modernlegal/spembeddings huggingface dataset:
## Jedro

Dolžnik za svoje trditve, da naj bi med upnikom in njim obstojalo neko drugo pravno razmerje in sicer takšno pravno razmerje, po katerem upnik naj ne bi imel denarne terjatve ni predložil dokazila, zato je ugovor neobrazložen.

## Izrek

Ugovor se zavrne in se sklep o izvršbi sodišča prve stopnje potrdi.

## Obrazložitev

V tej zadevi je sodišče prve stopnje izdalo na upnikov predlog sklep o izvršbi opr. št. Ig 2000/01012 z dne 10.7.2000 na podlagi verodostojnih listin.

Dolžnik je zoper sklep o izvršbi vložil ugovor.

Sodišče prve stopnje je ocenilo, da dolžnikov ugovor ni obrazložen skladno z določili Zakona o izvršbi in ga je zato poslalo višjemu sodišču, da o njem odloči kot o pritožbi (5. odst. 62. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju - Ur. l. RS št. 51/98, v nadaljevanju ZIZ).

Ugovor ni utemeljen.

Dolžnik mora sklep o izvršbi ugovarjati obrazloženo (2. odst. 53. čl. ZIZ). To velja tudi za ugovor zoper sklep o izvršbi, izdan na podlagi verodostojne listine (1. odst. 61. čl. ZIZ). V ugovoru mora dolžnik navesti dejstva, s katerimi ga utemeljuje in predložiti dokaze zanje, sicer se ugovor šteje za neutemeljen (2. odst. 53. čl. ZIZ). Če dolžnik ugovarja sklepu o izvršbi na podlagi verodostojne listine in mu ugovarja v celoti (torej tudi v delu, s katerim mu je bilo naloženo plačilo terjatve), mora v ugovoru navesti pravno relevantna dejstva. To je taka dejstva, ki bi v pravdi pripeljala do zavrnitve tožbenega zahtevka, če bi se izkazala za resnična in za ta zatrjevana dejstva predložiti dokaze. V konkretnem primeru iz dolžnikovih trditev izhaja, da naj bi med upnikom in dolžnikom obstojalo neko drugo pravno razmerje in sicer takšno razmerje, po katerem upnik naj ne bi imel denarne terjatve do dolžnika. Dolžnik svojemu ugovoru ni predložil zatrjevane pogodbe o poslovnem sodelovanju, s katero bi dokazoval svoje trditve, da upnik zoper njega nima denarne terjatve. Dolžnik je ugovoru priložil kupoprodajno pogodbo (priloga B/1), ki pa za njegove trditve, da je med upnikom in dolžnikom obstojalo neko drugačno pravno razmerje in ne prodajno razmerje, ni primeren dokaz. Nadaljnje ugovorne trditve dolžnika pa so povsem nejasne, tako da jih ni mogoče preizkusiti. Glede terjatve po obračunu obresti pa dolžnik ni navedel nobenega konkretnega dejstva, s katerim bi izpodbijal terjatev iz obračuna obresti. Iz vsega navedenega izhaja, da je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo, da dolžnikov ugovor ni obrazložen skladno z določilom 2. odst. 53. čl. ZIZ. Zato ga je pritožbeno sodišče obravnavalo kot pritožbo in ga zavrnilo, ker ni utemeljen. Sodišče druge stopnje je zato tudi potrdilo sklep o izvršbi (2. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ).
## Jedro

Ker sodna poravnava ni sodna odločba, je ni mogoče izpodbijati s pritožbo.

## Izrek

Pritožba se zavrže.

## Obrazložitev

Z izpodbijanim overjenim prepisom sodne poravnave (popravkom sodne poravnave) sta se toženca po nasprotni tožbi (M. in Z. Š.) zavezala plačati tožeči stranki po nasprotni tožbi (Z.) znesek 5.000,00 SIT skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 31.1.1986 do plačila v 15 dneh, s čemer so poravnane vse medsebojne obveznosti strank vključno z že pravnomočno prisojenimi, a še neplačanimi stroški v tej zadevi.

Zoper to procesno dejanje se pritožuje prvi tožnik in zatrjuje, da mu ni znano, ali je bila sodna poravnava popravljena. Prejel je le predlog tožene stranke za popravek sodne poravnave, na katerega je posredovala sporni odgovor, zato tožnika v celoti vztrajata na sodni poravnavi, ki je bila sklenjena dne 21.4.1994. Pritožba ni dovoljena.

Ker sodna poravnava ni sodna odločba (321. in 322. člen Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP), je ni mogoče izpodbijati s pritožbo (348. člen in 378. člen ZPP). To velja tudi za overjen prepis zapisnika, v katerem je vpisana poravnava. Pritožbeno sodišče je zato pritožbo zavrglo kot nedovoljeno (367. člen ZPP).
## Jedro

Stranka lahko predlaga združitev ali ločitev pravd, vendar sodišče na to ni vezano. Gre za sklepa procesnega vodstva, zoper katera ni posebne pritožbe.

## Izrek

Pritožba se zavrže.

## Obrazložitev

: Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlog druge tožene stranke za razdružitev pravdnih zadev, opr. št. P 4222/2005-II in P 3839/2006-II.

Zoper sklep se pritožuje BS.

Pritožba ni dovoljena, zato jo je pritožbeno sodišče zavrglo.

Sklepi o združitvi in ločitvi postopkov imajo značaj procesnega vodstva, zoper katere ni posebne pritožbe. Izpodbijajo se lahko šele s pravnim sredstvom proti končni odločbi (4. odst. 298. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP). Stranka sicer lahko predlaga, naj se dve ali več pravd združi, vendar sodišče na njen predlog ni vezano. Vprašanje, ali bo odredilo združitev postopkov, je kot rečeno, stvar formalnega procesnega vodstva (glej tudi komentar k 300. členu ZPP, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2006, mag. Nina Betetto, točki 3 in 14).

Pritožbeno sodišče je zato pritožbo zavrglo kot nedovoljeno (4. odst. 343. člena ZPP, 1. točka 365. člena ZPP v zvezi s 1. odst. 366.a člena ZPP).
## Jedro

Glede na določbi 1. in 2. odstavka 421. člena ZKP oškodovanec kot tožilec in njegov pooblaščenec nista upravičena vložiti zahteve za varstvo zakonitosti. Zato jo je treba kot nedovoljeno zavreči (2. odstavek 423. člena ZKP).

## Izrek

Zahteva pooblaščenca oškodovanca kot tožilca V.S. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

## Obrazložitev

Okrajno sodišče v Celju je s sklepom z dne 18.02.1999 na podlagi 3. odstavka 76. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) zavrglo vlogo (zahtevo za preiskavo), ki jo je oškodovanec kot tožilec V.S. vložil po pooblaščencu. Višje sodišče v Celju je z uvodoma navedenim pravnomočnim sklepom pritožbo pooblaščenca oškodovanca kot tožilca zavrnilo kot neutemeljeno.

Zoper ta pravnomočen sklep je pooblaščenec oškodovanca kot tožilca iz razlogov po 2. in 3. točki 1. odstavka 420. člena ZKP vložil zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovnemu sodišču predlaga, da v skladu z določbo 1. odstavka 426. člena ZKP izpodbijana sklepa sodišč prve in druge stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nadaljnje obravnavanje.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po 1. odstavku 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti državni tožilec Republike Slovenije, obdolženec in njegov zagovornik, po obdolženčevi smrti pa jo smejo v njegovo korist vložiti osebe iz 2. odstavka 367. člena ZKP. Na podlagi 2. odstavka iste zakonske določbe sme državni tožilec Republike Slovenije vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti tako v škodo, kakor tudi v korist obdolženca. Upravičenci do vložitve tega izrednega pravnega sredstva so taksativno našteti. Med njimi ni oškodovanca kot tožilca in njegovega pooblaščenca. Z nobeno od razlagalnih metod si določb 1. in 2. odstavka 421. člena ZKP ni mogoče tolmačiti tako, da je tudi oškodovanec kot tožilec upravičen vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da je zahteva pooblaščenca oškodovanca kot tožilca V.S. za varstvo zakonitosti nedovoljena in jo je zato po 2. odstavku 423. člena ZKP zavrglo.
## Jedro

Toženec je prepis sodbe prvostopnega sodišča prejel 13.12.2000. Rok za pritožbo je zato iztekel 28.12.2000, toženec pa je pritožbo vložil šele dne 8.1.2001. Ker toženec ne navaja nobenih pravno odločilnih dejstev, ki bi kazala na pravočasnost njegove pritožbe, je sodišče druge stopnje storilo pravilno, ko je njegovo pritožbo kot prepozno zavrglo.

## Izrek

Revizija se zavrne.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je izdalo zamudno sodbo, s katero je tožencu naložilo plačilo 199.913 ATS v tolarski protivrednosti s pripadajočimi obrestmi in pravdne stroške. Sodišče druge stopnje je toženčevo pritožbo proti tej sodbi zavrglo kot prepozno. Ugotovilo je, da je pritožbeni rok potekel dne 28.12.2000, toženec pa je pritožbo vložil šele 8.1.2001. Proti sklepu sodišča druge stopnje vlaga revizijo toženec po svojem pooblaščencu zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje. Navaja, da je odločitev drugostopnega sodišča napačna, saj je bila pritožba vložena pravočasno. Kar zadeva sodbo sodišča prve stopnje pa pojasnjuje, da mu tožba ni bila vročena, zato odgovora na tožbo ni mogel podati v tridesetih dneh. Prosi za oprostitev plačila sodnih taks za revizijo iz razlogov, ki jih je navedel že v pritožbi.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (375. člen Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP).

Revizija ni utemeljena.

Sodišče druge stopnje se je pri svoji odločitvi pravilno oprlo na 333. člen ZPP, po katerem se lahko stranke pritožijo zoper sodbo, izdano na prvi stopnji, v 15 dneh po vročitvi prepisa sodbe. Iz izpodbijanega sklepa sodišča druge stopnje je nadalje razvidno, da je bil prepis sodbe prvostopnega sodišča tožencu vročen 13.12.2000. Rok za pritožbo je zato začel teči z naslednjim dnem in je iztekel dne 28.12.2000. Toženčev pooblaščenec je pritožbo vložil neposredno pri sodišču prve stopnje dne 8.1.2001. Tako ugotovljenega dejanskega stanja toženec v reviziji niti ne izpodbija. Ker sam ne navaja nobenih pravno odločilnih dejstev, ki bi kazala na pravočasnost njegove pritožbe, revizija ni utemeljena.

Revizija je po prvem odstavku 367. člena ZPP dovoljena zoper pravnomočno sodbo, ki je bila izdana na drugi stopnji. To pomeni, da izpodbijanje prvostopne sodbe na revizijski stopnji ni dovoljeno, če sodba ni bila preizkušena na drugi stopnji. Ker je sodišče druge stopnje toženčevo pritožbo zavrglo, o sodbi sodišča prve stopnje ni odločalo in je ta postala pravnomočna s potekom pritožbenega roka. Zaradi tega revizijsko sodišče toženčevih navedb glede sodbe sodišča prve stopnje ne more upoštevati in nanje ne odgovarja.

O predlogu za oprostitev plačila sodnih taks odloča sodišče prve stopnje (prvi odstavek 169. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 168. člena ZPP). Zato predloga toženca za oprostitev plačila sodne takse za revizijo, revizijsko sodišče ni obravnavalo.

Neutemeljeno revizijo je bilo treba zavrniti po določbi 378. člena ZPP v zvezi s četrtim odstavkom 384. člena ZPP.
## Jedro

Okoliščine, da je stranka postopka odvetnik s sedežem pisarne na območju sicer stvarno in krajevno pristojnega sodišča, ni mogoče uvrstiti med „druge tehtne razloge“ za delegacijo pristojnosti v pomenu določbe 67. člena ZPP.

## Izrek

Predlog se zavrne.

## Obrazložitev

1. V tej pravdni zadevi Okrožnega sodišča v Ljubljani je tožnik na naroku za glavno obravnavo 18. 5. 2010 podal zahtevo za izločitev razpravljajoče sodnice in jo dodatno obrazložil še v svoji vlogi z dne 20. 5. 2010, naslovljeni med drugim in primarno kot „Pritožba na zapisnik in vodstvo obravnave z dne 18. 5. 2010“. Slednje navedeno vlogo je tožnik zaključil s stavkom: „V zvezi z izkušnjami z navedeno sodnico in pomisleki, da je možno, da so tudi nekateri drugi sodniki na nek način v stalnih stikih s tožencem, ker je toženec odvetnik, tožnik predlaga, da to sodišče zadevo odstopi v reševanje Okrožnemu sodišču v Kranju“, Okrožno sodišče v Ljubljani pa je tožnikovo vlogo v tem delu obravnavalo kot njegov predlog za delegacijo pristojnosti in ga (po izdaji sklepa začasne predsednice sodišča o zavrnitvi zahteve za izločitev razpravljajoče sodnice) dne 13. 9. 2010 posredovalo v odločitev Vrhovnemu sodišču. 2. Predlog ni utemeljen.

3. Po določbi 67. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) lahko Vrhovno sodišče na predlog stranke (ali pristojnega sodišča) določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

4. Razloga smotrnosti za delegacijo pristojnosti – torej razloga, ki bi kazal na možnost lažje (hitrejše in cenejše) izvedbe tega postopka pred drugim stvarno pristojnim sodiščem – tožnik v svojem predlogu ne uveljavlja. Okoliščine, da je stranka postopka odvetnik s sedežem pisarne na območju sicer stvarno in krajevno pristojnega sodišča (Okrožnega sodišča v Ljubljani), pa ni mogoče uvrstiti med „druge tehtne razloge“ za delegacijo pristojnosti v pomenu določbe 67. člena ZPP. To velja še zlasti v obravnavanem primeru, ko tožnik s povsem nekonkretiziranimi domnevami oziroma pomisleki ni uspel izkazati nobenih okoliščin, ki bi mogle vzbuditi utemeljen dvom o nevtralnosti in neodvisnosti stvarno in krajevno pristojnega sodišča kot nosilca sodne funkcije pri njemu kot stranki tega postopka ali sicer v dojemanju zunanjega videza teh postulatov poštenega sojenja. Zato je bilo treba tožnikov neutemeljen predlog zavrniti.