Jeg har denne her tekst jeg tænker at jeg vil skrive ud og så "glemme" så min partner ser den. Alt hvad der står er sandt i mine øjne, og jeg er "han/ham". Problemet er at jeg tror hun godt kan se MED SIKEKRHED at det er HENDE der bliver talt om. Jeg vil gerne at det bliver sådan at hun IKKE ER sikker på at det er hende men stadig SIKKER PÅ at det GODT KUNNE være hende hvis det giver mening. "Der er nogen, der altid husker. Nogen, der tæller dagene, ikke af pligt, men af længsel. Nogen, der rydder
kalenderen, finder plads, tid og holder deres løfter. Og så er der hende.
Hun glemmer ikke sine venner. Hun glemmer ikke de aftaler, hun laver med dem. Hun glemmer ikke de små,
spontane øjeblikke, der fylder hendes hverdag med latter og lys. Hun glemmer ikke de rejsedage, hvor hun pakker
sin taske, hvor hun deler øjeblikke fra ture med en, hun altid finder tid til. Hun glemmer ikke de dage, hvor hun
sidder på et hotelværelse med udsigt over byen, hvor hun nyder en kop kaffe og en samtale med en veninde.
Men ham glemmer hun.
Hun glemte de løfter, hun gav ham. Hun glemte de aftaler, de lavede. Hun glemte at skrive, at ringe, at give
livstegn, når ugen glider, og datoen nærmer sig - og så glider forbi. ”Jeg kommer om fem uger, der har jeg tid,”
sagde hun. Fem blev til fire, til tre og måske endda til to. Og så kommer undskyldningen, hun havde haft for travlt,
hun havde smidt det helt væk og havde lavet andre planer. Og så blev de fem uger til seks. Til syv. Til to måneder.
Til tre, til fire. Og han ventede. Som han altid gør.
Han så, hvordan hun havde tid. Havde overskud. Havde lyst. Bare ikke til ham.
”Jeg har ikke tid,” sagde hun. Men sandheden var, at hun havde tid - bare ikke til ham. Hun vælger, hvem der er
værd at bruge tid på. Og han er åbenbart ikke en af dem i toppen.
Sådan har det været i årevis. Et halvt årti. Måske mere. De ser hinanden sjældent. Hver gang føles som en
begivenhed. Hver gang gør han sig klar. Hver gang håber han, at denne gang er anderledes. At denne gang
husker hun ham. At han denne gang bliver prioriteret frem for andre.
Men så sker det igen.
En besked udebliver. En dag glider ud i ingenting. Og så kommer undskyldningen igen - ”Åh nej, jeg glemte det
helt! Jeg føler mig som en dårlig kæreste!” - en floskel, der ofte gør ondt værre.
For hvordan kan man glemme nogen, man ”elsker”? Hvordan kan man glemme løfter givet til den, der elsker en
dybest?
Er det fordi, han er for tålmodig? For forstående? For villig til at bære hendes glemsomhed som en byrde, der
tilhører ham?
Er det virkelig glemsomhed, eller er det et mønster? Eller er det bare lettest at sige undskyld?
Han glemmer ikke hende. Han bærer hende med sig i hvert øjeblik, hun ikke er der. I den ventetid, der til tider
føles som evigheder. I hver tom fornemmelse af at være den, der altid skal spørge, altid bare skal forstå, for til
sidst igen at stå tomhændet tilbage, ”glemt”.
”Det er okay,” siger han. Selv når det ikke er okay.
”Du skal ikke tænke på det,” siger han, ”der er jo ingen der døde”. Selv når han ikke kan tænke på andet.
”Jeg ved godt, du har travlt,” siger han. Selv når han ser, at hun vælger at finde tid, til alt andet end ham.
Når en aftale bliver overholdt, er prioriteringerne dog stadig tydelige. Telefonen, livlinen til vennerne og verden
udenfor, forbliver altid det vigtigste, selv i de få sjældne øjeblikke.
Sådan kan forhold jo være. Hvor længe kan han blive ved med at elske en, han dybest set føler til tider er
ligeglade med om han eksisterer? En der nærmest aldrig offentligt viser, at han - hvis da overhovedet - rent faktisk
er en vigtig del af deres liv? En der mere eller mindre holder ham skjult for deres omgangskreds, som om han ikke
er god nok til at blive inkluderet, på samme måde som vennerne?
Hvor længe kan han blive ved med at fylde tomrum med håb, når virkelighedens gentagelser igen og igen fortæller
ham, at han nok aldrig vil blive prioriteret lige så højt som andre?
Der er en grænse for, hvor meget ”glemsomhed” et hjerte kan bære.
Som en blomst uden vand, vil det til sidst visne..."