mteb/MIRACLReranking huggingface dataset:
Yhdysvaltain sisällissodan tekniikka Erityisesti Unionissa rautateitä käytettiin sotilaiden ja välineiden kuljettamiseen ympäri maata. Rautateiden merkitystä kuvaa myös se, että Unioni sijoitti tuhansia sotilaita suojaamaan rautatieverkostoaan Konfederaatiolta. Ennen sotaa etelävaltioiden rautatiet ja rautatiekalusto valmistettiin lähinnä Isosta-Britanniasta tuodusta raudasta. Kun Unioni kuitenkin saartoi Konfederaation merkittävimmät satamakaupungit sodan alussa, vaikeutui rautatieverkoston ylläpito huomattavasti. Vuoteen 1863 mennessä jopa neljännes Konfederaation rautatiekalustosta olisi vaatinut korjausta.
John Hunt Morgan Hän oli syntynyt Huntsvillessä Alabamassa. Hän taisteli Meksikon sodassa sotamiehenä ja otti osaa Buena Vistan taisteluun. Sisällissodan alussa hän liittyi etelävaltoiden armeijaan ja kohosi pian everstiksi 2. Kentuckyn ratsuväenrykmenttiin. Hän taisteli Shilohissa, ja lähti 4. heinäkuuta 1862 Knoxvilleen ja tunkeutui viikkojen kuluessa syvälle Kentuckyyn ja kahakoi Don Carlos Buellin joukkoja vastaan. Hän otti 1.200 vankia, jotka päästi menemään ja tunkeutui syvälle Unionin alueelle ja tuhosi suuria määriä vihollisen varusteita. Hän tunkeutui Indianaan ja Ohioon saakka, tällä Morganin ryöstöretkeksi kutsutulla matkallaan. Hän pääsi kauemmaksi pohjoiseen kuin kukaan muu univormuun pukeutunut etelävaltioiden sotilas. Ryöstöretki johti myös siihen että Edmund Kirby Smith ja Braxton Bragg käynnistivät konfederaation Heartland-offensiivin samana syksynä olettaen että tuhannet kentuckyläiset liittyisivät konfederaation riveihin, jos etelä valtaisi osavaltion.
Vakoilu Yhdysvaltain sisällissodassa Toinen merkittävä Lincolnin palkkaama vakooja oli ennen sotaa rautateitä rakentanut William A. Lloyd, joka pyysi Lincolnilta lupaa siirtyä Konfederaation puolelle jatkamaan liiketoimiaan. Lincoln kuitenkin ehdotti, että Lloyd vakoilisi samalla Konfederaatiota 200 dollarin kuukausipalkalla (nykyrahassa noin 4 000 dollaria). Tämä suostui ehdotukseen ja lupasi lähettää Lincolnille tietoja Konfederaation joukkojen määrästä, sijainneista ja linnoitusten pohjapiirustuksista. Lloyd muutti Konfederaatioon yhdessä vaimonsa ja liikekumppaninsa Thomas H. S. Boydin kanssa. Koska Lloydilla oli suora yhteys Lincolniin, hänen ei tarvinnut käyttää viestejään Unionin armeijan kautta; sen sijaan hän lähetti vakoillut tiedot yhdelle Boydin perheenjäsenistä, joka välitti ne edelleen Valkoiseen taloon.
Kolmas tunnettu vakooja oli kenraaliluutnantti Winfield Scottille, joka oli tuolloin vielä armeijan ylin komentaja, toiminut Lafayette C. Baker. Sisällissodan ensimmäisen suuren yhteenoton, Bull Runin taistelun, lähestyessä Scott lähetti Bakerin hankkimaan tietoja Konfederaation joukoista alueella. Baker värväsi tehtävää varten tennesseeläisen valokuvaaja Samuel Munsonin, joka kuitenkin jäi kiinni. Lukuisista kuuluisteluista huolimatta Munson ei paljastanut Bakeria ja hänet vapautettiin myöhemmin. Munson onnistui kuitenkin lähettämään joitakin tietoja Bakerille, joka välitti ne edelleen Scottille. Tämä ei kuitenkaan auttanut, vaan Konfederaation joukot murskasivat Scottin ja tämän ura armeijan johdossa oli ohi. Tämän jälkeen Baker siirtyi johtamaan National Detective Police () -nimellä tunnettua, Sotaministeriön alaista organisaatiota. Bakerilla oli noin 30 alaista ja hän onnistui heidän avullaan nappaamaan lukuisia vakoojia ja Konfederaation kannattajia, mukaan lukien Belle Boydin. Boydista tuli yksi Konfederaation merkittävimmistä vakoojista hänen toimitettuaan elintärkeää tietoa kenraalimajuri Thomas Jacksonille. Boydin vangitsi myöhemmin Baker, ja hän kärsi lyhyen vankeustuomion. Vapautumisensa jälkeen Boyd karkotettiin etelään, josta hän purjehti Englantiin kahdeksi vuodeksi, ja kirjoitti siellä ollessaan muistelmansa.
P. G. T. Beauregard Pierre Gustave Toutant Beauregard (28. toukokuuta 1818 – 20. helmikuuta 1893) oli Louisianassa syntynyt etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Hänet tunnettiin "Napoleonina harmaissa", ja hän oli myös kirjailija, poliitikko, siviilivirkamies ja keksijä. Beauregard oli ensimmäinen virkaansa nimetty konfederaation kenraali. Hän johti Charlestonin puolustusta Etelä-Carolinassa Fort Sumterin taistelun aikaan 12. huhtikuuta 1861, ja kolme kuukautta myöhemmin hän saavutti voiton ensimmäisessä Bull Runin taistelussa.
Itsenäisten aurinkokuntien konfederaatio Konfederaation poliittisena johtajana toimi kreivi Dooku, entinen jedimestari, ja kulisseissa Darth Sidious, Dookun sithmestari ja Palpatinen alter ego. Konfederaation sotilaallista osaa johti puolestaan kenraali Grievous (Kaleehilainen kyborgi) ja Sev'rance Tann, naispuolinen musta jedi, joka ei esiintynyt elokuvassa.
Anakonda-suunnitelma Anakonda-suunnitelma () tai Scottin mahtava käärme () oli Unionin armeijan käyttämä sotataktiikka Yhdysvaltain sisällissodassa. Anakonda-suunnitelman tarkoituksena oli suojata Unionin pääkaupunki Washington, saartaa kaikki Konfederaation satamat, edetä tämän jälkeen massiivisella voimalla Mississippijokea pitkin ja jakaa näin Konfederaatio kahtia.
Robert E. Lee Robert E. Lee meni naimisiin Mary Anna Randolph Custisin kanssa 30. kesäkuuta 1831. Custis ja Lee olivat tutustuneet toisiinsa lapsina ja olivat jo silloin hyvin läheiset toisilleen. Pari sai yhteensä seitsemän lasta, kolme poikaa ja neljä tyttöä. He asuivat aina Leen eroilmoitukseen Unionin armeijasta asti Arlington House -nimisellä plantaasilla Washingtonissa. Sisällissodan sytyttyä kaikki kolme poikaa, Robert E. Lee, Jr., George Washington Custis Lee (Custis Lee) ja William Henry Fitzhugh Lee (Rooney Lee), palvelivat Konfederaation armeijassa. Robert Leen liityttyä Konfederaation armeijaan Mary Lee asui lapsiensa kanssa useilla eri maatiloilla ympäri Konfederaatiota ennen asettumistaan maatilalle lähellä Richmondia. Sisällissodan päätyttyä koko perhe muutti Lexingtoniin, jossa Lee työskenteli yliopiston presidenttinä.
Kilkennyn konfederaatio Konfederaation johtajat vaativat katolisen uskon turvaamista, takavarikoitujen maiden palauttamista ja riippumattoman Irlannin parlamentin perustamista. Heidän tavoitteenaan oli sovinto Englannin kuninkaan Kaarle I:n kanssa, sillä kuningasta pidettiin ainoana turvana katolisuuden vastaista Englannin parlamenttia vastaan. Kaarle I oli jo vuodesta 1643 alkaen halukas saamaan aikaan sovinnon Irlannin konfederaation kanssa sinä toivossa, että hän saisi koottua Irlannista uskollisia joukkoja, jotka kääntäisivät sisällissodan Englannissa hänen voitokseen. Kaupankäynti rauhanehdoista jatkui sitä mukaa kun kuninkaan asema heikkeni. Samaan aikaan konfederaation joukot kävivät Irlannissa sotaa ja vuodesta 1644 alkaen myös hedelmättömiä rauhanneuvotteluita Dublinia kuninkaan edustajana hallinneen Ormonden herttuan kanssa. Konfederaation joukkojen komentajaksi oli Ulsterissa nimitetty Owen Roe O’Neill ja Leinsterissa Thomas Preston, joista varsinkin O’Neill saavutti useita voittoja. Parlamentin vastarinta kaatoi kuninkaan yrityksen solmia konfederaation kanssa aselepo syksyllä 1643 ja sama toistui vuonna 1645.
McDowellin taistelu McDowellin taistelu () eli Sitlington’s Hillin taistelu oli Yhdysvaltain sisällissodan taistelu, joka käytiin 8. toukokuuta 1862 Highlandin piirikunnassa, Virginiassa. Taistelussa olivat vastakkain Unionin prikaatikenraalit Robert Milroy ja Robert Schenck sekä Konfederaation kenraalimajuri Thomas J. Jackson. Taistelu päättyi Konfederaation voittoon.
Kilkennyn konfederaatio Vuonna 1645 Irlantiin saapui paavin lähettiläs Giovanni Battista Rinuccini, joka toi konfederaation armeijalle aseita ja lietsoi sitä jatkamaan sotimista sekä tukemaan kuningasta sisällissodassa. Konfederaatio kuitenkin allekirjoitti maaliskuussa 1646 Ormonden kanssa sopimuksen, joka sisälsi Englannin puolelta vain vaatimattomia uskonnonvapauteen liittyneitä myönnytyksiä. Tämän seurauksena konfederaation sisälle syntyi hajaannus, kun osa halusi – Rinuccinin tukemana – täyttä riippumattomuutta Irlannille ja osa oli valmis tyytymään sopuun kuninkaan kanssa sillä ehdolla, että lähinnä katolisten uskonnonvapaus turvattaisiin. Jyrkempi linja vahvistui, kun sitä tukenut O’Neill saavutti myöhemmin samana vuonna kuuluisimman voittonsa lyödessään skotlantilaisen kenraali Robert Monron armeijan Benburbin taistelussa.
William Barksdale Kun Mississippin osavaltio erosi unionista juuri ennen sisällissodan alkua, Barksdale erosi kongressista tullakseen adjutanttikenraaliksi ja sitten majoitusmestari-kenraaliksi Mississippin miliisiin prikaatinkenraalin arvoisena. Toukokuussa 1861 hänet nimitettiin everstiksi konfederaation armeijaan 13. Mississippiin jalkaväkirykmenttiin, rykmenttiin jota hän johti ensimmäisessä Bull Runin taistelussa sinä kesänä. Seuraavana keväänä hän osallistui Virginian niemimaalla käytyihin taisteluihin ja Seven daysin taisteluun. Kun hänen prikaatinkenraalinsa Richard Griffin haavoittui kuolettavasti Savagen aseman taistelussa 29. kesäkuuta 1862, Barksdale otti prikaatin komennon, ja johti sen veriseen ja turhaan hyökkäykseen Malvern Hillin taistelussa. Prikaati tultiin tuntemaan "Barksdalen Mississippin prikaatina". Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 12. elokuuta 1862.
Amerikan konfederaatio Konfederaation perustuslaki nimitti valtiolle korkeimman oikeuden tulkitsemaan perustuslakia, mutta sitä ei ikinä perustettu sisällissodan alkamisen takia, eikä jäseniä ehditty valita. Etelä-Caorlinalla, Arkansasilla. Alabamalla, Floridalla, Georgialla, Louisianalla, Pohjois-Carolinalla, Tennesseellä, Texasilla ja Virginialla oli kuitenkin omat osavaltiontuomioistuimet. Niissä osavaltiossa, joissa ei ollut osavaltiontuomioistuinta oli vain paikallistuomioistuimia.
Yhdysvaltain sisällissodan tekniikka Yhdysvaltain sisällissodassa varsinkin Unioni ja vähemmässä määrin myös Konfederaatio käytti vihollisjoukkojen liikkeiden tarkkailuun tähystysilmapalloja, joilla oli lennätinlankayhteys maahan. Unionin armeijassa oli vuosina 1861–63 Balloon Corps -niminen erillinen vetyilmapalloyksikkö.
New Marketin taistelu New Marketin taistelu () oli New Marketissa Virginiassa 15. toukokuuta 1864 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelussa olivat vastakkain Unionin kenraalimajuri Franz Sigelin noin 6 000 miehen vahvuiset sekä Konfederaation kenraalimajuri John C. Breckinridgen reilun 4 000 miehen vahvuiset joukot. Taistelu päättyi Konfederaation voittoon.
Gettysburgin taistelu Kesäkuun lopulla 1863 George Meaden johtamat pohjoisvaltioiden eli unionin ja Robert E. Leen johtamat etelävaltioiden eli konfederaation joukot olivat kerääntyneet Gettysburgin lähistölle. Kenraali Lee oli johtanut konfederaation joukot kauas pohjoisvaltioiden alueelle, Pennsylvaniaan asti. Voittoisa armeija oli kuitenkin autuaan tietämätön siitä, että lähistöllä oli myös runsaasti unionin sotilaita. Mutta kun pieni joukko konfederaation miehiä uskaltautui kaupunkiin asti, unionin sotilaat ajoivat heidät pakosalle. Pohjoisvaltioiden joukot leiriytyivät kaupungin ulkopuolelle ja 1. heinäkuuta 1863 alkoi Yhdysvaltain sisällissodan verisin taistelu.
Jefferson Davis Davis erosi Yhdysvaltain senaatista 9. helmikuuta 1861. Pian hänet nimitettiin juuri muodostetun Amerikan konfederaation väliaikaiseksi presidentiksi. Saman vuoden marraskuussa hänet äänestettiin presidentiksi ilman vastaehdokasta. Davis nimitettiin Konfederaation presidentiksi Montgomeryssä Alabamassa helmikuussa 1861.Davisin virkapaikka oli Virginian Richmondissa, Konfederaation pääkaupungissa. Hän toimi tehtävissään tappiollisen sisällissodan loppuun ja Konfederaation lakkauttamiseen 5. toukokuuta 1865 saakka. Davis pakeni Richmondista lähestyvien Unionin joukkojen tieltä 3. huhtikuuta 1865, mutta hänet saatiin kiinni Georgian Irwinvillessä viiden viikon kuluttua, 10. toukokuuta 1865. Hän istui sodan jälkeen vankilassa vuoteen 1867 saakka. Jefferson Davis kuoli Louisianan New Orleansissa 81-vuotiaana vuonna 1889.
Vakoilu Yhdysvaltain sisällissodassa Heinäkuussa 1861 Greenhow lähetti Letcherille, joka oli värväytynyt Konfederaation armeijaan, koodatun viestin, jossa hän vuoti yksityiskohtia Unionin tulevasta invaasiosta Konfederaatioon. Viestiä lähetettiin viemään Greenhowin maalaistytöksi pukeutunut Bettie Duvall -niminen ystävätär, joka ohitti Unionin vartijat hevosrattaiden kanssa Chain-sillalla, jätti rattaat Virginiassa sijainneeseen turvataloon ja ratsasti tämän jälkeen Fairfaxin oikeustalolle, jossa hän luovutti hiustensa alle takaraivoon piilotetun viestin Konfederaation upseereille. Kenraali P.G.T. Beauregard totesi myöhemmin, että viestillä oli merkittävä rooli Konfederaation voitossa Bull Runin taistelussa. Myöhemmin Unionin sotilaat löysivät viestejä jotka yhdistivät Greenhowin vakoiluun ja hänet pantiin tarkkailuun. Tarkkailussa saatujen tietojen perusteella Greenhow ja yksi tätä auttanut Unionin armeijan kapteeni vangittiin
Horatio Wright Horatio Gouverneur Wright (s. 6. maaliskuuta 1820 Clinton, Connecticut – k. 2. heinäkuuta 1899 Washington D.C.) oli yhdysvaltalainen insinööri ja kenraali. Yhdysvaltain sisällissodassa Wright palveli Unionin armeijassa, jossa hän toimi toukokuusta 1864 lähtien 6. armeijakunnan komentajan. Komentajana Wright seurasi John Sedgwickia, joka menehtyi Spotsylvanian taistelussa. 6. armeijakunnan komentajana hän johti myös yhden taistelun ajan koko Shenandoahin armeijaa, kun armeijan komentaja Philip Sheridan oli matkoilla ja Wrightin vastuulle jäänyt armeija joutui Konfederaation yllätyshyökkäyksen alle.
Kilkennyn konfederaatio Konfederaatio syntyi vuoden 1641 katolisten kapinan ja samaan aikaan käynnissä olleen Englannin sisällissodan seurauksena. Sen perustivat Irlannin vanhoihin englantilaistaustaisiin katolisiin ylimyssukuihin ("Old English") kuuluneet Irlannin parlamentin edustajat yhdessä katolisten piispojen kanssa, joista kumpikaan ryhmä ei ollut osallistunut itse kapinaan. Heidän alkuperäisenä tarkoituksenaan oli saada järjestystä alueille, jotka kapinalliset olivat vallanneet. Kilkennyn kaupungissa toukokuussa 1642 pidetty kirkolliskokous kutsui katolisia eri puolilta Irlantia kokoontumaan sinne ja kesäkuussa katolisten ”korkein neuvosto” järjestäytyi Kilkennyssä. Konfederaation edustajakokous kokoontui ensimmäisen kerran Kilkennyssä 24. lokakuuta 1642 ja se kutsuttiin koolle kahdeksan kertaa vuoteen 1650 mennessä. Kokous asetti Irlannille hallituksen, ryhtyi keräämään veroja ja kokoamaan armeijaa. Konfederaation hallitsema alue käsitti noin kaksi kolmasosaa Irlannista.
John Cassin Yhdysvaltain sisällissodassa Cassin palveli Unionin joukoissa, mutta joutui Konfederaation vangiksi.
Cool Springin taistelu Cool Springin taistelu (; tunnetaan myös Island Fordin, Parkers Fordin, Snickers Ferryn ja Castleman's Ferryn taisteluina) oli Clarken piirikunnassa Virginiassa 17. heinäkuuta–18. heinäkuuta 1864 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelussa olivat vastakkain Unionin kenraalimajuri Horatio G. Wright ja Konfederaation kenraaliluutnantti Jubal Early. Taistelu päättyi Konfederaation voittoon.
Shenandoahin armeija (Konfederaatio) Shenandoahin armeija ( oli Konfederaation armeija Yhdysvaltain sisällissodassa. Armeija oli toiminnassa vain muutaman kuukauden ajan vuonna 1861, jolloin sen komentajana toimi Joseph E. Johnston. Se perustettiin alun perin suojamaan Virginiassa sijainnutta Shenandoahin laaksoa. Shenandoahin armeija osallistui vain yhteen suureen taisteluun, Bull Runin taisteluun, minkä jälkeen se sulautettiin Potomacin armeijaan.
Punavyö Punavyö on oikealta nimeltään eversti Martin Lemond, joka toimi Konfederaation vakoojana Yhdysvaltain sisällissodassa.
Albert Sidney Johnston Albert Sidney Johnston (2. helmikuuta 1803 – 6. huhtikuuta 1862) oli Yhdysvaltain armeijan ammattiupseeri ja etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Konfederaation presidentti Jefferson Davis piti häntä konfederaation hienoimpana kenraalina ennen Robert E. Leen nimitystä Pohjois-Virginian armeijan komentajaksi. Johnston kaatui varhaisessa vaiheessa Shilohin taistelussa, ja oli korkea-arvoisin konfliktissa kaatunut upseeri.
Abraham Lincolnin murha Abraham Lincolnin murhaaja John Wilkes Booth syntyi Marylandissa vuonna 1838. Hän asui sisällissodan aikaan pohjoisvaltioiden alueella mutta tuki silti Konfederaatiota. Booth toimi sisällissodan ajan näyttelijänä ja tuli tunnetuksi erityisesti Shakespearen näytelmistä. Kun Lincolnista tuli presidentti, Booth ilmoitti avoimesti kannattavansa orjuutta ja vihaavansa Lincolnia. Talvella 1864–1865 hän ryhtyi värväämään muita salaliittolaisia. Kun sisällissota läheni loppuaan, Booth ja muut salaliittolaiset aikoivat kaapata Lincolnin ja kuljettaa hänet Richmondiin, Konfederaation pääkaupunkiin. Booth ja kuusi muuta salaliittolaista olivat valmiina sieppaamaan Lincolnin sotasairaalassa, jossa hänen oli määrä vierailla 30. maaliskuuta 1865. Lincoln ei kuitenkaan tullut paikalle, joten suunnitelma epäonnistui.
Pohjois-Virginian armeija Pohjois-Virginian armeija oli Konfederaation armeijan yhtymä Yhdysvaltain sisällissodassa. Sen komentajana toimi ensin prikaatikenraali P. G. T. Beauregard, sitten kenraali Joseph E. Johnston, kenraalimajuri G.W Smith ja viimein etelävaltioiden kuuluisin sotilaskomentaja Robert E. Lee. Armeija juonsi juurensa konfederaation Potomacin armeijasta, joka oli perustettu kesäkuussa 1861. Pohjois-Virginian armeijaksi nimi vaihdettiin 14. maaliskuuta 1862. Armeijaan kuului rykmenttejä kaikkialta konfederaatiosta, Teksasista ja Arkansasista saakka, vaikka se oli muodostettu Virginiassa. Merkittävin Pohjois-Virginian armeijan käymä taistelu oli Gettysburgin taistelu (1.–3. heinäkuuta 1863), jonka se kuitenkin hävisi.
Fort Sumterin taistelu Fort Sumterin taistelu oli Yhdysvaltain sisällissodan ensimmäinen taistelu. Se käytiin Unionin majuri Robert Andersonin ja Konfederaation prikaatikenraali P. G. T. Beauregardin joukkojen välillä 12.–13. huhtikuuta 1861. Taistelu aloitti Yhdysvaltain sisällissodan, joka kesti aina vuoteen 1865 asti.
James Pierpont Pierpont oli alun perin Massachusettsista kotoisin. Hän palveli Konfederaation armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa ja oli kahdesti naimisissa. Hän kuoli Floridassa.
Robert E. Lee Sisällissodan sytyttyä 1861 ja Leen kotiosavaltio Virginian jätettyä Unionin Lee erosi Yhdysvaltain armeijasta ja liittyi Virginian armeijaan. Osavaltion silloinen kuvernööri John Letcher nimitti Leen ensin koko osavaltion maa- ja merivoimien ylikomentajaksi. Kun Virginian armeija liitettiin toukokuussa 1861 osaksi Konfederaation sotavoimia, tehtiin Leestä prikaatikenraali, joka oli tuolloin koko Konfederaation korkein sotilasarvo. Pian tämän jälkeen hänet nimitettiin täydeksi kenraaliksi.
Lafayette McLaws Lafayette McLaws (15. tammikuuta 1821 – 24. heinäkuuta 1897) oli Yhdysvaltain armeijan upseeri ja konfederaation kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa.
Pohjois-Carolina Yhdysvaltain sisällissodan lähestyessä Pohjois-Carolina liittyi Etelävaltioiden Konfederaatioon eli Amerikan valtioliittoon (engl. Confederate States of America).
Ensimmäinen mantereen ylittävä rautatie Useimmat Union Pacificin palveluksessa olleet insinöörit ja rautatien suunnittelijat olivat Yhdysvaltain sisällissodan veteraaneja, joista monet olivat saaneet koulutuksensa United States Military Academyssä ja toimineet sodan aikana U.S. Military Railroadin (USMRR) palveluksessa, jonka Yhdysvaltain sotaministeriö oli perustanut erityiseksi virastoksi ylläpitämään ja kunnostamaan sodan aikana sotilaallisesti merkittäviä rataosia. Sodan päättyessä viraston hallinnassa oli noin 3 200 kilometriä rautateitä. Heillä oli paljon kokemusta riippuansassiltojen rakentamista, koska sodan aikana oli jouduttu rakentamaan ja myös jälleenrakentamaan runsaasti siltoja. Sotilasakatemian insinööri Herman Haupt, joka sisällissodan aikana johti U. S. Military Railroadia, oli kehittänyt teknisiä keinoja, joilla siltoja voitiin rakentaa nopeasti. Sodan aikana lähes kaikkia sekä unionin että konfederaation sotaväen osastoja oli kuljetettu ja huollettu rautateitse. Siten niitä oli sodan aikana rakennettava runsaasti lisää, laajennettava, suojeltava ja kunnostettava sitä mukaa kuin armeijat etenivät tai perääntyivät. Suurella osalla johtavassa asemassa olevista työntekijöistä oli myös kokemusta ratatöistä, ja työjohtajille oli selvä, miten oli meneteltävä, jotta työt edistyisivät. Vähemmän taitoa edellyttäneisiin tehtäviin käytettiin sisällissodan veteraaneja sekä varsinkin Irlannista mutta myös Skotlannista Saksata ja Skandinavian maista saapuneita siirtolaisia.
Fredericksburgin taistelu Fredericksburgin taistelu käytiin Fredericksburgin kaupungissa ja sen ympäristössä Virginiassa 11.–15. joulukuuta 1862 kenraali Robert E. Leen Pohjois-Virginian armeijan ja Unionin Potomacin armeijan välillä. Unionin joukot olivat kenraalimajuri Ambrose Burnsiden komennossa. Taistelu muistetaan koko Yhdysvaltain sisällissodan yksipuolisimpana. Unionin armeija kärsi hirvittäviä tappioita turhissa etulinjahyökkäyksissä 13. joulukuuta konfederaation puolustusjoukkoja vastaan kaupungin kukkuloilla, lopettaen lyhyeen heidän kampanjansa konfederaation pääkaupunkia Richmondia vastaan.
Andrew Johnson Presidentiksi noustuaan Johnson pyrki palauttamaan Etelävaltiot mahdollisimman pian takaisin Yhdysvaltoihin. Hän armahti useita Konfederaation entisiä virkamiehiä ja antoi osavaltioiden äänestää itselleen uudet hallinnot. Hallintovirkoihin valittiin lähinnä entisiä orjuuden kannattajia, ja vasta vapautettujen orjien tilannetta pahennettiin niin kutsutuilla Black Codes -laeilla. Seurauksena oli, että joulukuussa kokoontunut Yhdysvaltain kongressi epäsi Konfederaation edustajien pääsyn kongressiin.
Mississippin armeija Mississippin armeija () oli kolmen Konfederaation eri armeijan nimi Yhdysvaltain sisällissodassa. Lisäksi Unionilla oli oma Mississippin armeijansa ("Army of the Mississippi").
Irlannin kapina 1641 Kuninkaan ja parlamentin väliset jännitteet johtivat lokakuussa 1642 Englannissa sisällissodan puhkeamiseen. Sodan vuoksi Irlanti ajautui sekavaan tilanteeseen. Osaa maasta hallitsivat kuningas Kaarlelle uskolliset Ormonden joukot, osaa Englannin parlamenttia tukenut Ulsterin skottien armeija ja osaa Irlannin katolisten vastaperustetun Kilkennyn konfederaation joukot. Englannin sisällissodassa konfederaatio tuki kuningasta. Sotaa jatkui vuoteen 1649, jolloin Oliver Cromwell valloitti Irlannin ja murskasi kaiken vastarinnan. Cromwellin valloituksen jälkeen asetettiin lokakuussa 1652 erityinen oikeusistuin tuomitsemaan vuoden 1641 kapinan johtajia. Noin kaksisataa tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin, joukossa Phelim O’Neill. Tuhansia kapinallisia vietiin myös Länsi-Intian orjamarkkinoille, ja katolisilta irlantilaisilta riistettiin laajoja maa-aloja, jotka luovutettiin englantilaisille uudisasukkaille. Kaarle II vahvisti maananastukset.
William Quantrill Sisällissodan alussa Quantrill palveli ensin Konfederaation armeijassa, mutta perusti pian oman sissijoukkionsa. Unionin armeija kohteli Quantrillin joukkoja rikollisina, mutta Konfederaatio julisti elokuussa 1862 Quantrillin joukkion olevan osa Konfederaation armeijaa ja teki Quantrillista kapteenin. Elokuussa 1863 Quantrill iskivät pohjoisvaltioiden alueelle Lawrenceen Kansasiin. Kaupunki oli tunnettu orjuudenvastustajien keskus ja kuuluisan orjuudenvastustajan, senaattori James Lanen koti. Ennen hyökkäystä unionin naisvankila Kansas Cityssä Missourissa romahti ja useita sissien vaimoja sai surmansa. Quantrill hyökkäsi kaupunkiin noin 450 miehen vahvuisella joukolla, joka surmasi kaupungissa vähintään 150 ihmistä. Kaksi kuukautta myöhemmin sama ryhmä hyökkäsi Unionin univormuihin pukeutuneina Unionin tukikohtaan Baxter Springsissa ja surmasi noin 90 Unionin sotilasta.
Perustuslaillinen liittovaltio Yhdysvaltain sisällissodan sytyttyä puolue käytännössä hajosi ja suurin osa puolueen jäsenistä, mukaan lukien presidenttiehdokas John Bell, ryhtyivät kannattamaan etelävaltioiden muodotamaa Konfederaatiota.
Henry Hopkins Sibley Henry Hopkins Sibley (25. toukokuuta 1816 – 23. elokuuta 1886) oli prikaatikenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän taisteli konfederaation armeijassa Uuden Meksikon territoriossa.
John Brown Gordon John Brown Gordon (6. helmikuuta 1832 – 9. tammikuuta 1904) oli yksi Robert E. Leen luotetuimpia konfederaation kenraaleita Yhdysvaltain sisällissodassa.
Owen Roe O’Neill Owen Roe O’Neill kuului vanhaan O’Neillin ylimyssukuun, joka oli vaikuttanut varsinkin Ulsterin alueella vuosisatojen ajan. Hän oli kuuluisan kapinajohtaja Hugh O’Neillin veljenpoika. Hän palveli 30 vuotta Espanjan armeijassa, kunnes palasi kotimaahansa Englannin sisällissodan aikana. Ulsterissa oli puhjennut lokakuussa 1641 katolisten kansannousu, joka suuntautui alueelle edellisten vuosikymmenten aikana asettuneita englantilais- ja skotlantilaistaustaisia maanomistajia vastaan. Seuraavana vuonna Irlannin katoliset järjestäytyivät ja perustivat niin sanotun Kilkennyn konfederaation. Owen Roe O’Neill saapui paikalle heinäkuun 1642 lopussa, jolloin Sir Phelim O’Neill luovutti hänelle ylipäällikkyyden pohjoisessa Irlannissa. Hän joutui kuitenkin pian kiistoihin muiden konfederaation johtajien kanssa. O’Neillin tavoitteena oli palauttaa Irlannin itsenäisyys säilyttämällä muodollinen uskollisuus Englannin kuninkaalle, kun taas monet muut konfederaation johtajista tavoittelivat Irlannille omaa perustuslakia ja uskonnonvapauden turvaamista Englannin kruunun alaisuudessa. O’Neillin kuuluisin voitto oli Englannin liittolaisena toimineen skottilaisen kenraali Robert Monron joukkojen lyöminen Benburbin taistelussa 5. kesäkuuta 1646. Yhdessä paavin lähettilään Rinuccinin kanssa O’Neill painosti konfederaation kumoamaan Englannin kanssa tehdyn rauhansopimuksen. Konfederaation oli lopulta liittouduttava Englannin rojalistien kanssa keropäitä vastaan.
John S. Marmaduke Sisällissodan alussa hän oli Missourin osavaltiokaartin eversti. Hänen joukkonsa epäonnistuivat Boonvillen taistelussa 17. heinäkuuta 1861. Kiukustuneena tilanteesta Marmaduke erosi, ja meni Richmondiin Virginiaan, missä hänet nimitettiin 1. luutnantiksi konfederaation vakinaiseen armeijaan. Konfederaation sotahallinto käski hänet palvelukseen Arkansasiin, missä hänet valittiin pian everstiluutnantiksi 1. Arkansasin pataljoonaan. Hän palveli kenraaliluutnantti William J. Hardeen esikunnassa, joka oli entinen West Pointin jalkaväentaktiikoiden opettaja. Marmaduken entinen komentaja Utahin sodassa, Albert Sidney Johnston, pyysi häntä liittymään esikuntaansa alkuvuonna 1862.
Missourin armeija Missourin armeija () oli Konfederaation armeijan yhtymä Yhdysvaltain sisällissodan aikaan. Se perustettiin syyskuussa 1862 ja lopetettiin samanvuoden joulukuussa. Tällöin armeija liitettiin Trans-Missisippin armeijaan.
New Mexicon armeija New Mexicon armeija () oli Konfederaation lyhytikäinen armeija Yhdysvaltain sisällissodassa. Armeija oli toiminnassa vuosina 1861–1862, jona aikana se osallistui lähinnä New Mexicon sotaretkeen.
Stephen Thomas Thomas palveli Unionin armeijassa Yhdysvaltain sisällissodassa toimien valtaosan sodasta everstinä. Thomas kunnostautui erityisesti Cedar Creekin taistelussa lokakuussa 1864, jossa hänen komentamansa divisioona otti vastaan raskaita tappioita hidastaessaan Konfederaation etenemistä. Thomas sai tämän johdosta myöhemmin Yhdysvaltain korkeimman sotilasansiomitalin, Medal of Honorin. Hieman ennen sisällissodan loppua Thomas ylennettiin prikaatikenraaliksi.
Henry Wirz Sisällissodan syttyessä hän liittyi etelävaltioiden armeijaan, ja mm. kävi Euroopassa konfederaation presidentin Jefferson Davisin lähettämänä. Lopulta hänestä tuli vangituille unionin sotilaille tarkoitetun sotavankileirin komentaja Andersonvilleen, Georgiaan. Leirillä menehtyi ainakin 13 000 vankia aliravitsemukseen ja tauteihin. Sodan jälkeen Wirz asetettiin syytteeseen ja hirtettiin Washingtonissa 1865. Hänestä tuli ainoa sisällissodan jälkeen sotarikoksista tuomittu.
Tom’s Brookin taistelu 9. lokakuuta Unionin prikaatikenraali Alfred Torbert lopetti perääntymisen ja hyökkäsi takaa-ajajiaan vastaan Tom's Brookissa. Taistelussa Torbertin joukot löivät Konfederaation joukot, mikä johti Rosserin ja Lunsford L. Lomaxin komentamien divisioonien järjestäytymättömään perääntymiseen. Konfederaation joukot menettivät taistelussa yhteensä 350 miestä, Unionin joukot taas 57.
Robert E. Lee Talvella 1865 Lee nimitettiin Konfederaation armeijan ylipäälliköksi, mutta hän ei pystynyt enää lyömään syvälle etelään edenneitä Unionin joukkoja. Lee antautui 9. huhtikuuta 1865 Virginiassa Unionin kenraali Ulysses S. Grantin joukoille lopettaen näin sisällissodan. Sisällissodan jälkeen Lee nimitettiin Lexingtonissa, Virginiassa sijainneen Washington Collegen presidentiksi. Hän kuoli Lexingtonissa sydäntautiin vuonna 1870.
Vakoilu Yhdysvaltain sisällissodassa Secret Service Bureaun tiedetään Greenhowin verkoston lisäksi käyttäneen ainakin kahta muuta vakoiluverkostoa Washingtonissa. Secret Servicen agentit järjestivät myös Unionin sanomalehtien salakuljetuksia Konfederaatiion; lehdissä kerrottiin avoimesti uutisia ja niissä olleisiin kolumneihin oli välillä myös piilotettu vakoojien salaviestejä. Sanomalehtien merkitys kuitenkin väheni myöhemmin, kun kumpikin osapuoli ryhtyi julkaisemaan sanomalehdissään vääriä tietoja vihollisen hämäämiseksi. Useiden postitoimistojen johdossa oli Konfederaatiolle uskollisia henkilöitä ja tämän ansiosta agenttien oli helppo viestitellä keskenään; Konfederaatiolle tarkoitetut viestit laitettiin toisen kirjekuoren sisälle, johon oli laitettu Unionissa sijainnut, postin jakaneiden agenttien tuntema osoite. Postinjakajat välittivät kirjeet muiden agenttien kautta Konfederaatiolle. Postilaitoksista työskennelleet agentit myös vaihtoivat Unionissa sijanneita valeosoitteita usein, jottei kukaan alkanut ihmetellä suuria kirjelähetyksiä. Lisäksi Konfederaatio järjesti Unionissa sijainneille maatiloille salaisia koulutusleirejä, joissa opetettiin yksinkertaisia viestintätekniikkoja. Esimerkiksi Mary Watson -niminen nainen asetti ikkunalle roikkumaan mustan vaatteen tai hartiahuivin varoittaakseen joella liikkuvia viestinviejiä Unionin sotilaista.
Montgomery (Alabama) Kaupungin varhainen talous perustui puuvillan viljelylle. 1800-luvun alulla paikalle tuli ensimmäinen kaupallinen cotton gin. Suuret plantaasit omisti suhteellisen pieni väestönosa ja niiden työvoimana toimivat orjat ja köyhä valkoinen väestönosa. Jokea pitkin alkoi saapua myös höyrylaivaliikennettä. Vuonna 1840 kaupungin asukasluku oli 2 179. 10. tammikuuta 1846 Alabama äänesti pääkaupungin siirtämisestä Tuscaloosasta Montgomeryyn. Ensimmäisen kerran osavaltion edustajisto kokoontui Montgomeryssä joulukuussa 1847. Yhdysvaltain sisällissodan kynnyksellä 11. tammikuuta 1861 Alabama irtautui Yhdysvalloista Montgomeryn Alabama State Capitolilla järjestetyn äänestyksen jälkeen. 4. helmikuuta paikalla perustettiin Amerikan konfederaatio. Kaupungissa sijaitsee myös konfederaation presidentti Jefferson Davisin valkoinen talo. Montgomery toimi konfederaation pääkaupunkina, kunnes se siirrettiin Richmondiin Virginiaan. Pohjoisvaltioiden joukot valtasivat Montgomeryn vuonna 1865. Montgomeryn talous oli raunioina sisällissodan jäljiltä, mutta sotaa seurasi hidas elpymisen aika. Vuonna 1880 kaupungin asukasluku oli 16 713. Vuonna 1885 kaupungissa alkoi raitioliikenne ja vuonna 1890 avautui ensimmäinen suuri saha. Teollinen kehitys jatkui 1900-luvun alkupuoliskolla. Vuonna 1910 Orville ja Wilbur Wright avasivat lentokentän ja lentäjäkoulun Montgomeryyn.
Gayan konfederaatio Gayan konfederaatio jäi keskenään kilpailevien Sillan ja Baekjen valtioiden väliin, mikä vaikutti Gayan kehitykseen kielteisesti ja mahdollisesti tästä syystä se ei saavuttanut täyttä kuningaskunnan rakennetta. 300-luvun toisella puoliskolla Baekjen kuningas Geunchogo teki suurimittaisen sotaretken Gayaa vastaan, joka joutui alistumaan tuhoutumatta kuitenkaan kokonaan. 500-luvulla Gayan alueita uhkasi puolestaan Silla. Kuningas Beopheung valtasi Geumgwan Gayan vuonna 532, jonka jälkeen konfederaatiota johti Dae Gaya. Kuningas Jinheung valtasi Dae Gayan vuonna 562, minkä jälkeen koko Gayan alue oli päätynyt osaksi Sillan valtiota.
John Sedgwick John Sedgwick (13. syyskuuta 1813 – 9. toukokuuta 1864) oli opettaja, ammattisotilas ja unionin armeijan kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Konfederaation tarkka-ampuja tappoi hänet Spotsylvanian käräjätalon taistelussa.
Sotilasyksiköt Yhdysvaltain sisällissodassa Sekä Unionilla että Konfederaatiolla täyden rykmentin vahvuus oli 1000 miestä, joskin rykmenttien todellinen koko oli usein tappioiden vuoksi vain noin puolet tästä. Valtaosa kummankin osapuolen vapaaehtoisrykmenteistä oli jalkaväkeä.
Vakoilu Yhdysvaltain sisällissodassa Syksyllä 1862 McClellan valmisteli hyökkäystä Richmondiin. Valitettavasti Pinkertonin agentit ilmoittivat Konfederaation miesvahvuudet kaksin- kolminkertaisesti yläkanttiin, minkä takia McClellan ei halunnut hyökätä joukkoja vastaan. Syyskuussa Unionin armeija sai yhden sodan tärkeimmistä tiedustelutiedoista, kun korpraali Barton W. Mitchell löysi sattumalta Konfederaation kuriirilta pudonneen kirjekuoren, jossa kenraali Lee selosti joukkojensa asemia Virginiassa. Kirje toimitettiin nopeasti McClellanille, joka kuitenkin viivytteli hyökkäyspäätöksen kanssa liian kauan; tämän seurauksena Unioni menetti valtavan strategisen edun ja tuloksena oli verinen Antietamin taistelu.
Waynesboron taistelu Waynesboron taistelu oli 2. maaliskuuta 1865 Waynesboro, Virginiassa käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelu päättyi Unionin voittoon ja sen aikana Konfederaation kenraali Jubal Early menetti viimeiset joukkonsa.
Sopimus Euroopan perustuslaista Käsitteet valtioliitto tai liittovaltio eivät ole merkitykseltään yksiselitteisiä, vaan kumpaankin valtiomuotoon sisältyy runsaasti eroavaisuuksia. Esimerkiksi Yhdysvalloissa vuonna 1787 säädetty perustuslaki on federalistinen, mutta varsinaisesti Yhdysvallat yhtenäistyi liittovaltioksi vasta sisällissodan jälkeen liittovaltion miehittäessä sisällissodan hävinneen valtioliiton osavaltioita vuosia sodan jälkeen saattaen voimaan oman järjestyksensä. Entinen europarlamentaarikko Paavo Väyrynen on käyttänyt konfederaatiosta suomeksi popularisoitua nimitystä ”hajautettu liittovaltio”.
Keski-Kentuckyn armeija Keski-Kentuckyn armeija () oli Konfederaation armeija Yhdysvaltain sisällissodassa. Se perustettiin syksyllä 1861 ja sulautettiin Mississippin armeijaan maaliskuussa 1862. Mississippin armeija sulautettiin myöhemmin vielä osaksi Tennesseen armeijaa.
Kentuckyn armeija Kentuckyn armeija () oli Konfederaation armeijan lyhytikäinen yhtymä Yhdysvaltain sisällissodassa. Armeija perustettiin 25. elokuuta 1862 komentajanaan Edmund Kirby Smith ja lopetettiin jo reilua kuukautta myöhemmin, 8. lokakuuta.
Robert E. Rodes Rodes syntyi Lynchburgissa Virginiassa ja valmistui Virginian sotilasinstituutista 1848. Hän opetti instituutissa apulaisprofessorina vuoteen 1851; hän lähti kun hänen haluamansa ylennys professoriksi annettiin hänen sijaansa Thomas J. "Stonewall" Jacksonille, josta tuli yksi hänen komentajatovereistaan sisällissodassa. Rodes käytti siviili-insinöörin taitojaan tullakseen pääinsinööriksi Alabaman ja Chattanoogan rautateille Tuscaloosaan Alabamaan. Hän oli pääinsinööri sisällissodan alkamiseen saakka. Vaikka oli syntyjään Virginiasta, hän valitsi Alabaman, jota palveli konfederaation armeijassa.
Sotilasyksiköt Yhdysvaltain sisällissodassa Rykmentit () olivat sekä Unionilla että Konfederaatiolla kutakuinkin samanlaiset. Rykmentit koottiin usein saman asuinalueen, uskonnon tai etnisen taustan mukaan. Tämän takia sodassa toimi esimerkiksi saksalaistaustaisten, mustien ja juutalaisten omia rykmenttejä. Sisällissodan alussa rykmentit olivat heikosti organisoituja: Yksittäiset ihmiset kiersivät yhteisössä keräämässä vapaaehtoisia sotilaita omaan rykmenttiinsä. Kun vaadittu miesvahvuus oli saavutettu, vapaaehtoiset ilmottautuivat armeijalle ja sopivat rykmenttinsä johtajan sekä joskus jopa omat uniformunsa ja aseensa.
Virginia Yhdysvaltain sisällissodassa Virginia liittyi Amerikan konfederaatioon eli etelävaltioihin. Länsi-Virginia ei kuitenkaan tätä hyväksynyt, joten se irtautui Virginiasta ja liittyi myöhemmin Pohjoisvaltioihin. Näin syntynyt jako kahteen virginialaiseen osavaltioon jäi pysyväksi.
Maxcy Gregg Maxcy Gregg (1. elokuuta 1814 Columbia, Etelä-Carolina, Yhdysvallat – 15. joulukuuta 1862) oli yhdysvaltalainen juristi, sotilas Yhdysvaltain armeijassa Meksikon–Yhdysvaltain sodan aikana ja konfederaation prikaatikenraali Yhdysvaltain sisällissodassa.
Luoteisalueen säännös Yhdysvaltojen itsenäistymisen jälkeen kolmentoista siirtokunnan länsipuolisten alueiden kohtalo oli epäselvä. Useat osavaltiot, muun muassa New York ja Virginia tekivät niihin kohdistuvia aluevaatimuksia. Itsenäisyyssodan päätyttyä vuonna 1783 alueet liitettiin Yhdysvaltoihin, ja niiden hallintoa koskenut kysymys piti ratkaista jotenkin. Ensimmäinen Luoteisaluetta koskenut laki hyväksyttiin konfederaation kongressissa vuonna 1784 Thomas Jeffersonin luonnoksen pohjalta. Laki jakoi seudun joukoksi itsehallintoalueita, jotka saivat luvan lähettää yhden edustajan konfederaation kongressiin sitä mukaa kun niiden väkiluku ylittäisi 20 000 sekä luvan hakea osavaltion statusta kun niiden väkiluku saavuttaisi pienimmän olemassaolevan osavaltion koon. Sitä täydennettiin 1785 toisella lailla, joka määräsi alueet edelleen jaettaviksi nelikulmionmuotoisiin kaupunkikuntiin. Tämä jälkimmäinen laki muodosti pohjan Yhdysvaltain maanjakopolitiikalle aina vuonna 1862 säädettyyn Homestead Actiin saakka.
Thomas Francis Meagher Meagher liittyi vuonna 1845 Irlannin itsenäisyyttä tavoitelleeseen Nuoren Irlannin ryhmään ja osallistui kaksi vuotta myöhemmin Irlannin konfederaation perustamiseen. Yhdessä William Smith O’Brienin kanssa hän johti vuonna 1848 epäonnistunutta kapinaa brittien valtaa vastaan Irlannissa. Hänet tuomittiin valtiopetoksesta kuolemaan, mutta tuomio muutettiin elinikäiseksi karkotukseksi Van Diemenin maahan eli nykyiseen Tasmaniaan. Meagher pakeni Tasmaniasta vuonna 1852 Yhdysvaltoihin. Kierreltyään ympäri maata hän asettui New Yorkiin, jossa hankki itselleen lakimiehen koulutuksen ja ryhtyi 1855 harjoittamaan asianajajan ammattia. Hänestä tuli yksi New Yorkin irlantilaisyhteisön johtajista ja vuodesta 1856 hän toimitti "Irish News" -nimistä lehteä.
Smithfield Crossingin taistelu Smithfield Crossingin taistelu () oli Länsi-Virginiassa 25.–29. elokuuta 1864 käyty Yhdysvaltain sisällissodan taistelu. Taistelu käytiin Unionin kenraalimajuri Wesley Merrittin ja Konfederaation kenraaliluutnantti Jubal Early joukkojen välillä.
Sukellusvene Yhdysvaltain sisällissodassa Konfederaatiolla oli käytössään yksi lihasvoimalla kulkeva sukellusvene, "CSS Hunley". Ainoassa tehtävässään 1864 alus onnistui ruutimiinalla upottamaan Unionin sotalaivan "USS Housatonicin". Sukellusveneen miehistö kuitenkin menehtyi samalla matkalla.
George Gordon Gordon syntyi Pulaskissa Tennesseessä. Hän valmistui Läntisestä sotilasinstituutista Nashvillesta Tennesseestä 1859. Ennen sisällissodan alkua hän harjoitteli siviili-insinööriksi. Hän liittyi vapaaehtoisena konfederaation armeijaan 11. Tennesseen jalkaväkirymenttiin ennen ylenemistään prikaatinkenraaliksi.
John C. Pemberton Sisällissodan alussa Pemberton valitsi eron USA:n armeijasta ja liittyi konfederaation sotavoimiin, huolimatta pohjoisvaltalaisesta syntyperästään. Tämä oli ennen kaikkea hänen virginialaissyntyisen vaimonsa ja monien etelävaltioissa vietettyjen palveluvuosien seurausta, että hän tunsi uskollisuutta etelälle.
Arlingtonin piirikunta Yhdysvaltain sisällissodan aikana 1861 Virginia erosi liittovaltiosta kansanäänestyksen seurauksena. Alexandrian piirikunnan edustajat olivat äänestäneet murskaenemmistöllä eroamisen puolesta. Vaikka Virginia oli osa etelävaltioiden Konfederaatiota, valtioliiton valta ei ulottunut osavaltion pohjoisimpiin osiin.
Yhdysvaltain sisällissodan tekniikka Sisällissodan aikana Unionin komentajat, mukaan lukien presidentti Abraham Lincoln, pystyivät viestimään helposti lennättimen avulla. Lennättimen avulla Lincoln pystyi viestimään eri armeijoiden komentajien kanssa suoraan Valkoisesta talosta: näin hän sai nopeasti tietoja taistelujen kulusta, pystyi pitämään strategianeuvotteluja armeijoiden komentajien kanssa ja jakamaan nopeasti käskyjä. Myös tässä suhteessa Konfederaatio oli Unionia selvästi jäljessä: heillä ei ollut koko sodan aikana mahdollisuutta luoda kattavaa lennätinjärjestelmää.
HMS Mendip "HMS Mendip" ja "HMS Blankney" suojasivat 4. toukokuuta saattuetta Algerista Gibraltarille. Saattue joutui seuraavana päivänä Alboranin edustalla sukellusvenehyökkäykseen, jonka jälkeen suojana olleet alukset sekä "HMS Hambledon" ja "HMS Blencathra" metsästivät sukellusvenettä. "HMS Mendip" vapautui 8. toukokuuta palveluksesta Välimerellä aloittaen matkansa Sheernessiin 21. Hävittäjälaivueeseen.
HMS Mendip Alus suojasi 9. marraskuuta saattueen Napoliin. Se määrättiin 22. marraskuuta tukemaan maajoukkoja tykkitulella. "HMS Mendip", "HMS Ilex" ja "HMS Nubian" tulittivat 24. marraskuuta Gariglianon joen suiston kohteita, kunnes seuraavana päivänä tulitukiosasto vapautettiin tehtävästä. Alukset palasivat saattueiden suojaksi.
HMS Mendip "HMS Mendip" palasi tammikuun 1944 alussa Algerista Maltalle saattueiden suojaksi. Alus oli tammikuussa myös huollettavana telakalla, mistä palattuaan se jatkoi saattueiden suojaamista.
HMS Mendip "HMS Mendip" aloitti 22. lokakuuta koeajot, joilla varmennettiin aluksen nopeuden palaaminen ja korjausten onnistuminen. Alus suojasi 1. marraskuuta hinattavana olleen Salernon edustalla pahoin liitopommiosumasta vaurioituneen taistelulaiva "HMS Warspiten" Maltalta Gibraltarille "HMS Breconin", "HMS Blankneyn" ja "HMS Haydonin" kanssa. Alus vapautui taistelulaivan suojaustehtävästä 8. marraskuuta, minkä jälkeen se palasi saattueiden suojaksi.
HMS Mendip Kesäkuun alussa "HMS Mendip", sluupit "HMS Pelican" ja "HMS Lapwing" sekä fregatit "HMS Narborough" ja "HMS Rupert" muodostivat 111. saattajaryhmän. Alus oli 4. kesäkuuta etsimässä saattueiden reitillä olevia sukellusveneitä ja se liittyi seuraavana päivänä Bristolin kanavassa ryhmänsä mukana Solentiin matkanneeseen saattueeseen EBP1, jonka muodostivat yhdysvaltain armeijan divisioonaa kuljettaneet neljä miehistönkuljetusalusta ja kaksi emälaivaa.
HMS Mendip Alus suojasi 17. maaliskuuta Napolista saattueen SNF17. Bougien edustalla Saksan laivaston sukellusvene "U-371" upotti hollantilaisen joukkojenkuljetusaluksen "Dempon" ja amerikkalaisen rahtialuksen "Maiden Creekin". "HMS Mendip" ja "HMS Catterick" hyökkäsivät sukellusvenettä vastaan ilman tulosta.
HMS Mendip "HMS Mendip" torjui 25. tammikuuta 1943 Great Yarmouthin edustalla saattueen kimppuun käyneitä E-veneitä "HMS Windsorin" kanssa. Aluksen saattuepalvelus jatkui, kunnes se määrättiin huhtikuussa Välimeren laivastoon. Alus siirrettiin 19. toukokuuta Chathamin telakalle huollettavaksi.
HMS Mendip "HMS Mendip" siirrettiin 6. elokuuta kattiloiden puhdistukseen Bizertaan, jolloin aluksen miehistö pääsi maihin. Huollon valmistuttua 13. elokuuta alus suojasi kolmen miehistönkuljetusaluksen saattueen Gibraltarille "HMS Puckeridgen" kanssa. Alus määrättiin syyskuussa Salernon maihinnousun pohjoiseen hyökkäysosastoon (Task Force 85).
HMS Mendip "HMS Mendip" suojasi vuoden 1945 alun sotilassaattueita Antwerpenin ja Thamesin suiston välillä sekä kauppalaivoja Pohjanmerellä. Alus ajoi 21. tammikuuta matalikolle, minkä seurauksena se siirrettiin 23. tammikuuta Chathamin telakalle korjattavaksi.
HMS Mendip Alus partioi 6. syyskuuta Bizertan edustalla. Seuraavana päivänä se liittyi "HMS Breconin" ja "HMS Blankneyn" kanssa Salernoon matkanneeseen saattueeseen. Saattue joutui 11. syyskuuta ilmahyökkäykseen lähestyessään Salernoa, jolloin "HMS Mendip" kärsi vaurioita lähelle osuneista pommeista. Aluksen vasen akseli vaurioitui, mutta se säilyi palveluskelpoisena vaikkakin nopeus pieneni. Alus tuki maihinnousua tykkitulella.
HMS Mendip "HMS Mendip" joutui 19. helmikuuta 1942 E-veneiden hyökkäyksen kohteeksi suojatessaan etelään matkannutta itärannikon saattuetta. Alus vältti torpedo-osuman, joka olisi aiheuttanut pahaa tuhoa. Se jatkoi saattuepalvelusta, ja alus määrättiin syyskuussa laivueen johtoalukseksi. Alukselle siirtyi 19. syyskuuta "HMS Meynelliltä" laivueenkomentaja C R L Parry esikuntineen.
HMS Mendip HMS Mendip (viirinumero L60) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin I saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus nimettiin Somersetissa pidetyn ketunmetsästyksen mukaan. Sen palvelusura on yksi erikoisimmista, koska se palveli kolmen valtion laivastossa toisen maailmansodan päätyttyä.
HMS Mendip "HMS Mendip" siirrettiin vastaanottokokeiden päätyttyä Scapa Flowhun varustettavaksi Kotilaivastoon koulutettavaksi. Alus vaurioitui 28. lokakuuta 1940 syvyyspommin räjähtäessä ennen aikaisesti. Hinaaja "Champion" hinasi 11. marraskuuta vaurioituneen aluksen Middlesbroughiin Smith'sin telakalle korjattavaksi.
HMS Mendip "HMS Mendip" palasi 18. helmikuuta 1941 Scapa Flowhun jatkamaan koulutustaan. Alus liitettiin maaliskuussa Sheernessin 21. Hävittäjälaivueeseen suojaamaan saattueita sekä valvomaan Pohjanmeren ja Kanaalin meriliikennettä. Alus joutui 30. maaliskuuta ilmahyökkäykseen suojatessaan Pohjanmerellä saattuetta FS449.
HMS Hambledon Alus määrättiin huhtikuussa palaamaan kotimaahan "HMS Blencathran" ja "HMS Mendipin" kanssa Normandiaan maihinnousuun. Osasto palasi toukokuussa kotimaahan, jossa ne liitettiin 21. Hävittäjälaivueeseen Sheernessissä.
HMS Brecon (L76) "HMS Brecon" liittyi tammikuussa 1945 Sheernessissä 21. Hävittäjälaivueeseen, jonka muodostivat "HMS Bleasdale", "HMS Cattistock", "HMS Cottesmore", "HMS Cowdray", "HMS Croome", "HMS Eggesford", "HMS Fernie", "HMS Haydon", "HMS Holderness", "HMS Mendip", "HMS Middleton", "HMS Pytchley" ja Ranskan laivaston "La Combattante". Laivueen tehtävänä oli suojata Kanaalin alueen saattueita.
HMS Exmoor (L08) Alus määrättiin elokuussa Salernon maihinnousuun ja se liittyi Task Force 65:een 19. Hävittäjälaivueen "HMS Laforeyn", "HMS Lookoutin", "HMS Loyalin", "HMS Nubianin" ja "HMS Tartarin" sekä saattuehävittäjien "HMS Mendipin", "HMS Dulvertonin", "HMS Tetcottin", "HMS Belvoirin", "HMS Brocklesbyn", "HMS Quantockin", "HMS Blackmoren", "HMS Breconin", "HMS Beaufortin", "HMS Ledburyn" ja Kreikan laivaston "Pindoksen" kanssa.
HMS Woolston "HMS Woolston" lähti 20. kesäkuuta Clydeen liittyäkseen saattueeseen WS31. Seuraavana päivänä alus suojasi "HMS Arrowin", "HMS Blankneyn", "HMS Blencathran", "HMS Breconin", "HMS Brissendenin", "HMS Hambledonin", "HMS Ledburyn", "HMS Mendipin", "HMS Viceroyn", "HMS Wallacen" ja "HMS Witheringtonin" kanssa saattueetta kohti Gibraltaria. Alus erkani 26. kesäkuuta saattueesta sen saavuttua määränpäähänsä.
HMS Blencathra Alus joutui 18. kesäkuuta ilmahyökkäykseen suojatessaan saattuetta. Se kärsi vaurioita lähelle osuneista pommeista sekä tykistötulessa. Alus siirrettiin Sheernessiin 21. Hävittäjälaivueeseen suojaamaan Pohjanmeren saattueita Thamesin ja Forthin välillä. Uuteen laivueeseen kuuluivat "HMS Cattistock", "HMS Cottesmore", "HMS Fernie", "HMS Garth", "HMS Holderness", "HMS Mendip", "HMS Meynell" ja "HMS Pytchley".
HMS Cattistock (L35) Alus suojasi 16. toukokuuta apumiinalaiva "HMS Teviot Bankia" sekä miinalaiva "HMS Ploveria" miinanraivaajien kanssa laskettaessa itärannikon sulkuun kaksi osaa (operaatiot BS56 ja BS61). Alus vapautui 22. toukokuuta operaatioista palaten laivueeseensa. Alus tulitti 26. heinäkuuta Dieppeä yhdessä "HMS Quornin" ja "HMS Mendipin" kanssa, minkä jälkeen alus palasi laivuepalvelukseen.
HMS Mendip Alus oli 25. joulukuuta Maltalla. Seuraavana päivänä alus suojasi "HMS Catterickin" kanssa ranskalaisen joukkojenkuljetusalus "Ville d'Oranin" Algeriin. Matkalla olleen myrskyn aikana kaksi aluksen miehistönjäsentä loukkaantui.
HMS Hambledon Alus siirrettiin 58. Hävittäjäviirikköön, minkä vuoksi se liittyi 21. kesäkuuta Clydessä saattueen WS31/KMF17 suojueeseen. Saattueen suojana olleet muut alukset olivat risteilijä "HMS Uganda" ja hävittäjät "HMS Arrow", "HMS Blankney", "HMS Blencathra", "HMS Brecon", "HMS Brissenden", "HMS Ledbury", "HMS Mendip", "HMS Viceroy", "HMS Wallace", "HMS Witherington" ja "HMS Woolston". "HMS Amazonin", "HMS Bulldogin", "HMS Foxhoundin" ja "HMS Blackmoren" vapauttaessa 26. kesäkuuta "HMS Hambledonin" suojaustehtävästä alus liittyi saman suojausosaston mukana saattueesta eronneeseen KMF17:ään ja suojasi sen matkan Gibraltarille.