlin muuriin, mutta hieman myöhemmin hänet julistettiin postuumisti kansanviholliseksi. Hänet rehabilitoitiin Stalinin kuoleman jälkeen.
Lokakuun vallankumous Elokuussa salaa kokoontunut bolševikkien kuudes puoluekokous päätti yrittää aseellista vallanottoa sopivan tilaisuuden koittaessa. Tässä yhteydessä päätettiin myös luopua tunnuksesta ”Kaikki valta neuvostoille”, mutta päätös käytännössä pyörrettiin bolševikkien saatua myöhemmin syksyllä enemmistön Pietarin ja Moskovan neuvostoihin. Helsingissä piileskellyt Lenin näki syyskuun lopussa 1917 tilaisuuden tulleen ja kehotti bolševikkeja kahdessa puolueen keskuskomitealle lähettämässään kirjeessä ryhtymään välittömästi toimiin vallan kaappaamiseksi ennen kuin otollinen hetki menisi ohi. Pietarissa 28. (15.) syyskuuta kokoontunut keskuskomitea piti ratkaisua vielä ennenaikaisena ja päätti sivuuttaa Leninin ohjeet. Keskuskomiteassa ajatusta vastustivat varsinkin Lev Kamenev ja Grigori Zinovjev. Helsingistä Viipuriin siirtynyt Lenin alkoi tämän jälkeen painostaa keskuskomiteaa uhkaamalla erota, jos häntä ei toteltaisi.
Lev Tihomirov Lev Tihomirov syntyi aatelisperheeseen. Vuosina 1870–1873 hän opiskeli Moskovan yliopistossa. Vuosina 1872–1873 hän kuului tšaikovskilaiseen narodnikkikerhoon ja levitti vallankumoksellista propagandaa työläisten keskuuteen. Tihomirov pidätettiin marraskuussa 1873 ja hän oli tuomittavana ns. 193:n oikeudenkäynnissä.
Adam Levine Levine syntyi Los Angelesissä Kaliforniassa Patricia "Patsy" (o.s. Noah) ja Fredric Levinen perheeseen. Hänen enonsa on Slate-kirjailija ja editori Timothy Noah. Patsy ja Fred Levine erosivat Adamin ollessa pieni. Tästä liitosta Adamilla on veli Michael. Lisäksi hänellä on vanhempiensa uusista avioliitoista siskopuoli Julia sekä kaksi sisarpuolta, Liza ja Sam. Adamin isä omistaa uuden vaimonsa kanssa Los Angelesissa kaksi miestenvaateliikettä; tämän vuoksi Adam itse kertoo olevansa aina muodissa muita edellä.
Lokakuun vallankumous Helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjää hallitsi aluksi liberaali oikeisto. Menševikit ja sosialistivallankumoukselliset (”eserrät”) katsoivat välttämättömäksi tukea toistaiseksi liberaalin porvarillisen demokratian kehitystä. Aluksi myös bolševikkien Venäjällä oleskellut johto (mm. Lev Kamenev ja Josif Stalin) ajatteli samoin. Maanpaosta Saksan avustuksella huhtikuussa 1917 palannut Lenin kuitenkin julisti niin sanotuissa huhtikuun teeseissään paljon radikaalimman ohjelman, jonka mukaan bolševikkien lyhyen tähtäimen tavoitteena tulisi olla väliaikaisen hallituksen syrjäyttäminen, kaiken vallan siirtäminen neuvostoille ja sitä kautta toteutettava sosialistinen vallankumous. Alkuhämmennyksen jälkeen bolševikkipuolue omaksui tämän ohjelman, mutta monet puoluejohdossakin epäilivät sen mielekkyyttä. Erityisesti Kamenevin johtama ryhmä puoluejohdossa suhtautui penseästi Leninin kumoussuunnitelmiin ja kannatti mieluummin kaikkien sosialististen puolueiden yhteishallituksen tavoittelua. Kesäkuussa 1917 Pietarissa pidetyssä ensimmäisessä työläisneuvostojen edustajakokouksessa bolševikkien ryhmä oli vielä selvästi pienempi kuin eserrien tai menševikkien, ja he eristäytyivät muista ryhmistä jyrkällä esiintymisellään.
Porvarillisten kadettipuolueen ja oktobristien johtajat joutuivat eroamaan väliaikaisesta hallituksesta ulkopoliittisen skandaalin seurauksena toukokuun alussa, jolloin hallituspohjaa laajennettiin ottamalla menševikit mukaan ja antamalla sosialistivallankumouksellisille lisää vastuuta. Bolševikit muodostivat nyt yksinään opposition vasemmalla. Aleksandr Kerenskin tultua pääministeriksi eserrät ja menševikit olivat elokuusta lokakuuhun enemmistönä ja kantavana voimana hallituksessa. Kun muut sosialistiset puolueet olivat näin sidottuja hallitukseen ja sen politiikkaan, bolševikit alkoivat nopeasti lisätä kansansuosiotaan käyttämällä iskulauseita “rauhaa, maata ja leipää” ja ”kaikki valta neuvostoille”.
Yleisvenäläinen neuvostokongressi Ulosmarssien seurauksena bolševikit pääsivät dominoimaan kongressia mielensä mukaan, mikä mahdollisesti oli ollut heidän johtajansa Vladimir Leninin suunnitelma alusta alkaen. Jäljelle jääneet vasemmistososialistivallankumoukselliset muodostivat uuden ryhmän, johon tuli lopulta 179 edustajaa, kun taas bolševikeilla oli kongressin lopussa 472 edustajaa. Marraskuun 8. päivän vastaisena yönä Vladimir Antonov-Ovsejenko luki kongressille ilmoituksen väliaikaisen hallituksen vangitsemisesta ja kello 5 aamulla kongressi hyväksyi lähes yksimielisesti Leninin laatiman julistuksen (”Työläiset, sotilaat ja talonpojat!”) kaiken vallan siirtämisestä neuvostoille. Seuraavina kokouspäivinä kongressi hyväksyi myös muun muassa julistukset välittömästä aselevosta rintamilla ja maanjaosta sekä päätöksen Leninin johtaman kansankomissaarien neuvoston asettamisesta Venäjän uudeksi hallitukseksi. Kongressi valitsi uuden toimeenpanevan keskuskomitean, johon bolševikit saivat enemmistön ja jonka puheenjohtajaksi tuli Lev Kamenev.
Aleksandr Lurija Lurija syntyi Kazanissa. Hän opiskeli paikallisessa yliopistossa ja perusti opintoaikanaan Kazanin psykoanalyyttisen yhdistyksen. Hän sai viran Moskovasta ja tapasi Lev Vygotskin, jolla oli Lurijaan suuri vaikutus. Tavattuaan Lev Vygotskin hän esimerkiksi pitkälti hylkäsi psykoanalyysin, koska Vygotskin mukaan sekä psykoanalyysi että behaviorismi olivat kaksi vallalla ollutta hyvin epätyydyttävää psykologista teoriasuuntausta, joilla ihmistoimintaa ja psyykkistä toimintaa yritettiin selittää.
Lev Deitš Lev Deitš syntyi juutalaiseen kauppiasperheeseen. Hän opiskeli Kiovan kymnaasissa ja Baselin yliopiston filosofisessa tiedekunnassa. Vuonna 1874 hän liittyi narodnikkeihin ja osallistui "Južnije buntary" (”Etelän kapinalliset”) -ryhmän toimintaan. Deitš ystävystyi terrorismia vastustaneiden Pavel Akselrodin ja Vera Zasulitšin kanssa. Tästä huolimatta hän osallistui ilmiantaja Nikolai Gorinovitšin murhayritykseen, joutui pidätetyksi, mutta onnistui välttämään tuomion.
Olga Kameneva Vallankumouksen jälkeen Olga Kamenevankin poliittinen ura sai lisää nostetta, sillä hänet nimitettiin johtamaan koulutuskomitean teatterijaostoja. Tavoitteeksi oli asetettu radikalisoida Neuvosto-Venäjän teatteritoiminta. Tästä jalosta ideasta kuitenkin luovuttiin jo vuonna 1919 ja Olga sai potkut esimieheltään Anotoli Lunacharskylta. Olga piti kuitenkin edelleen virkansa puolueen naisjärjestön hallituksen jäsenenä.
Venäjän sisällissodan aikana Olga johti keskuskomiteaa, jonka tehtävänä oli taistella nälänhädän jälkivaikutuksia vastaan.
Lokakuun vallankumous Kun bolševikkien yhteistyö muiden puolueiden kanssa oli lopullisesti kariutunut, vasemmistososialistivallankumoukselliset suostuivat heidän hallituskumppaneikseen. Vasemmistoeserrien edustajat erosivat oikeistoeserrien hallitsemasta talonpoikaisneuvostojen kongressista ja heidät hyväksyttiin täydennysjäseniksi yleisvenäläiseen toimeenpanevaan keskuskomiteaan, jossa he muodostivat hetkellisesti enemmistön (bolševikit palauttivat enemmistönsä laajentamalla toimeenpanevaa keskuskomiteaa uudelleen tammikuussa 1918). Sopimus vasemmistoeserrien liittymisestä kansankomissaarien neuvostoon syntyi 23. (10.) joulukuuta 1917 ja he saivat viisi kansankomissaarinsalkkua. Myönnytyksinä bolševikit lievensivät lehdistösensuuria ja lupasivat antaa perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoontua. Tämän seurauksena bolševikkien puoluejohdosta eronnut Kamenevin oppositioryhmä palasi nöyränä takaisin.
Vasemmisto-oppositio (Neuvostoliitto) Vuoden 1925 aikana myös Zinovjev ja Kamenev tulivat siihen tulokseen, että NEP-politiikka ja vallan keskittyminen Stalinin johtamalle koneistolle olivat menneet liian pitkälle, ja he kääntyivät Stalinia vastaan. Buharin sen sijaan pysyi Stalinin liittolaisena ja ryhtyi vaatimaan, että NEP-politiikan markkinavetoisuutta olisi vietävä entistäkin pidemmälle. Stalinin asema oli tässä vaiheessa jo niin vahva, että vuoden 1926 alussa Zinovjev ja Kamenev joutuivat liittoutumaan Trotskin kanssa, jolloin vasemmisto-oppositiosta tuli niin sanottu yhdistynyt oppositio.
Vasemmisto-oppositio (Neuvostoliitto) Opposition edustajat syrjäytettiin vähitellen puoluejohdosta. Trotski erotettiin virastaan sota- ja laivastoasiain kansankomissaarina tammikuussa 1925 ja Zinovjev asemastaan Leningradin puoluejohtajana tammikuussa 1926. Vuoden 1926 aikana Trotski, Zinovjev ja Kamenev pudotettiin yksitellen pois politbyroosta, johon tuli heidän tilalleen Stalinin uskollisia kannattajia. Opposition edustajien kirjoituksia lakattiin julkaisemasta "Pravdassa", puoluekokouksissa heidän puheenvuoronsa peitettiin metelöinnillä ja heidän kannattajiensa kokoontumiset hajotettiin. Oppositio julkaisi vielä keväällä 1927 uuden 89:n allekirjoittajan julistuksen ja saman vuoden syyskuussa ”kolmentoista ohjelmana” tunnetun lähes 200-sivuisen toimintaohjelman puolueelle. Puoluejohto julisti ohjelmaesityksen ”laittomaksi vastavallankumoukselliseksi asiakirjaksi” saaden näin tekosyyn opposition lopulliseen nujertamiseen. Lokakuussa 1927 Trotski, Zinovjev ja Kamenev erotettiin keskuskomiteasta ja marraskuussa koko puolueesta. Joulukuussa 1927 pidetyssä puolueen 15. edustajakokouksessa Kamenev ja Zinovjev irtisanoutuivat kaikista mielipiteistään, joten heidät luvattiin ottaa takaisin puolueen jäseniksi puolen vuoden koeajan jälkeen, mikä myös tehtiin. Tämä merkitsi yhdistyneen opposition hajoamista.
Lev Polugajevski Polugajevski syntyi Valko-Venäjällä mutta kasvoi ja opiskeli Venäjällä Kuibyševissä (nyk. Samara). Hän kuoli Pariisissa aivosyöpään vuonna 1995.
Anna Ahmatova Seuraavana vuonna 1912 pariskunta teki matkan Sveitsiin ja Italiaan. Tuona vuonna syntyi heidän poikansa, myöhemmin historioitsijana tunnettu Lev Gumiljov.
Lev Trotski Lev Bronstein syntyi juutalaiseen perheeseen Etelä-Venäjällä, nykyisessä Ukrainassa 26. lokakuuta (7. marraskuuta uuden luvun mukaan) 1879. Hänen isänsä David Bronstein oli varakas venäjänjuutalainen maanviljelijä. Perhe ei ollut uskonnollinen. Bronšteinit puhuivat kotonaan venäjää ja ukrainaa, ja Lev itse sujuvasti lisäksi hepreaa, saksaa, englantia, ranskaa ja espanjaa.
Mentyään setänsä luo Odessaan opiskelemaan, hän tutustui vallankumouksellisiin piireihin ja oli mukana perustamassa "Etelä-Venäjän työläisliittoa" 1897 sekä marxilaista Venäjän sosiaalidemokraattista työväenpuoluetta 1898. Trotski pidätettiin poliittisen toimintansa vuoksi 1898 ja karkotettiin Siperiaan. Vuonna 1902 hän pakeni karkotuspaikastaan ulkomaille, jättäen jälkeensä vaimonsa Aleksandra Sokolovskajan ja kaksi lastaan. Hän otti käyttöön pseudonyymin "Trotski", jolla hänet sittemmin opittiin tuntemaan. Nimen hän lainasi Odessan vankilan päävanginvartijalta.
Lev Lagorio Lev Lagorio syntyi Feodosijassa Krimillä (nykyään Ukrainassa) ja opiskeli myöhemmin Keisarillisessa taideakatemiassa Pietarissa. Hänen opettajiaan olivat Maksim Vorobjov ja Bogdan Willewalde. Feodosijassa asuessaan sai vaikutteita Ivan Aivazovskilta. Vuonna 1845 Lagorio lähti merimatkalle sotalaiva Grozjaštšilla oppiakseen laivan rakennetta. Lagorio vietti kahdeksan vuotta Italiassa. Hänen siellä maalaamansa teokset toivat hänelle professorin aseman Venäjälle palattuaan. Myöhempinä vuosinaan hän maalasi rannikkonäkymiä Suomessa ja Norjassa. Hän myös maalasi Venäjän-Turkin sodan aiheita.
Léon Bakst Lev Rosenberg (Léo Bakst) syntyi nykyisen Valko-Venäjän alueella keskiluokkaiseen juutalaisperheeseen. Päästyään lukiosta hän opiskeli Pietarin taideakatemiassa, mutta samalla hän työskenteli osapäiväisesti kirjankuvittajana.
Tarton rauha Vastaitsenäistyneen Suomen ja Neuvosto-Venäjän diplomaattisuhteet olivat katkenneet Suomen sisällissodan puhjettua, jolloin Venäjän kansankomissaarien neuvosto tunnusti vallankumouksellisen kansanvaltuuskunnan Suomen hallitukseksi. Venäjän Suomessa ollut 42. armeijakunta oli myös aloittanut sotatoimet Suomen valkoisia joukkoja vastaan ja osa venäläisistä joukoista tuki punaisia. Suomen ja Neuvosto-Venäjän välillä ei käyty sisällissodan aikana merkittäviä taisteluita, sillä Suomen punaiset kävivät itse pääosan taisteluista. Neuvosto-Venäjän ja Saksan keisarikunnan välillä maaliskuussa 1918 solmitun Brest-Litovskin rauhansopimuksen nojalla venäläiset joukot vedettiin kokonaan pois Suomesta muutamia vapaaehtoisiksi jääneitä lukuun ottamatta. Suomen senaatti eli hallitus ilmoitti ensimmäisen kerran katsovansa olevansa sodassa Venäjää vastaan huhtikuun alussa 1918 perustellessaan bolševikkidiplomaatti Lev Kamenevin vangitsemista Ahvenanmaalla. Maiden suhteita ei saatu palautettua sisällissodan jälkeen. Neuvosto-Venäjä nimesi huhtikuussa 1918 eversti Konstantin Kovankon diplomaattiseksi edustajakseen Helsinkiin, mutta Suomen viranomaiset vangitsivat hänet toukokuun lopussa eivätkä päästäneet hänen seuraajaansa maahan.
Anastasia Huppmann Huppmann syntyi Venäjällä ja aloitti pianonsoiton opiskelun 5-vuotiaana. Hän soitti omia sävellyksiään televisiossa jo 7-vuotiaana ja 8-vuotiaana hän voitti ensimmäisen pianokilpailunsa. Hän täydensi opintojaan professori Vladimir Daichin johdolla Rostovin Rahmaninov-konservatoriossa ja professori Thomas Kreuzbergerin johdolla Wienin konservatoriossa. Hän jatkoi opiskelua Hannoverin Musiikki-akatemiassa. Huppmann on osallistunut mm. professoreiden Karl-Heinz Kämmerling, Paul Badura-Skoda, Aquiles Delle Vigne, Lev Naumov, Boris Petrushansky, Dmitri Bashkirov ja Lev Shugomin mestarikursseille.
Roomalainen filosofia 200-luvulla jaa. idän mystiikka alkoi levitä Roomaan. Tällöin syntyi kreikkalaisen filosofian ja itämaisen teosofisen mietiskelyn yhtymisestä uusplatonilainen oppisuunta. Uusplatonismi tulkitsi Platonin opetuksia hyvin uudella tavalla ja opetti mystistä yhdistymistä kosmisen ykseyden kanssa. Merkittävin uusplatonikko oli Plotinos, ja muita uusplatonilaisia olivat muiden muassa Iamblikhos, Kalkidios ja Simplikios. Myös pythagoralaisuus syntyi uudelleen uuspythagoralaisuutena.
Villa Vasa Villa Vasassa toimitettiin sosiaalidemokraattisen puolueen sanomalehtiä ja muita julkaisuja, joita salakuljetettiin Pietariin. Lähettinä toimi tehtävään erikseen palkattu nuori puolueen jäsen, joka matkusti Terijoen ja Pietarin väliä junalla tuoden samalla Leninille luettavaksi pääkaupungissa julkaistuja lehtiä. Kuokkalassa tehtiin muun muassa sanomalehteä "Proletariaatti", jota aikaisemmin vuonna 1905 oli toimitettu Genevessä. Lenin kirjoitti hieman yli vuoden aikana Villa Vasan huvilassa yli sata artikkelia tai pidempää esseetä. Lisäksi hän johti Pietarissa toimineen sosiaalidemokraattisen puolueen keskuskomiteaa, joka oli käytännössä bolševikkien hallussa. Näin Villa Vasasta tuli lyhyeksi aikaa puolueen koko toiminnan keskuspaikka. Muita huvilassa vierailleita tunnettuja henkilöitä olivat muun muassa sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen keskuskomitean jäsen Leonid Krasin, tulevat neuvostojohtajat Grigori Zinovjev, Lev Kamenev, Mihail Tomski ja Ivan Teodorovitš, georgialainen vallankumouksellinen Simon Ter-Petrosjan, myöhemmin Kominternissä vaikuttanut Jelena Stasova, saksalainen Rosa Luxemburg, kirjailija Anatoli Lunatšarski sekä filosofi Aleksandr Bogdanov. Samaan aikaan muissa Kuokkalan huviloissa asuivat myös menševikkien johtajat Juli Martov ja Pavel Akselrod.
Moskovan oikeudenkäynnit Moskovan oikeudenkäynneistä ensimmäinen järjestettiin 19.–24. elokuuta 1936. Pääsyyttäjänä toimi Andrei Vyšinski ja päätuomarina Vasili Ulrih. Syytettyjä oli kuusitoista: Zinovjev, Kamenev, Ivan Smirnov, Grigori Jevdokimov, Vagaršak Ter-Vaganjan, Sergei Mratškovski, Ivan Bakajev, Jefim Dreitzer, Eduard Holtzman, Isaak Reingold, Richard Pickel, Valentin Olberg, Konon Berman-Jurin, Fritz David (Ilja-David Krugljanski), Moisei Lurje ja Natan Lurje. Heitä syytettiin ”terroristisen trotskilais-zinovjevilaisen vastavallankumouksellisen keskuksen” muodostamisesta. Syytettyjen väitettiin kuuluneen vuodesta 1932 alkaen Trotskin ulkomailta johtamaan salaliittoon, joka oli murhannut Kirovin ja suunnitellut Stalinin sekä muiden neuvostojohtajien murhia. Salaliittolaisten väitettiin myös vehkeilleen viisivuotissuunnitelmien romuttamiseksi sabotoimalla Neuvostoliiton maataloutta ja teollisuutta, esimerkiksi sekoittamalla meijerien voihin nauloja ja sairastuttamalla tuotantoeläimiä. Lisäksi heidän väitettiin myyneen Neuvostoliiton alueita natsi-Saksalle ja Japanille vastineena näiltä saamastaan avusta. Kuudestatoista syytetystä viisi oli turvallisuuspalvelu NKVD:n kätyreitä, joiden valheelliset tunnustukset kävivät todistusaineistosta myös muita vastaan. Trotskin ohella myös hänen poikansa Lev Sedov esitettiin yhtenä rikollisen salaliiton johtajista.
Lev Nikulin Nikulin syntyi näyttelijäperheeseen. Hän opiskeli Moskovan kauppakorkeakoulussa ja julkaisi ensimmäisen teoksensa vuonna 1910. Venäjän sisällissodan aikana Nikulin toimi puna-armeijan valistustyöntekijänä. Sen jälkeen hän työskenteli diplomaattina ja toimittajana ja matkusteli paljon ulkomailla.
Leninin testamentti Zinovjevista ja Kamenevista Lenin totesi, että heille voitaisiin antaa anteeksi se, että he olivat vastustaneet lokakuun vallankumousta ratkaisevalla hetkellä vuonna 1917.
Adolf Joffe Adolf Joffe syntyi kauppiasperheeseen. Hän opiskeli Berliinin yliopiston lääketieteellisessä ja Zürichin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Joffe liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen 1890-luvun lopussa, kuului menševikkeihin, työskenteli ulkomailla Lev Trotskin kanssa ja oli karkotettuna Siperiassa.
Antiikin filosofia 200-luvulla jaa. idän mystiikka alkoi levitä Roomaan. Tällöin syntyi kreikkalaisen filosofian ja itämaisen teosofisen mietiskelyn yhtymisestä uusplatonilainen oppisuunta. Uusplatonismi tulkitsi Platonin opetuksia hyvin uudella tavalla ja opetti mystistä yhdistymistä kosmisen ykseyden kanssa. Uusplatonistit katsoivat, että täydellisyys ja onnellisuus, jotka nähtiin synonyymeinä, voitiin saavuttaa jo tässä elämässä filosofisella mietiskelyllä. Merkittävin uusplatonikko oli Plotinos, ja muita uusplatonilaisia olivat muiden muassa Iamblikhos, Kalkidios ja Simplikios. Myös pythagoralaisuus syntyi uudelleen uuspythagoralaisuutena.
Lev Šnirelman Šnirelmanin toinen merkittävä keksintö syntyi yhteistyössä Lazar Ljusternikin kanssa. He keksivät yhdessä "Ljusternikin–Šnirelmanin kategorian", joka perustui Henri Poincarén, David Birkhoffin ja Marston Morsen aikaisempiin tuloksiin. Teorian avulla voidaan määrittää avaruuksien globaaleja invariantteja, ja sillä on käyttöä differentiaaligeometriassa ja topologiassa.
Leninin testamentti Leninin kuoltua Trotski tyytyi passiivisen sovittelijan rooliin ja oli parhaimmillaankin marginaalisessa oppositiossa Stalinin, Kamenevin ja Zinovjevin muodostamaa troikkaa vastaan. Trotski ei noussut haastamaan valtaansa kasvattanutta Stalinia eikä käyttänyt hyväkseen Leninin kirjettä, jolla olisi voinut hyökätä Stalinin auktoriteettia vastaan. Päivää ennen edustajakokouksen alkua, 24. toukokuuta 1924, Zinovjev ja Kamenev kutsuivat koolle 57 puoluejohtajaa epäviralliseen kokoukseen eli ”vanhimpain neuvostoon” ja ajoivat siellä läpi päätöksen, että Leninin testamenttia ei julkistettaisikaan edustajakokouksessa eikä missään muuallakaan. Trotski ja Krupskaja vastustivat päätöstä, mutta noudattivat sitä edustajakokouksessa eivätkä tuoneet testamentin olemassaoloa esiin. Kirjeen sisältö kyllä selostettiin edustajakokoukseen saapuneille delegaatioille suljetuissa tapaamisissa, jokaiselle erikseen, mutta edustajia kiellettiin kertomasta siitä julkisesti ja heitä kehotettiin samalla tukemaan Stalinin uudelleenvalintaa. Stalin valittiinkin puoluekokouksessa uudelleen puolueen pääsihteeriksi Leninin suosituksen vastaisesti.
Säästöpankki Säästöpankkiaate alkoi levitä ulkomailla 1820-luvun jälkeen nopeasti. Säästöpankkiliikkeen kehittyessä syntyi sellaisia säästöpankkimuotoja kuin posti-, tehdas-, koulu-, vanhuus-, nuoriso- ja pennisäästöpankkeja. Jotta pienimmätkin säästöt saataisiin talteen, otettiin käyttöön sellaiset menetelmät kuin säästömerkit, säästökortit, säästölippaat, säästöautomaatit, asiamiehet, haaraosastot ja keräilypaikat.
Kuparikautinen Eurooppa Eurooppaan kupari alkoi levitä Romanian tienoille ja muualla Balkanille ehkä noin 5500 eaa. Eurooppaan syntyi noin 4500 eaa. mennessä kaksi varhaista kuparintyöstöaluetta, joista toinen oli Balkanin niemimaalla ja toinen Iberian niemimaalla, koska näiltä alueilta nimittäin saatiin vuorilta kuparia. Iberian keskus oli Etelä-Espanjassa.
Yhdysvaltain Haitin miehitys Yhdysvaltain Haitin miehitys viittaa Yhdysvaltojen lähes 20 vuotta kestäneeseen miehityskauteen Haitissa vuosien 1915 ja 1934 välillä. Yhdysvaltojen merijalkaväki oli marssinut maan pääkaupunki Port-au-Princeen kaoottisen Haitin tilanteen hallitsemiseksi ja Yhdysvaltojen vaikutusvallan turvaamiseksi ensimmäisen maailmansodan kiristyneessä maailmanpoliittisessa tilanteessa. Haitissa miehitys herätti laajaa vastustusta ja myös kapinointia. Kapinat saatiin kuitenkin tukahdutettua ja lopulta maan tilanne vakautettua. Yhdysvaltain joukot poistuivat maasta elokuussa 1934.
Yhdysvaltain Haitin miehitys Yhdysvaltojen kanssa aloitettujen neuvottelujen aikana maan veto-oikeus Haitin lainsäädäntöön lakkautettuun ja joitakin miehityshallinnon virastoja siirrettiin haitilaisille. Yhdysvaltoja miehityksen purkamiseen motivoi esimerkiksi miehityksen hinta suuren laman yhä syvetessä. Sitä paitsi maan olojen rauhoituttua ja hallinnon muututtua toimivammaksi syyt miehityksen jatkamiselle olivat kadonneet. Vuonna 1933 maan presidentiksi nousi Franklin D. Roosevelt, joka sovelsi Haitiin hyvän naapuruuden politiikkaansa. Elokuussa 1933 solmittiin sopimus, jolla Yhdysvallat tunnusti Haitin täyden suvereniteetin. Vuonna 1934 Sténio Vincent vieraili Yhdysvalloissa ja Roosevelt Haitissa. Merijalkaväen joukot poistuivat Haitista juhlallisissa seremonioissa elokuussa 1934, eli kaksi vuotta aiemmin solmittua aikataulua edellä. Haitissa Vincent vertasi itseään Toussaint L'Ouvertureen maan vapauttajana ja hän hallitsi maata vuoteen 1941 saakka.
Islanti Yhdysvaltain Nato-joukot poistuivat Keflavíkin tukikohdasta syyskuussa 2006.
Nicaraguan historia Yhdysvaltain joukot poistuivat maasta vuonna 1925, mutta palasivat vajaan vuoden kuluttua uudelleen puhjenneen sisällissodan takia. Miehitystä vastustamaan nousi Augusto Cesár Sandinon johtama sissiarmeija, joka ei suostunut tunnustamaan Yhdysvaltain vuoden 1927 neuvottelemaa rauhansopimusta. Sandinon joukkojen vastarinta loppui vasta kun Yhdysvallat vetäytyi maasta vuonna 1933.
Haitin historia Aristiden poistuttua valtaan astui Yhdysvaltain ja Ranskan joukkojen tuella uusi väliaikaishallitus. Tämä hallitus koostui poliittisen vähemmistön edustajista, jotka eivät olisi päässeet valtaan vaaleissa. Pääministeriksi asetettiin Gérard Latortue. Jo päivä Aristiden maasta poistumisen jälkeen YK:n turvallisuusneuvosto antoi päätöksellään virallisen siunauksen Haitiin saapuneille yhdysvaltalaisille, ranskalaisille ja kanadalaisille joukoille, jotka saman päätöksen mukaan korvattaisiin kolme kuukautta myöhemmin YK:n "vakauttamisjoukoilla". Maaliskuussa vahvistettiin suunnitelmat Aristiden 1995 lakkauttaman Haitin armeijan perustamisesta uudelleen. Entisiä puolisotilaallisten joukkojen jäseniä ilmoitettiin liitettävän poliisivoimiin vallan vaihduttua. Uudistetun poliisin on sanottu koostuneen osaksi myös Haitin entisen armeijan sotilaista. Se on nähty myöhemmin keskeisenä syynä väliaikaishallinnon poliisin siviilejä vastaan kohdistamaan väkivaltaan.
Irakin sota Yhdysvaltain taisteluoperaatiot päättyivät virallisesti elokuussa 2010. Yhdysvaltain sotilaat palasivat kotimaahansa, jolloin Yhdysvallat lopetti sotatoimet. Seuraavana vuonna myös Ison-Britannian joukot lähtivät maasta. Maahan jäi silti 50 000 yhdysvaltalaista sotilasta jälleenrakennus- ja neuvontatehtäviin. Kaikki yhdysvaltalaissotilaat poistuivat Irakista vuoden 2011 lopussa.
Irak Yhdysvaltain joukot alkoivat vetäytyä Barack Obaman presidenttikaudella. Viimeiset taistelujoukot jättivät Irakin 19. elokuuta 2010, mutta maahan jäi vielä 56 000 miestä "neuvonta- ja avustusjoukkoja." Virallisesti viimeiset yhdysvaltalaissotilaat poistuivat maasta joulukuussa 2011, mutta Irakiin jäi edelleen 157 sotilasta kouluttamaan Yhdysvaltain suurlähetystön turvallisuusjoukkoja ja turvaamaan diplomaattien työskentelyä.
Yhdysvaltain historia Presidentti Richard Nixonin kauden 1969–1974 hallitseva ulkopoliittinen ja yhteiskunnallinen ilmiö oli vuosien 1964–1975 Vietnamin sota. Sodan pitkittynyt kesto, My Lain verilöylyn kaltaiset yhdysvaltalaisten joukkojen suorittamat sotarikokset ja voimakas kansalaisoikeusliike tuhosivat sodan suosion Yhdysvalloissa. Vietnamin sodassa Yhdysvallat menetti noin 58 000 sotilasta kaatuneina ennen kuin sen joukot poistuivat Etelä-Vietnamista.
Yhdysvaltain Haitin miehitys Maailmanpoliittinen tilanne ja suurvaltojen suhteet kiristyivät ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä. Haitissa oli myös vaikutusvaltainen saksalainen kauppiasluokka ja saksalaiset olivat tuoneet heitä suojaamaan omia joukkojaan maan pääkaupunkiin. Joidenkin mahdollisesti liioiteltujen väitteiden mukaan saksalaiset hallitsivat jopa 80 % maan ulkomaankaupasta. Samalla Yhdysvalloista oli tullut merkittävin tekijä Karibian alueella Ranskan ja Britannian sijaan. Maan politiikkaan kuului myös pyrkimys pitää ulkovallat Yhdysvaltojen omaksi vaikutusalueekseen katsomilta alueilta. Maa oli pyrkinyt kasvattamaan vaikutusvaltaansa myös Haitissa ja esimerkiksi McDonald-sopimusta oli kuvailtu Yhdysvaltojen pakottamaksi.
Vietnamin sodan vastaiset protestit Yhdysvalloissa 13. kesäkuuta 1971 "New York Times" julkaisi Yhdysvaltain puolustusministeriön salaisia asiakirjoja, jotka todistivat Yhdysvaltain hallituksen pimittäneen huomattavasti tietoa Vietnamin sodasta. Vuoto sai yhdysvaltalaiset kyseenalaistamaan maansa sotapolitiikkaa entistä enemmän. Tämän seurauksena Nixon päätti aloittaa Yhdysvaltain sotilasjoukkojen poistamisen kaakkois-Aasiasta, ja Pariisissa solmittiin osapuolten välinen aselepo 27.1.1973. Taistelujen alettua uudelleen USA ei ollut enää halukas osallistumaan sotaan ja viimeiset joukot poistuivat vuonna 1975 Saigonista Etelä-Vietnamin hävitessä sodan.
Navajot Espanjalaisten kautta navajot tutustuivat myös vehnään, persikoihin, viiniköynnöksiin ja chilipippuriin. He istuttivat noin 5 000 persikkapuuta, jotka hävitettiin syksyllä 1863 Yhdysvaltain joukkoja komentaneen eversti Kit Carsonin määräyksestä. Navajot eivät antaneet anteeksi tätä tekoa milloinkaan.
Lapin sota Neuvostoliittolaiset joukot etenivät saksalaisten perässä Suomen puolelle Suomussalmelle ja Kuusamoon asti, joista ne poistuivat marraskuussa. Lähtiessä alueen kylät ryöstettiin. Petsamoon ja Pohjois-Norjaan kohdistuneen neuvostohyökkäyksen joukot etenivät Petsamosta Ivalon tienhaaraan asti, kuitenkin vasta saksalaisten vetäydyttyä. Ivalosta neuvostojoukot poistuivat vasta syyskuussa 1945.
Haitin historia YK:n Haitiin lähettämien tarkkailijoiden raporteissa vallanvaihdokseen liittyvät kysymykset ohitettiin tyystin. YK:n asiakirjojen tekstien mukaan Haitissa on ollut aina ongelmia demokratian ja poliittisen järjestelmän toimivuuden suhteen, ja demokratia tarvitsee vahvistusta ulkopuolisilta tahoilta. Huhtikuun 29. päivä YK:n turvallisuusneuvosto päätti 8300 hengen vahvuisten joukkojen lähettämisestä Haitiin maan vakauttamiseksi ja demokratian edistämiseksi (myös Kiinan YK-lähettiläs puhui demokratian viemisestä). Joukkojen johtoon tuli Brasilia, ja mukana oli joukkoja esimerkiksi myös Angolasta, El Salvadorista, Espanjasta, Filippiineiltä, Kiinasta, Nepalista, Beninistä, Pakistanista ja Turkista. Muiden toimiensa ohella joukot kouluttavat Haitin poliisivoimia. YK-joukot koostuvat monien sellaisten Latinalaisen Amerikan maiden edustajista, joissa on vasemmistolainen hallitus. Tämä on herättänyt esimerkiksi Bolivian poliittisten aktivistien keskuudessa kysymyksiä siitä, ovatko Bolivian presidentin, Evo Moralesin, anti-imperialistinen retoriikka sekä joukkojen käyttäminen Haitin YK-operaatioon Aristiden poistumisen jälkeen ristiriidassa keskenään. Brasilian Lulan on puolestaan nähty pyrkivän nostamaan maansa profiilia johtamalla YK-joukkoja. Brasilialle on tärkeää paikka YK:n turvallisuusneuvostossa, johon päästäkseen on hyvä olla näyttöä maan tärkeästä asemasta. Vastaavanlaisia itsensä merkittävyyden osoittamiseen liittyviä motiiveja on arveltu olevan muillakin operaatioihin osallistuneilla valtioilla kuten Chilellä ja Argentiinalla.
Panaman kanavan historia Yhdysvaltain sotilaallinen läsnäolo kanavalla päättyi samalla, ja loput 7 000 Yhdysvaltain armeijan sotilasta poistuivat kanavalta, ja kaikki Yhdysvaltain sotilastukikohdat luovutettiin Panaman haltuun.
Haitin kapina 2004 Haitin kapina tapahtui Haitin saarella helmikuussa 2004. Vallankumous onnistui muutamien viikkojen yhteenottojen jälkeen, jonka seurauksena presidentti Jean-Bertrand Aristide syöstiin vallasta. Aristide pakeni maasta Yhdysvaltoihin ja syytti myöhemmin Yhdysvaltain hallitusta kidnappauksesta. Aristiden mukaan hänet oli pakotettu lähtemään maasta ja lennätetty suoraan Haitilta Etelä-Afrikkaan.
Suurkaupungin hait "Suurkaupungin hait" valittiin 1997 säilytettäväksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Film Registryssä. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Suurkaupungin hait" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.