mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Kävelijä-Hrólfrin saaga "Kävelijä-Hrólfrin saagassa" on runsaasti nuoremmille muinaissaagoille eli seikkailusaagoille (saks. "Abenteuersagas") tyypillisiä piirteitä ja kansasatumaisia tarina-aihelmia (esim. kääpiö, kultahiuksinen prinsessa, petollinen palvelija). Se kuvaa lähes yliluonnollisiin mittoihin sekä kooltaan että kyvyiltään yltävän Kävelijä-Hrólfrin fantasiamaisia seikkailuja. Hrólfrin kerrotaan saagassa saaneen lisänimen ”Kävelijä”, koska ”hän oli miehistä suurin, sekä paksuudeltaan että pituudeltaan, ja niin painava, ettei yksikään hevonen pystynyt kantamaan häntä koko päivää, ja siksi hän oli aina kävellen” ("var manna mestr, bæði at digrð ok hæð, ok svá þungr, at engi hestr fekk borit hann allan dag, ok var hann því jafnan á göngu"). Saagan tapahtumapaikat muuttuvat nopeassa tahdissa ja liikkuvat eri puolilla Eurooppaa ja pohjoista pallonpuoliskoa, mukaan lukien Venäjällä. "Kävelijä-Hrólfrin saagaa" voidaan myös lukea kuvauksena morsiamen etsinnästä, mikä teemana on yleistä nuoremmille muinaissaagoille sekä kotoperäisille ritarisaagoille. Jälkimmäisten tavoin "Kävelijä-Hrólfrin saagassa" esiintyy myös eksoottisia ruokalajeja, turnajaiskuvauksia sekä hovimiljöölle tyypillistä kieltä.
Färsaarelaisten saaga Saaga käsittelee färsaarelaisten sukujen välisiä riitoja 900–1000-luvuilla. Lisäksi se kertoo Färsaarten hallitsevien klaanien ja Norjan kuninkaiden välisistä ristiriidoista. Se kirjoitettiin suullisten perinteiden ja Norjan kuninkaista kertovien kronikoiden pohjalta, mutta sen kirjoittamisessa käytettiin lähteinä myös "Orkneylaisten saagaa" ja "Jómsvíkinga sagaa". Saagan on sekoittunut piirteitä saduista ja legendoista, joten sen historiallista tarkkuutta on hyvin vaikea arvioida.
Hagiografiset saagat Carl Rikard Ungerin toimittamat hagiografisten saagojen editiokokoelmat tunnetaan nimillä "Heilagra manna sögur" (1877) eli ”pyhien miesten saagat” sekä "Postola sögur" (1874) eli ”apostolien saagat”, jotka ovat apostolien elämästä ja teoista kertovia tekstejä. Viimeksi mainittu kokoelma sisältää myös Johannes Kastajasta kertovan saagan "Jóns saga baptista". Ungerin tekemä jaottelu on lähinnä käytännöllinen, sillä keskiajalla apostoleista kertovia saagoja ei todennäköisesti eroteltu muista pyhistä kertovista teksteistä. 
Pyhien miesten saagojen editioon on sisällytetty kaikki ne pyhimyselämäkerrat, jotka eivät ole kertoneet apostoleista, islantilaisista piispoista tai Neitsyt Mariasta. Niiden lähteinä olivat esimerkiksi apokryfiset kirjat, Gregoriuksen "Dialogit", "Legenda aurea" sekä useat muut pyhimyselämäkerrat. Esimerkiksi Kristuksen laskeutumista tuonelaan käsittelevä "Evangelium Nicodemi" eli "Nikodeemuksen evankeliumi" oli hyvin suosittu. Se käännettiin Islannissa jo 1100-luvulla ja tunnettiin nimellä "Niðrstigningar saga". "Heilagra manna sögur" I–II sisältää seuraavat pyhimyssaagat:
Kävelijä-Hrólfrin saaga Saagan päähenkilö Hrólfr yhdistettiin keskiajalla, esimerkiksi Snorri Sturlusonin nimiin luetussa Heimskringlassa ("Haralds saga ins hárfagra"), viikinkipäällikkö Rolloon, joka toimi vuodesta 911 alkaen Normandian ensimmäisenä herttuana. Kyseinen Rollo tunnetaan myös 1000-luvun alkupuolella kirjoittaneen historioitsija Dudo Saint-Quentinlaisen kronikasta, missä kerrotaan Normandian herttuoista ("De moribus et actis primorum Normanniae ducum"). Dudon teos on todennäköisesti tunnettu ainakin Tanskassa vuoden 1200-tienoilla, sillä tanskalainen oppinut Saxo Grammaticus mainitsee sen lähteekseen teoksessaan "Gesta Danorum". Saxolla taas on ollut myös islantilaisia yhteyksiä, sillä hän mainitsee "Gestassa" lähteikseen myös islantilaisten kertomat tarinat. Lisäksi esimerkiksi "Gestalla" sekä sen kanssa samoihin aikoihin kirjoitetulla "Skjöldunga sagalla" on selviä yhteyksiä. Vaikka "Kävelijä-Hrólfrin saagan" kirjoittaja ei välttämättä olekaan tuntenut Dudon tai Saxon teoksia, sisältää saaga näiden molempien historianteosten tavoin nykynäkökulmasta yliluonnollisina pidettäviä elementtejä. Annette Lassen (2012) onkin esittänyt, että keskiajalla "Kävelijä-Hrólfrin saagaa" pidettiin historiankirjoituksena Saxon ja Dudon teosten tavoin. Nykytutkimuksessa saagan arvoon Rollosta kertovana historianlähteenä suhtaudutaan kuitenkin hyvin kriittisesti. Nimen lisäksi Rollolla ja nuoren muinaissaagan Kävelijä-Hrólfrilla ei katsota olevan mitään historiallisia yhtymäkohtia.
Kävelijä-Hrólfrin saaga Kävelijä-Hrólfrin saaga (isl. "Göngu-Hrólfs saga") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se luetaan niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saagassa kerrotaan, miten Kävelijä-Hrólfr lähtee pyytämään Venäjälla (isl. "Garðaríki") hallitsevan kuningas Hreggviðrin tyttären, Ingigerðrin, kättä. Seikkailujensa aikana Hrólfr joutuu tanskanmaalaisen Vilhjálmrin pettämäksi, selviää kuitenkin koitoksistaan ja kostaa myöhemmin Ingigerðrin isän Hreggviðrin surman sekä suuntaa lopuksi sotaretkelle Englantiin. "Kävelijä-Hrólfrin saaga" on kirjoitettu 1300-luvun alkupuolella. 1500-luvulta tunnetaan myös Kävelijä-Hrólfin tarinasta kertovaa "rímur"-runoutta ("Göngu-Hrólfs rímur"). "Kävelijä-Hrólfrin saagaa" ei ole suomennettu.
W.i.t.c.h. Saaga tarkoittaa W.I.T.C.H.-maailmassa jatkuvajuonista tarinaa, jonka pituus on n. 12 lehteä. Jokaisessa saagassa on selkeä pääjuoni, joka kertoo W.I.T.C.H.-tyttöjen taikavoimista, sekä useita sivujuonia, jotka kertovat W.I.T.C.H.-tyttöjen arkielämästä. Meneillään oleva saaga on järjestyksessä kahdeksas.
Yngvarr Kaukomatkaajan saaga Osa "Yngvarr Kaukomatkaajan saagassa" mainituista maantieteellisistä paikoista on pystytty tunnistamaan, mutta niiden pohjalta on vaikea määritellä tarkemmin Yngvarrin mahdollista reittiä. Saagan kirjoittajalla ei ole ollut tarkkaa tietoa siitä, mitä kautta Yngvarr oli kulkenut, eikä hänellä ollut ensi käden tietämystä idässä sijaitsevista alueista. Todennäköisesti hänellä kuitenkin oli jonkinlaista suullisesta perinteestä peräisin olevaa tietoa ainakin niistä paikoista, joissa skandinaavit olivat aiemmin liikkuneet. Muiden skandinaavien ohella myös islantilaisilla oli ollut kaupankäyntiin liittyviä yhteyksiä nykyisen Venäjän alueelle, erityisesti Hólmgarðrina tunnetun Novgorodin alueelle, mistä kertovat esimerkiksi ihmisten lisänimet (esim. "Hólmgarðsfari" eli ”Hólmgarðrinkävijä”). Venäjän hallisijoista Vladimir Suuri ja tämän poika Jaroslav I Viisas mainitaan myös muissa saaga-ajan lähteissä, ja on mahdollista, että näiden hallitsijoiden palveluksessa oli ollut myös islantilaista alkuperää olleita miehiä. Kristinuskon myötä itään päin tehtiin joskus myös pyhiinvaellusmatkoja. "Yngvarrin saagassa" on voitu kuvata se reitti, jota kirjoittaja piti todennäköisenä omien tietojensa valossa. Kyseinen reitti ei välttämättä ollut sama, jonka ”Yngvarrinkivissä” mainitut miehet tai jotkut muut skandinaavit olivat itään päin suuntautuneella sotaretkellä kivissä nimetyn Yngvarrin johdolla valinneet. Reitin kuvaus kertoo pikemminkin siitä, millainen tietämys ja käsitys keskiajan islantilaisilla kyseisten alueiden paikoista ja kansoista oli.
Hrólfr Gautrekrinpojan saaga Muinaisesta menneisyydestä kertovat muinaissaagat alkoivat 1600-1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. "Hrólfr Gautrekrinpojan saagan" päähenkilön kerrottiin saagassa olevan göötanmaalainen (isl. "Gautland ") kuningas, minkä lisäksi saagan tapahtumat sijoittuivat suureksi osaksi Göötanmaalle sekä suurvalta-ajan Ruotsin näkökulmasta sille tärkeille lähialueille, kuten Venäjälle (isl. "Garðaríki "). 1600-oppineille "Hrólfr Gautrekrinpojan saaga" näyttäytyi siksi lähteenä, joka kertoi Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä ja jota siksi voitiin käyttää myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa. 
 Koska ruotsalaiset eivät tuohon aikaan enää ymmärtäneet saagojen kieltä, muinaisislantia, useita muinaissaagoja käännettiin Ruotsissa 1600–1700-lukujen aikana. "Hrólfr Gautrekrinpojan saaga " oli "Gautrekrin saagan " ohella ensimmäinen Ruotsissa käännettynä ilmestynyt muinaissaaga. Se ilmestyi vuonna 1664 myös "Gautrekrin saagan " sisältävässä teoksessa "Gothrici & Rolfi Westrogothiae regum historia lingua antiqua Gothica conscripta" (Upsala: Henricus Curio).
Norjan kirjallisuus Pohjoismaiden keskiajan kirjallisuuden merkittävintä antia ovat islantilaiset saagat. Saagat kertovat osin historiallisiin henkilöihin perustuvia sukutarinoita, seikkailuja ja muun muassa kertomuksia Islannin asuttamisesta. Vaikka saagat osin perustuvatkin varhaisempaan suulliseen aineistoon, niiden katsotaan nykyään kuitenkin kertovan kehittyneestä kirjallisesta kulttuurista. Saagojen kirjoittajat ovat siis kirjoitushetkellä tehneet taiteellisia valintoja, eikä kirjoittamisen voida katsoa olleen pelkkää muistiinmerkitsemistä. Useimpien saagojen kirjoittajia ei silti tunneta nimeltä.
Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga "Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga", sellaisena kuin se nykyään tunnetaan, on kirjoitettu 1200-luvun loppupuolella, vaikkakin sen varhaisin käsikirjoitus, GkS 2845 4to, on laadittu vasta vuoden 1450 tietämillä tai hieman sen jälkeen. Saaga on kuitenkin ollut olemassa jossain muodossa todennäköisesti jo aiemmin, sillä 1200-luvulla vaikuttanut Sturla Þórðarson (1214–1284) sisällytti "Hálfrin saagassa" esiintyvän episodin omaan versioonsa Islannin asuttamisesta kertovasta "Landnámabókista". 1200-luvulla laadituille saagoille perustuvassa aikalaissaagojen kokoelmassa "Sturlunga saga" mainitaan lisäksi nyt jo kadonnut *"Hróks saga svarta", joka on todennäköisesti kertonut yhdestä Hálfrin sotureista, Hrókr Mustasta, tai jolla on kenties tarkoitettu nimenomaan "Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saagaa". Saagan tarina Hálfrin kohtalosta on kuitenkin tunnettu kauan; siitä osoituksena on pidetty esimerkiksi sitä, että tulta merkitsevää kenninkiä ”Hálfrin kuolema” (isl. "Hálfs bani") on käytetty runossa "Ynglingatal", joka on vaihtelevasti ajoitettu 800- tai 900-luvulle. "Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saaga" sisältää myös runsaasti edda-runomittaista sankarirunoutta, jota ei kuitenkaan ole luotettavasti pystytty ajoittamaan. Saagasta on säilynyt yli neljäkymmentä myöhempää paperikäsikirjoituskopiota, mikä kertoo saagan olleen hyvin suosittu. "Hálfrin ja Hálfrinsankareiden saagaa" ei ole suomennettu.
Saaga Illugista, Gríðrin kasvattipojasta "Saaga Illugista" kuuluu niiden islantilaisten muinaissaagojen joukkoon, jotka käännettiin ruotsiksi tai latinaksi suurvalta-ajan Ruotsissa, missä saagojen kieltä, muinaisislantia, ei enää ymmärretty. Käännettyihin saagoihin kuului erityisesti niitä saagoja, joita gööttiläisessä historiankirjoituksessa pidettiin merkittävinä lähteinä Ruotsin muinaisesta menneisyydestä. "Saaga Illugista" ilmestyi nimellä "Sagan af Illuga Grydar fostra" islantilaisen Gudmundr Ólafssonin kääntämänä (Upsala 1695). Saagan sankarilla, Illugilla, oli genealoginen yhteys ruotsinmaalaisiin sankareihin, sillä hänen kerrottiin olevan Sviði Uljaan ("Sviði inn sókndjarfi") poika. Viimeksi mainitun kerrottiin Bósin saagassa olevan göötanmaalaisen Bósin äpäräpoika. Illugin ystävä Sigurðr mainitaan Tanskanmaan kuningas Hringrin pojaksi, joka taas tulkittiin Ruotsin valtakuntaan kuuluvan Skoonen kuninkaaksi. Varauksellisia näkemyksiä muinaissaagojen lähdearvosta historianlähteenä esitettiin kuitenkin jo 1600-luvulla. Nykytutkimus suhtautuu kriittisesti muinaisesta menneisyydestä kertovien saagojen mahdollisuuteen toimia lähteenä siitä ajasta, jota ne kertovat kuvaavansa. Tutkimuksessa "Saagaa Illugista" tarkastellaan pitkälti kansansadulle tyypillisiä piirteitä sisältävänä lähteenä.
Bockin perheen saaga "Bockin perheen saagassa" on myös omaperäisiä kertomuksia suomalaisen kansanperinteen ja mytologian hahmoista. Saaga on saanut ristiriitaisen vastaanoton. Historiantutkijat ja arkeologit ovat yksimielisesti leimanneet sen mielikuvituksen tuotteeksi, jolla ei ole minkäänlaista todellisuuspohjaa. Yleisesti otaksutaan, että saaga on kokonaisuudessaan Bockin itsensä sepittämä eikä hänen äidiltään kuulemaansa perimätietoa. Onkin esitetty, että siihen tulisi suhtautua Ior Bockin luomana taideteoksena eikä totuuteen pyrkivänä kuvauksena muinaisuudesta. Jotkut ovat kuitenkin ottaneet "Bockin perheen saagan" ainakin joiltakin osin vakavasti, kuten esimerkiksi saagassa mainitun Lemminkäisen temppelin etsinnät Sipoossa osoittavat.
Saaga Illugista, Gríðrin kasvattipojasta Tanskasta, Norjasta ja Färsaarilta on säilynyt Illugista kertovia kansanballadeja, mutta esimerkiksi norjalaisen balladin osalta on esitetty, ettei se perustuisi "Saagalle Illugista". Sen sijaan saagan on katsottu pohjautuvan johonkin balladin varhaisemmista muodoista, jonka tarinaa saagan kirjoittaja on laajentanut kirjoittaakseen sen pohjalta muinaissaagan tai sellaista jäljittelevän pastissin. Lisäksi yhteyksiä on havaittu saagan ja Saxo Grammaticuksen 1200-vaiheilla kirjoittaman teoksen Gesta Danorum kuvauksessa Thorkillus Adalfaruksen matkasta Utgarthilocuksen luokse (kirja VIII). Vaikutusyhteydet tältä osin ovat kuitenkin epäselviä, ja useampia selityksiä on esitetty. Saxon kertomus on voinut pohjautua suulliseen tarinaan, joka säilyi itsenäisenä tarinana Islannissa ja jota Illugin saagan kirjoittaja käytti omassa tarinassaan. Toisaalta "Gesta Danorum" on voinut vaikuttaa suulliseen balladiperinteeseen Tanskassa, ja vaikutus "Saagaan Illugista" on voinut kulkeutua tuon balladiperinteen kautta.
Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saaga Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saaga (isl. "Egils saga einhenda ok Ásmundar berserkjabana") on keskiaikainen islantilainen saaga. Se sijoittuu aikaan ennen Islannin asuttamista ja Islannin ulkopuolelle ja luetaan siksi niin kutsuttuihin muinaissaagoihin. Saaga kertoo veriveljistä, Egillistä ja Ásmundrista, jotka lähtevät etsimään kahta hirviöiden ryöstämää kuninkaantytärtä ja kohtaavat matkallaan jättiläiseukon tyttärineen. Yöpyessään eukon luona Ásmundr, Egill ja eukko kertovat kukin oman elämäntarinansa, joiden kautta selviää syy miesten lisänimeen, minkä jälkeen eukko auttaa veriveljiä löytämään kuninkaantyttäret. "Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saaga" on kirjoitettu 1300-luvulla. Sen varhaisimmat säilyneet käsikirjoitukset ovat 1400-luvulta. Saagasta on lisäksi säilynyt lukuisia keskiajan jälkeisiä käsikirjoituksia, mikä kertoo "Egill Yksikätisen saagan" suuresta suosiosta myös reformaation jälkeisenä aikana. "Egill Yksikätisen ja Ásmundr Berserkkiensurmaajan saaga" on ilmestynyt suomennettuna muinaissaagojen kokoelmassa "Egill Yksikätinen. Muinaissaagoja Pohjolasta" (Helsinki: Finn Lectura, 2013).
Hrólfr Riu'un saaga "Hrólfr Riu’un saagasta" on säilynyt lukuisia käsikirjoituksia, mutta näistä vanhimmatkin ovat peräisin vasta 1600-luvulta. Saagan editioista useimmat ovat pohjautuneet käsikirjoitukselle AM 9 fol. (1600-l.), mutta Desmond Slayn diplomaattisessa editiossa (1960), jossa saagan eri käsikirjoitusversiot esiintyvät rinnakkain eikä kirjoitusmuotoja ole normalisoitu, AM 285 4to (v. 1654) on ollut pääkäsikirjoituksena. Käsikirjoitusten nuoresta iästä huolimatta maininnat muissa lähteissä todistavat "Hrólfr Riu’un saagan" olevan vanhempi. Esimerkiksi 1200-luvulla vaikuttanut islantilainen historioitsija Snorri Sturluson mainitsee teoksensa Proosa-Edda runouden taitoa käsittelevässä osiossa "Skáldskaparmál" Hrólfrista kertovista ”tarinoista” (isl. "frásagnir"), ja "Hrólfr Riu’un saaga" mainitaan islantilaisen Möðruvellirin luostarin vuoden 1461 inventaarioluettelossa.
Vinland Vinland on mainittu ensimmäisen kerran Adam Bremeniläisen kirjassa "Descriptio insularum Aquilonis" noin vuodelta 1075. Pääasialliset Viinimaasta kertovat lähteet ovat kuitenkin kaksi islantilaista saagaa, "Grönlantilaisten saaga" ja "Erik Punaisen saaga". Ne on kirjoitettu noin 250 vuotta kuvaamiensa tapahtumien jälkeen, eikä niitä voi pitää yksityiskohdissaan luotettavina.
Skjöldunga saga Arngrímurin käännöksen lisäksi osia saagasta on säilynyt myös muissa saagalähteissä, kuten "Jómin viikinkien saagassa", pitemmässä kuningas Olavi Tryggvenpojasta kertovassa saagassa (isl. "Óláfs saga Tryggvasonar en mesta", 1300-l.), sekä Snorri Sturlusonin laatimaksi oletetussa "Heimskringlassa" ja sen aloittavassa osiossa "Ynglinga saga" kuten myös Proosa-Eddassa. *"Skjöldunga saga" on todennäköisesti toiminut lähteenä myös tanskalaisen kuningas Knútr Suuren (isl. "Knútr inn ríki") jälkeläisistä kertovalle "Knýtlinga sagalle". On myös katsottu, että muinaissaagat "Hrólfr Riu’un saaga" ja "Ragnarrin poikien tarina" juontuisivat osittain *"Skjöldunga sagasta", kuten myös 1400-luvulla laadittu "rímur"-runo "Bjarkarímur". Vain osittain säilyneen tekstin "Sögubrot af nokkrum fornkonungum" on katsottu olevan katkelma *"Skjöldunga sagan" nuoremmasta, 1200-luvulla laaditusta versiosta. Tutkijoiden näkemyksen mukaan tämä "Sögubrot" muistuttaa tyylillisesti enemmän muinaissaagoja. *"Skjöldunga saagaa" on kuitenkin useissa yhteyksissä pidetty muiden kuningassaagojen tavoin vähemmän viihdyttävänä ja historiallisempana kuin muinaissaagat.
Ragnarr Karvahousun saaga "Ragnarr Karvahousun saagasta" on säilynyt kaksi erillistä versiota, joita on kutsuttu X- ja Y-versioksi. Näistä nuorempana pidetty Y-versio on todennäköisesti kirjoitettu 1200-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Varhaisin säilynyt Y-version käsikirjoitus, Ny kgl.saml. 1824b 4to, on ajoitettu vuoden 1400 tietämille. Se sisältää saagasta erilleen sijoitettuna myös Ragnarrin kuolinlaulun eli runon "Krákumál" (”Krákan laulu”, ei suom.), joka on todennäköisesti alkujaan laadittu jo 1100-luvulla. "Ragnarr Karvahousun saagan" X-versio on kirjoitettu todennäköisesti jo noin vuoden 1250 tietämillä. Version teksti on kuitenkin säilynyt vain fragmentaarisena 1400-luvun lopulta peräisin olevassa käsikirjoituksessa AM 147 4to, jossa runo "Krákumál " on sisällytetty saagaan. Sekä saagan X- että Y-versio on todennäköisesti kirjoitettu Áslaugin isästä Sigurðr Fáfnirinsurmasta ja tämän äidistä, valkyyria Brynhildristä kertovan "Völsungain saagan" jatko-osaksi. On esitetty, että näiden kahden version lisäksi olisi ollut myös kolmas ja vanhin versio, joka olisi pohjautunut samaan suulliseen perinteeseen kuin "Krákumál".
Hjálmþérin ja Ölvirin saaga Hjálmþérin ja Ölvirin saaga [hjaulmthjerin] (isl. "Hjálmþés saga ok Ölvis") on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Saaga kertoo Mannheimin (isl. "Mannheimar") kuninkaan pojaksi kutsutun Hjálmþérin ja tämän ystävän Ölvirin seikkailuista, joihin nämä ajautuvat Hjálmþérin äitipuolen asettaman kirouksen vuoksi. "Hjálmþérin ja Ölvirin saaga" luetaan yleensä niin kutsuttuihin muinaissaagoihin, mutta saagalla on yhtäläisyyksiä myös kotoperäisiin ritarisaagoihin. "Hjálmþérin ja Ölvirin saaga" on yksi nuorimmista muinaissaagoista. Se on todennäköisesti kirjoitettu vasta 1400-luvulla. 1300-luvulta on kuitenkin säilynyt Hjálmþérin tarinaan liittyvää rímur-runoutta ("Hjálmþés rímur"), minkä perusteella on oletettu, että tarinasta on ollut myös alkuperäisempi versio, joka olisi kirjoitettu vuoden 1300 tietämillä. "Hjálmþérin ja Ölvirin saagaa" ei ole suomennettu.
Bockin perheen saaga Käsite "Bockin perhe" tarkoittaa Ior Bockin äidinisän sukua (Boxström), joka Ior Bockin mukaan oli alkuperäiseltä nimeltään Bock. "Bockin perheen saagalla" tarkoitetaan tämän suvun vaiheista kertovia tarinoita. "Väinämöisen mytologia" on "Bockin perheen saagan" esihistorialliseen aikaan sijoittuva osa, jota tarinan mukaan olisi välitetty perheessä suullisesti eteenpäin sukupolvelta toiselle jopa tuhansien vuosien ajan.
Hagiografiset saagat Ei kuitenkaan olla varmoja siitä, onko nykypäivään säilynyt "Maríu saga" identtinen tuon Kygri-Björnin laatiman version kanssa. Joka tapauksessa tiedetään, että myöhemmin saagaan on lisätty lukuisia ihmekertomuksia, joista on säilynyt parisensataa ja jotka ovat peräisin eri ajoilta. "Marian saagan" nykyään tunnettujen versioiden varhaisimmat, täydellisenä säilyneet käsikirjoitukset ovat 1300-luvulta. Niiden lisäksi saagasta on säilynyt myös käsikirjoitusfragmentteja 1200-luvun toiselta puoliskolta, ja varhaisimmat Marian ihmekertomuksia sisältäneet käsikirjoitukset ovat 1200-luvun alusta.
Hálfdan Eysteinninpojan saaga "Hálfdan Eysteinninpojan saagan" luvuissa kaksi ja 25 mainitaan kuningatar Ísgerðrin veli Oddr "skrauti", jonka kerrotaan olevan Göötanmaan (isl. "Gautland") kuningas Hlöðvirin poika ja tulleen maanasuttajana Islantiin poikansa Kulta-Þóririn (Gull-Þórir) kanssa. Heidät mainitaan Islannin asuttamisesta kertovassa "Landnámabókissa". Kumpikin esiintyy myös islantilaissaagassa "Kulta-Þóririn saaga". Myös Eysteinnin vaimon Ásan kautta syntyy yhteys Ragnarr Karvahousuun ja tämän vaimoon Áslaugiin, joista monet keskiajan islantilaiset katsoivat polveutuvansa. Keskiajan Islannissa "Hálfdan Eysteinninpojan saagaa" on saatettu muiden muinaissaagojen tavoin pitää eräänlaisena historiana, joka kertoi islantilaisten muinaisista esi-isistä. Vaikka siinä kuvatuilla hahmoilla olisikin historiallinen esikuvansa, mikä ei välttämättä ole todennäköistä, ei saaga silti selkeytä tai todenna millään tavoin tämän mahdollisen esikuvan historiallista identiteettiä.
Veriveljien saaga "Veriveljien saaga" luetaan niin kutsuttuihin skaldisaagoihin (isl. "skáldasögur"), joita pidetään islantilaissaagoista vanhimpina. Skaldisaagat, kuten myös "Veriveljien saaga", kuvaavat islantilaisskaldia, jonka elämää leimaavat erilaiset henkilökohtaiset riidat ja konfliktit sekä kaikkinaiset vaikeudet ja pettymykset, kuten ongelmaksi muodostuvat rakkaussuhteet naisiin, jolle skaldi laatii rakkausrunoja. Skaldilla on yleensä myös hankala luonne ja taipumus aiheuttaa runoillaan häpeää muille miehille, mikä taas on usein syynä skaldin elämän lukuisiin konflikteihin. He, kuten myös Þormóðr, ovat yleensä skaldina myös Norjan kuninkaan palveluksessa. Keskiajan Skandinaviassa toimiminen tällaisena hovirunoilijana tarjosi nuorille miehille mahdollisuuden sosiaaliseen nousuun.
Hagiografiset saagat Oman joukkonsa käännetyissä pyhimyselämäkerroissa muodostavat myös anglosaksiselle ja irlantilaiselle pyhimysperinteelle pohjautuvat tekstit. Näitä olivat Tuomas Canterburylaisesta kertova "Thomas saga erkibiskups", Edvard Tunnustajan saaga "Játvarðar saga", pyhästä Dunstan Canterburylaisesta kertova "Dunstanus saga" sekä "Brandanus saga" pyhästä Brendanista ja "Seljumanna þáttr" irlantilaisesta prinsessa Sunnifasta eli pyhästä Sunnivasta (Synnöve).
Saaga Islantilaissaagoista ovat suomennettuna tähän mennessä ilmestyneet "Egillin,Kalju-Grímrinpojan saaga", "Gísli Súrinpojan saaga", "Grettir Väkevän saaga", "Lohilaaksolaisten saaga", "Poltetun Njállin saaga", "Veriveljien saaga", "Viinimaan saaga" sekä "Hrafnkell Freyringoðin saaga", "Tappaja-Glúmrin saaga", "Gunnlaugr Käärmeenkielen saaga" ja "Kertomus Gísl Illuginpojasta" teoksessa "Gunnlaugr Käärmeenkielen saaga ja muita lyhytsaagoja" (Helsinki: Otava 2006).
Fagrskinna "Fagrskinnan" kirjallisina lähteinä ovat olleet muun muassa munkki Oddr Snorrasonin Olavi Tryggvenpojasta kertovasta latinankielisestä saagasta tehty kansankielinen käännös ("Óláfs saga Tryggvasonar"), fragmentaarisesti säilynyt vanhin pyhästä Olavista kertova saaga (n. 1200), Norjassa 1100-luvun lopulla laadittu Norjan kuninkaista kertova teos "Ágrip" (tai: "Ágrip af Nóregs konunga sögum") sekä "Jómsvíkinga saga" eli "Jómin viikinkien saaga" (n. 1200). Lisäksi kirjoittaja on käyttänyt jotain nyt jo kadonnutta "Morkinskinnan" versiota, mutta "Fagrskinna" ei sisällä "Morkinskinnassa" olevia useita "þáttr"-tarinoita. Osa kirjoittajan käyttämistä lähteistä on nyt jo kadonnut. Tällaisia kadonneita "Fagrskinnan" lähteitä ovat olleet islantilaisen Eiríkr Oddsonin Norjan kuninkaiden historiaa kuvannut *"Hryggjarstykki", islantilaisten oppineiden Sæmundr Viisaan (isl. "fróði" Sigfússon) 1000-luvulla ja Ari Viisaan (isl. "fróði" Þorgilsson) 1100-luvulla kirjoittamat kuninkaiden elämäntarinat (isl. "konunga ævi"), norjalaisen Hlaðirin alueen jaarleista kertonut *"Hlaðajarla saga", Knútr Suuresta kertonut *"Knúts saga ríka" sekä mahdollisesti keskiajalla olemassa ollut saaga kuningas Haakon Hyvästä (*"Hákonar saga góða").
Eyrin asukkaiden saaga "Eyrin asukkaiden saagasta" tunnetaan kolme erilaista versiota, jotka ovat säilyneet neljässä fragmentaarisessa pergamenttikäsikirjoituksessa sekä useissa nuoremmissa paperikäsikirjoituksissa. Yksi versioista oli osa "Vatnshyrna"-nimellä tunnettua islantilaissaagojen kokoelmakäsikirjoitusta, jonka islantilainen Jón Hákonarson laati vuoden 1400 tietämillä. Useiden "Vatnshyrnassa" olevien saagojen kerronta sisältää runsaasti yliluonnollisia elementtejä "Eyrin asukkaiden saagan" tavoin. "Vatnshyrna" katosi vuoden 1728 Kööpenhaminan palossa, mutta käsikirjoituksesta ehdittiin kuitenkin tätä ennen tehdä kopioita, jotka ovat säilyneet. Saagan pääeditio Íslenzk Fornrit -sarjassa pohjautuu Vatnshyrna-käsikirjoituksen kopioille AM 448 4to ja AM 442 4to. Toisesta versiosta on säilynyt osa 1300-luvulta peräisin olevassa käsikirjoituksessa Wolfenbüttelin kirjastossa Saksassa (Wolfenbüttel, Cod. Guelf. 9.10. 4to) sekä fragmentti 1200-luvulle ajoitetussa käsikirjoituksessa AM 162 E fol. Näiden lisäksi saagan kolmannesta versiosta on säilynyt fragmentteja 1300-luvulta peräisin olevassa "Melabók"-nimellä tunnetussa käsikirjoituksessa (AM 445 b 4to).
Kuningassaagat 1200-luvun alkuvuosikymmeninä islantilaiset kirjoittivat kuninkaiden elämäkertojen lisäksi myös paikallisista hallitsijoista. Näitä saagoja käsitellään usein kuningassaagojen yhteydessä. Orkneyinga saga (suom. "Orkneylaisten saaga") kertoo Orkneysaarten jaarleista kuningas Haraldr Kaunotukan ajasta vuoden 1170 tietämille asti. Færeyinga saga eli "Färsaarelaisten saaga", joka muistuttaa kerronnaltaan islantilaissaagoja, kuvaa tapahtumia Färsaarilla ja paikallisia päälliköitä hieman ennen ja jälkeen vuoden 1000. Jómsvíkinga saga eli "Jómin viikinkien saaga" kertoo Itämeren alueella sijainneesta soturiyhteisöstä. Saaga linkittyy sekä tanskalaisiin hallitsijoihin että Norjan kuninkaiden historiaan, mutta sillä on runsaasti yhtäläisyyksiä myös tarunhohtoisesta menneisyydestä kertoviin muinaissaagoihin. Nyt jo kadonnut *Skjöldunga saga taas kertoi Tanskan muinaisista kuninkaista alkaen myyttisestä menneisyydestä 900-luvun puoliväliin saakka. Sisältönsä puolesta myös tämä saaga liittyy muinaissaagoihin.
Viikingit Saagat ovat 1100–1400-luvuilla syntyneitä islantilaisia käsikirjoituksia, jotka kertovat viikinkimenneisyyteen sijoittuvia sankaritarinoita. Saagat perustuivat suullisiin perimätietoihin, joita ilmeisesti on kuitenkin kirjoittamisen yhteydessä muokattu. Kuuluisimpia islantilaisia saagakirjailijoita olivat Snorri Sturluson ja Sæmundr fróði.
Hálfdan Branankasvatin saaga Kansansatumaisista piirteistään huolimatta myös muinaisesta menneisyydestä kertovat seikkailusaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän näkemyksen seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman tarvittavaa lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. 
"Hálfdan Branankasvatin saagan" tapahtumat sijoittuvat pääosin Tanskaan ja Pohjois-Euroopan länsiosiin, kuten Englantiin. Osa saagan episodeista sijoittuu kuitenkin Bjarmalandiin, joka 1600–1700-lukujen Ruotsissa luettiin osaksi suurvallan vaikutuspiiriä ja joka siksi herätti kiinnostusta Ruotsissa. "Hálfdan Branankasvatin saagaa" ei voida pitää lähteenä ajasta ja henkilöistä, joita se kuvaa. Suurvalta-ajan Ruotsissa kyseistä saagaa käsiteltiin kuitenkin historiallisena lähteenä. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi "Hálfdan Branankasvatin saaga" ruotsiksi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa "Nordiska kämpa dater" vuonna 1737 (Stockholm).
Völsunga-saaga Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa gööttiläisen historiankirjoituksen myötä. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. 
"Völsungain saagaa" ei voida pitää lähteenä ajasta ja henkilöistä, joita sen katsotaan kuvaavan. Suurvalta-ajan Ruotsissa kyseistä tarinaa käsiteltiin kuitenkin historiallisena lähteenä. Saagaa pidettiin varteenotettavana, koska sen tapahtumat sijoittuivat pohjoiseen maailmanpiiriin ja Tanskan ja Ruotsin alueille. Suurimpana syynä kiinnostukseen oli kuitenkin todennäköisesti se, että "Völsungain saagan" koettiin vahvistavan silloisten ruotsalaisten oppineitten rakastaman "Þiðrekr Berniläisen saagan" tuolloin virheellisesti historiallisena pidettyä sisältöä. Koska ruotsalaiset eivät suurvalta-aikana enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, muinaisislantia, ilmestyi "Völsungain saaga" ruotsiksi vuonna 1737 Eric Julius Björnerin kokoelmassa "Nordiska kämpa dater" (Stockholm, 1737).
Skandinaavien varhaiset Grönlannin siirtokunnat Skandinaavien tekemästä varhaisesta Grönlannin asuttamisesta kertovat kirjalliset tiedot ovat melko niukkoja ja osin epävarmojakin, koska lähteet ovat vasta 1200-luvulla muistiin kirjoitettuja saagoja. Grönlannista kertovat muun muassa "Eiriks saga rautha" eli Erik Punaisen saaga ja "Graenlendiga saga" eli Grönlantilaisten saaga sekä "Islendingabók" ja "Landnámabók". Ensimmäinen maininta Grönlannin löytämisestä on vuodelta 1130 Isledongabokissa.
Oddr Snorrason On pidetty mahdollisena, että Oddr laati saagan Olavi Tryggvenpojasta merkittävän islantilaisen Haukadælir-suvun silloisen päämiehen, Gizurr Hallssonin toimeksiannosta. Myös "Yngvarrin saagan" edellä esitetyssä katkelmassa mainitaan Gizurr Hallsson, jolle Oddr on mahdollisesti antanut Yngvarrista kertovan tekstinsä luettavaksi. Toisaalta on esitetty, että Oddrin motiivina hänen kirjoittaessaan teoksensa on saattanut olla pyrkimys tukea kuningas Sverririä tämän kiistoissa kirkon kanssa. Sekä Olavi Tryggvenpojan että "Yngvarrin saagassa" kirkonmiehet esiintyvät sivuroolissa ja pääosassa ovat lähetystyötä tekevät kuninkaat.
Veriveljien saaga "Veriveljien saagasta" on säilynyt Hauksbók- sekä Möðruvallabók- ja Flateyjarbók-käsikirjoituksissa toisistaan jonkin verran poikkeavat versiot. Flateyjarbókissa se esiintyy osana pyhästä Olavista kertovaa saagaa ("Ólafs saga hins helga"). Käsikirjoituksista vanhin, Hauksbók, on 1300-luvun alkupuolelta ja siinä oleva versio on tyyliltään yksinkertaisempi. 1330–1370 välisenä aikana laaditun Möðruvallabókin ja Flateyjarbókin (1387–1390) versio on tyyliltään koristellumpi ja sisältää Hauksbók-versiosta puuttuvia lisäyksiä, jotka viittaavat keskiaikaisen oppineen teologian ja lääketieteen hyvään tuntemukseen.
Eirekr Kaukomatkaajan saaga Sisällöltään melko lyhyt "Eirekrin saaga" on kuitenkin pikemminkin yhdistelmä keskiajan tieteellisiä ja kristinopillisia teoksia ja tuonpuoleiseen liittyvistä näyistä kertovaa uskonnollista kirjallisuutta sekä kotoperäisiä ritarisaagoja tai muinaissaagoista nuorimpia seikkailusaagoja (saks. "Abenteuersagas"). Kaksi viimeksi mainittua saagalajia sisältävät usein kansansaduille tyypillisiä ja fantasiamaisia piirteitä. Oppineen kirjallisuuden vaikutuksen vuoksi saaga muistuttaa ajoittain keskiajalle tyypillistä oppilaan ja opettajan välistä opetuksellista dialogia, sekä loppuosaltaan myös kristillisille näyille tyypillistä matkaa tuonpuoleiseen.
Eirekr Kaukomatkaajan saaga "Eirekr Kaukomatkaajan saagassa" opetuksellinen materiaali on kuitenkin ilmeisesti pyritty kirjoittamaan viihteellisen tarinan muotoon. Lisäksi saagassa on yhtymäkohtia esimerkiksi 1200-luvulla Norjassa laadittuun saagaan "Barlaams saga ok Josaphats", joka pohjautui keskiajan Euroopassa hyvin suositulle legendalle. Siinä kerrottiin intialaisesta kuninkaanpoika Josaphatista, jonka munkki Barlaam saa kääntymään kristityksi. Kotoperäisistä ritarisaagoista yhtymäkohtia löytyy esimerkiksi saagaan saksien maan keisarin pojasta ("Konráðs saga keisarasonar"), joka on laadittu vuoden 1300 tienoilla ja on yksi vanhimmista saagalajinsa edustajista.
Hálfdan Eysteinninpojan saaga Joulun aikaan, juhlajuominkien jälkeen Hálfdan sattuu palaamaan saliin, missä kumpikin Grímr nukkuu. Nuoremman Grímrin käsi on ilman hansikasta, eikä Hálfdan ole koskaan nähnyt kenelläkään miehellä niin kaunista kättä. Kädessä on myös sormus. Hálfdan ottaa sormuksen ja hansikkaan mukaansa, mutta yöllä hän herää siihen, että nuorempi Grímr on suunnannut sokaisevan valon hänen kasvoihinsa. Grímr ottaa hanskan ja sormuksen ja lausuu, että ne ja käsi tulisivat piinaamaan Hálfdania antamatta hetkenkään rauhaa, kunnes joku antaisi ne Hálfdanin käteen yhtä mielellään kuin Grímr on ne juuri häneltä ottanut. Tämän jälkeen Grímr syöksyy ulos. Hálfdan yrittää lähteä hänen peräänsä, mutta huomaa ovet lukituiksi. Kun hän menee etsimään isäänsä kuningas Eysteinniä, hän löytää tämän kuolleena vuoteestaan. Henkiin jäänyt palveluspoika kertoo, että vanhempi Grímr oli tullut sisään ja surmannut kuninkaan ja muut palveluspojat miekalla. Kumpaakaan Grímriä ei löydetä, mutta kansa tahtoo Hálfdanin ryhtyvän kuninkaaksi isänsä jälkeen. Hálfdan kuitenkin kieltäytyy, sillä hän tahtoo kostaa ensin isänsä surman, ja määrää kuningatar Ísgerðrin ja tämän veljen Sigmundrin hallitsijaksi kunnes hän palaisi. Hän lähtee viikinkiretkille viideksi vuodeksi, ensin Idäntielle (isl. "Austrvegr"), mutta kuva hänen näkemästään kädestä ja kultasormuksesta piinaa häntä kaikkialla.
Völsunga-saaga "Völsungain saaga" on todennäköisesti kirjoitettu vuosien 1260–1270 paikkeilla. Saagan pääkäsikirjoitus NKS 1824 b 4to on vuoden 1400 tietämiltä. Lisäksi on säilynyt lukuisia kyseisestä käsikirjoituksesta tehtyjä kopioita 1600–1800-luvuilta.
"Völsungain saaga" pohjautuu kuitenkin vanhalle, alkujaan suullisena välittyneelle germaaniselle sankarilaulujen perinteelle. Perinteen alkuperä on oletettavasti ulottunut jopa kansainvaellusten ajalle saakka. Tarinaan liittyvien teemojen varhaisimpia kuvallisia esiintymiä on havaittu riimukivissä, risteissä ja muissa muistomerkeissä, joita on löydetty Skandinaviasta, Saksasta ja Brittein saarilta. Vanhimmat kuvallisista aineistoista ovat mahdollisesti jopa 400-luvulta. Varhaisimmat säilyneessä kirjallisuudessa tavatut viittaukset Völsungien suvusta kertovaan aineistoon ovat muinaisenglanninkielisestä runoudesta (esim. "Widsith", "Beowulf"). Tarinaperinteestä ammennettiin kuva-aiheita myös norjalaisten sauvakirkkojen veistoskoristeluihin 1100- ja 1200-luvuilla. "Völsungain saaga" luetaankin muinaissaagoista vanhimpiin eli niin sanottuihin sankarisaagoihin (saks. "Heldensagas").
Gautrekrin saaga "Gautrekrin saagan" lyhyemmässä versiossa kuningas Gautrekrin puoliso kuolee vasta Refrin ja Helgan solmittua liittonsa. Saagassa kerrotaan, että kuninkaan miehet kehottavat tätä ottamaan uuden vaimon, ja Gautrekr kosii nuorta ja viisasta Ingibjörgiä. Tämä suostuu kosintaan, vaikka kuningas Gautrekrillä onkin jo ikää ja Ingibjörgiä on kosinut jos toinenkin, huomattavasti nuorempi mies. Gautrekr ja Ingibjörg saavat kaksi poikaa, Ketillin ja Hrólfrin.
Hrólfr Riu'un saaga "Hrólfr Riu’un saagan" päähenkilö, kuningas Hrólfr, mainitaan saagan lisäksi useassa muussa keskiaikaisessa lähteessä. Näitä ovat ensinnäkin tanskalaisista lähteistä Saxo Grammaticuksen vuoden 1200 paikkeilla laatima latinankielinen Tanskan kuninkaista kertova teos "Gesta Danorum" ja 1100-luvulta peräisin oleva "Chronicon Lethrense" eli ”Lejren kronikka”. Islantilaisissa lähteissä Hrólfr mainitaan edellä mainitussa Snorrin tekstissä "Skáldskaparmál" (1200-l. alku) ja myyttisistä kuninkaista kertovassa "Ynglinga sagassa" (1200-l. alku), joka on osa "Heimskringla-nimellä" tunnettua kuningassaagojen kokoelmaa, sekä "Gautrekrin saagassa". Alkujaan todennäköisesti 1100-luvulta peräisin oleva skandinaavisten kuninkaiden sukupuu "Langfeðgatal", joka on säilynyt 1300-luvun alusta peräisin olevassa käsikirjoituksessa AM 415 4to, mainitsee sekin Hrólfrin Óðinn-jumalasta polveutuvien Skjöldungien sukuluettelossa. Lisäksi Hrólf mainitaan muinaisenglanninkielisissä runoelmissa Widsith (900-luvulta) ja Beowulf (n. 700–1000). Ensin mainitussa Hrólfriin viitataan muinaisten germaanisten sankareiden luettelossa nimellä Hróþwulf. Jälkimmäisessä Hroðulf esitetään Beowulfin sukulaisena.
Ketill Kojamon saaga Hallbjörn on varoitellut Ketilliä, ettei tämä saisi päivän töiden jälkeen viettää kovinkaan paljon aikaa ulkosalla ja ennen kaikkea, ettei tämän tulisi lähteä asutuksen ulkopuolelle saaren pohjoisosaan. Lähistöllä asuu mies nimeltä Björn, joka pilkkaa Ketilliä ja kutsuu tätä Hrafnistan Hulluksi (isl. "hrafnistufífl"). Eräänä päivänä Björnin ollessa muiden miesten kanssa kalassa, myös Ketill lähtee kalaan. Björn miehineen saa paljon kalaa, mutta Ketill saa vain yhden sintin. Björn ja tämän seuralaiset naureskelevat Ketillille. Ketill sanoo silloin tahtovansa antaa oman saaliinsa sille, joka saa sen ensin käsiinsä. Hän viskaa kalansa toista laivaa kohti ja se iskee Björniä korville niin kovaa, että tämän kallo halkeaa ja mies lentää yli laidan eikä enää nouse ylös. Kalamiehet palaavat rannalle.
Hrómundr Griprinpojan saaga Muinaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset saagat alkoivat 1600-1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän näkemyksen seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman tarvittavaa lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, vaikkakin osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. 
"Hrómundr Griprinpojan saagan" tapahtumista osa sijoittuu Norjan alueelle, mutta ajoittain tapahtumapaikkana on myös Sveanmaa (isl. "Svíþjóð"). Saagaa pidettiin siksi potentiaalisena lähteenä suurvallan historiasta, ja saaga ilmestyi ruotsinkielisenä käännöksenä Eric Julius Björnerin teoksessa "Nordiska kämpa dater " vuonna 1737 (Stockholm). Suurvalta-ajan Ruotsissa saagan alussa mainittu paikannimi "Garðar" taas tulkittiin Kiovan Venäjäksi (isl. "Garðaríki "), vaikkakin eräässä tanskalaisessa käsikirjoituksessa on tässä kohden säilynyt maininta, jonka mukaan paikka sijaitsisi Tanskassa (isl. "í Danmörk"). Björnerin teoksen perustana olleessa käsikirjoituksessa (Papp. fol. nr 67, v. 1687) mainintaa ei kuitenkaan ollut, minkä vuoksi käännöksen yhteydessä lähdettiin siitä oletuksesta, että paikka kuuluisi suurvallan vaikutuspiiriin. Björnerin teoksen loppuun lisäämistä jälkisanoista käy ilmi, ettei Björner itse epäillyt "Hrómundrin saagan" lähdearvoa, vaan katsoi varsin kritiikittömästi sen kuvaavan todellisia historiallisia tapahtumia.
Sörlin tarina Sörlin tarina tai Heðinnin ja Högnin saaga () on islantilainen muinaissaagoihin luettu saaga. Se kertoo tanskanmaalaisesta kuninkaasta nimeltä Högni sekä Serklannin kuninkaan pojaksi kutsutusta Heðinn-nimisestä viikingistä, jotka ovat veriveljiä keskenään mutta ajautuvat Freyja-jumalattaren loitsujen vuoksi taistelemaan ikuisesti kunnes kristitty mies tulee ja murtaa taian. "Sörlin tarina" on säilynyt 1300-luvun lopulla laaditussa Flateyjarbók-käsikirjoituksessa, missä se on osa kuningas Óláfr Tryggvasonista kertovaa saagaa ("Óláfs saga Tryggvasonar en mesta"). "Sörlin tarinan" taustalla on kuitenkin vaikuttanut vanha germaaninen perinne, jonka ilmentymiä tunnetaan myös muista keskiaikaisista skandinaavisista ja muinaisenglanninkielisistä lähteistä. "Sörlin tarina tai Heðinnin ja Högnin saaga" on ilmestynyt suomeksi muinaissaagojen kokoelmassa "Egill Yksikätinen – Muinaissaagoja Pohjolasta" (Helsinki: Finn Lectura 2013).
Hrólfr Riu'un saaga Kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta myös suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. Suurvalta-ajan ruotsalaisia oppineita kiinnostivat "Hrólfr Riu'un saagan" osalta varsinkin saagan kuvaukset Ruotsin alueen hallitsijoista. Koska ruotsalaiset eivät tuolloin enää ymmärtäneet muinaissaagojen kieltä, ilmestyi "Hrólfr Riu’un saaga" ruotsiksi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa "Nordiska kämpa dater" vuonna 1737 (Stockholm: Horn).
Vilmundr Poissaolevan saaga Muun muassa edellä mainitut kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. Erityisen kiinnostaviksi nähtiin ne saagat, joiden tapahtumat sijoittuvat, "Vilmundr Poissaolevan saagan" tavoin, Ruotsin alueelle tai valtakunnan kannalta tärkeille lähialueille kuten Skandinavian pohjois- ja itäosiin sekä Venäjälle. Monet näistä muinaissaagoista myös käännettiin 1600–1700-lukujen aikana ruotsiksi, sillä ruotsalaiset eivät tuolloin enää osanneet lukea muinaissaagojen kieltä, muinaisislantia. Huolimatta edellä mainitusta Guðmundur Ólafssonin esittämästä arviosta "Vilmundr poissaolevan saagasta" ”totuudenmukaisena historiana”, ei tällaista suurvalta-aikakaudella tehtyä käännöstä kuitenkaan ole "Vilmundrin saagasta" tiedossa.
Saaga Latinankielisistä lähteistä käännetyt pyhimyselämäkerrat eli ”pyhien miesten saagat” (isl. "heilagra manna sögur") ja apostolien teoista kertovat tekstit eli ”apostolien saagat” (isl. "postola sögur") ovat varhaisinta säilynyttä kansankielistä kirjallisuutta Islannissa ja Norjassa. Vanhimmat säilyneet käsikirjoitukset ja fragmentit ovat 1100-luvulta. Käännösten vaikutus ulottui myöhemmin myös muuhun saagakirjallisuuteen. Suosittuja lähteitä, joista käännettäviä tekstejä ammennettiin olivat esimerkiksi Apokryfiset kirjat, Pseudo-Abdiaksen "Historia apostolica", paavi Gregorius Suuren "Dialogit", Petrus Comestorin "Historia Scholastica", Vincent Beauvais'laisen "Speculum historiale" sekä Jacobus de Voraginen "Legenda Aurea". Erityisesti Gregorius Suuren tekstit olivat keskiajan Islannissa hyvin suosittuja, ja niiden tarina-aihelmia lainattiin myös esimerkiksi islantilaissaagojen kerrontaan. Muita suosittuja tekstejä olivat esimerkiksi Neitsyt Marian elämästä ja ihmeistä kertova "Maríu saga" sekä Tuomas Canterburylaisen pyhimyselämäkerta "Thomas saga Erkibyskups".
Kuningassaagat Islannissa lainpuhujana (isl. "lögsögumaðr") ja myöhemmin Viðeyn augustinolaisluostarin priorina toiminut Styrmir Kárason (k. 1245) kirjoitti vuosien 1220–1230 välisenä aikana saagan pyhästä Olavista (isl. "Ólafs saga helga"). Se on mahdollisesti ollut laajennettu versio niin kutsutusta vanhimmasta Pyhän Olavin saagasta, joka laadittiin Islannissa 1100-luvun lopussa. Kyseinen teksti, josta on säilynyt vain muutamia fragmentteja, on pohjautunut suulliselle perinteelle ja latinankielisille pyhimyselämäkertateksteille. Styrmirin kirjoittama saaga ei sekään ole säilynyt kokonaisuudessaan, mutta sille pohjautuvia osia löytyy useista Pyhästä Olavista kertovien saagojen käsikirjoituksista, kuten Flateyjarbókista.
Eleasar Eleasar on suosittu henkilönimi Vanhassa testamentissa. Se on hepreaa ja tarkoittaa "Jumala on auttanut".
Eleasar Tärkein nimeä kantanut henkilö oli Aaronin kolmas poika, josta tuli Israelissa vaikuttaneen heimon, leeviläisten, päämies. Isänsä kuoltua Eleasarista tuli ylipappi ja Mooseksen apulainen. Raamatussa Eleasarista kerrotaan, että hän oli Aaronin ja Eliseban poika, jonka veljiä olivat Naadab, Abihu ja Iitamar Hänelle puettiin Aaronin pappispuku jo ennen Aaronin kuolemaa ja Eleasarista tuli Mooseksen lähin työtoveri. Myöhemmin Eleasar avusti Joosuaa Kanaaninmaan jakamisessa. Eleasar haudattiin Gibeaan Efraimin vuoristoon, ja hänen poikansa Pinehas seurasi häntä ylipapin virassa.
Eleasar Muita nimen kantajia olivat
Neljäs makkabilaiskirja Antiokhos Epifanes yritti väki­pakolla saada juutalaiset luopumaan Mooseksen laista ja omaksumaan kreikkalaisten tavat. Tooran ruoka­säännöksissä oli muun muassa sian­lihan syöminen kielletty, mutta Antiokhos yritti sekä suostuttelemalla että pakottamalla saada juutalaiset hylkäämään tämän säännöksen. Eleasar, veljekset ja heidän äitinsä tuotiin kukin vuorollaan kuninkaan eteen, joka lupasi säästää Eleasarin hengen ja nimittää veljekset korkeisiin virkoihin, mikäli nämä suostuisivat syömään sian­lihaa, mutta uhkasi muussa tapauksessa kiduttaa heidät hengiltä. Sekä Epifanes että veljekset ja heidän äitinsä kuitenkin kieltäytyivät ehdottomasti rikkomasta lakia, minkä vuoksi heitä kuninkaan määräyksestä kidutettiin mitä julmimmalla tavalla ja lopulta surmattiin. Lopuksi kuningas kuitenkin sanoi sotilailleen, että olisi hyvä, jos hekin osoittaisivat saman­laista rohkeutta.
Opetuslapsi, jota Jeesus rakasti Frederick Baltz väittää, että Lasaruksen tunnistaminen, todisteiden viitatessa siihen, että rakastettu opetuslapsi oli pappi, ja vanha Johannes-perinne ovat kaikki oikein. Baltzin mukaan Boethuksen lasten perhe, joka on tunnettu Josefukselta ja rabbiinisesta kirjallisuudesta, on sama perhe, joka mainitaan Johanneksen evankeliumin 11. luvussa: Betanian Lasarus, Martta ja Maria. Tämä on rakas perhe, Johanneksen evankeliumin jakeen 11:5 mukaan. Historiallinen Lasarus oli Eleasarin poika Boethus, joka oli kerran Israelin ylipappi, ja oli lähtöisin suvusta, joka tuotti useita ylipappeja. Evankeliumin kirjoittaja Johannes ei ollut yksi kahdestatoista, vaan Martan poika (Sukkah 52 b). Hän vastaa läheisesti kuvausta, jonka piispa Polykrates antaa kirjeessään: uhraava pappi, joka käytti petalonia (eli ylipapin tunnusta). Tämä Johannes "Vanhempi" oli Jeesuksen seuraaja, mihin viittasi Papias Hierapolis, ja hänen toimintansa silminnäkijä. Hän oli oikean ikäinen ollakseen elänyt Trajanuksen aikaan saakka (Ireneuksen mukaan). Baltzin mukaan Johannes on luultavasti "opetuslapsi" (kreik. ον ηγαπα ο Ιησους) ja Eleasar on "se opetuslapsi", (kreik. ον εφιλει ο Ιησους) evankeliumissa.
Neljäs makkabilaiskirja Sisällöltään kirja jakautuu kolmeen osaan. Sen alussa on filosofisesti painottuva johdanto, jota seuraa lyhyt historiallinen katsaus. Pää­osan kirjasta muodostavat kertomukset juutalaisista marttyyreistä, jotka surmattiin Antiokhos IV Epifaneen määräyksestä. Nämä kertomukset ovat samat, jotka esiintyvät jo toisessa makkabilais­kirjassa, mutta niitä on laajennettu ja kirjoittaja on myös yrittänyt pohtia, mitä olisi voinut tapahtua, jos henkilöt olisivat toimineet toisin. Marttyyrit ovat iäkäs pappi Eleasar sekä seitsemän nuorta veljestä ja heidän äitinsä. Heidät esitetään esimerkkeinä siitä, kuinka luja luonne ja järki voivat voittaa suuretkin houkutukset ja auttaa kestämään ankarassa vainossakin.
Ylipappi Temppelijumalanpalveluksessa ylipappi oli ylin johtaja, joka toimi Jumalan ja kansan välimiehenä (2. Moos. 28:38). Ylipappi ei osallistunut pappien jokapäiväisiin kirkollisiin toimituksiin, vaan hänen tehtävänsä oli osallistua ainoastaan suuriin juhliin. Ainoastaan ylipapilla oli oikeus kerran vuodessa suurena sovituspäivänä astua pyhäkön kaikkein pyhimpään osaan uhraamaan kansan puolesta. Toinen ylipapin erikoistehtävä oli Jumalan tahdon tiedustelu urimin ja tummimin avulla. Hänet asetettiin virkaansa juhlamenoin, jotka kestivät kokonaisen viikon. Niihin sisältyi peseytyminen, voitelu, pukeminen ja uhrit. Ylipapin virkapukua kutsuttiin pyhiksi vaatteiksi ja niiden rintakilvessä oli Israelin 12 sukukunnan nimet. Alkuaan ylipapin arvo oli perinnöllinen ja siitä luovuttiin vasta kuollessa. Ensimmäinen ylipapillinen suku polveutui Aaronin pojasta Eleasarista (4. Moos. 20:25).