VSK sodba Cpg 128/2014
Datum: 2014-06-19T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSKP:2014:CPG.128.2014
sodisce: Višje sodišče v Kopru
oddelek: Gospodarski oddelek
institut: trditvena podlaga - dokazno breme - konkretne trditve - opustitev državnih organov - neskrbnost - vlaganje sredstev - forex trgovanje - Ponzijeva shema - Ponzijeva piramida - poslovna goljufija - kaznivo dejanje - obljubljeni dobiček - pooblaščeni posredniki - opustitev dolžnega ravnanja - dolžnost državnih organov - ukrepi državnih organov - protipravnost - predvidljivost negativnih posledic - odškodninska odgovornost države - pristojnost državnih organov - informativni dokaz - dostop do relevantnih informacij
jedro: 1. Ni dvoma, da državni organi ne morejo preprečiti vseh kaznivih dejanj, prav tako je, gledano za nazaj, vedno možno očitati, da bi državni organi lahko ukrenili še kaj, kar bi pripomoglo k preprečitvi kaznivega dejanja ali zmanjšanju škode  in bi jim torej bilo mogoče vedno, ko na koncu dejansko pride do škode zaradi kaznivega dejanja, očitati opustitev dolžnega ravnanja. Odškodninska odgovornost pa ni in ne more biti zastavljena tako široko. Prav zato je merilo protipravnosti neke opustitve predvidljivost negativne posledice (v bistvu je treba ugotoviti, ali je bila vzročna zveza med opustitvijo in nastalo škodljivo posledico predvidljiva). Predvidljivost je potrebno analizirati s časovne perspektive, ko naj bi se protipravno ravnanje dogajalo, in ne na način, za kakšnega se v bistvu zavzema tožeča stranka, ki ukrepe državnih organov ocenjuje ob predpostavki, da bi državni organi že ves čas lahko razpolagali z vsemi informacijami, ki so na koncu pripeljale do obsodilne sodbe storilcev kaznivega dejanja. Negativna posledica mora biti objektivno predvidljiva, poleg tega pa mora imeti oseba, ki se ji opustitev očita, na voljo sredstva, s katerimi grožnjo nastanka škode lahko odvrne.

2. Državni organi morajo delovati v okviru pristojnosti, določenih z zakonom. Ni jim mogoče očitati opustitve, če niso storili nečesa, kar ni njihova pristojnost. Negativna posledica, kakršna je nastala, ni predvidljiva posledica opustitve njihovih ukrepov.

3. Tožniki ne morejo uspeti z očitkom, da tožena stranka ni dosegla izdaje začasne odredbe v zvezi s kaznivim dejanjem pranja denarja ali finančne zatajitve, saj namen teh ukrepov ni zaščita zasebnih oškodovancev iz kaznivega dejanja poslovne goljufije. 

4. Na pomanjkljivosti v trditveni podlagi je bila tožeča stranka izrecno in konkretno opozorjena s strani tožene stranke najmanj v njeni pripravljalni vlogi z dne 6.9.2013. V taki situaciji ni procesna kršitev, če tega ne stori še sodišče.

5. Sodobna pravna teorija in praksa rahljata dosedanje strogo stališče, da informativni dokaz ni dopusten, vendar v predmetni zadevi ne gre za tako situacijo. Tožena stranka je namreč v odgovoru na tožbo in prvi pripravljalni vlogi konkretno in po kronološkem zaporedju navedla vse ukrepe, ki so jih njeni posamezni organi izvajali in za te ukrepe (da so dejansko bili in kakšni so bili) predložila tudi listinske dokaze. Če je izvedla še kakšen ukrep, pa ga ni zatrdila, je to kvečjemu v korist tožnikov (saj bi to lahko pomenilo, da je nekaj opustila). Tožeča stranka je imela dostop do relevantnih informacij, lahko bi  ugotovila, katere aktivnosti so organi tožene stranke izvajali, poznala je tudi podatke o poslovanju med tožniki ter M. in R., zato bi najkasneje do prvega naroka za glavno obravnavo lahko vsaj deloma konkretizirala svoje trditve.
zveza: ZPP člen 8, 212.
    			   OZ člen 131, 148.

## Jedro

1. Ni dvoma, da državni organi ne morejo preprečiti vseh kaznivih dejanj, prav tako je, gledano za nazaj, vedno možno očitati, da bi državni organi lahko ukrenili še kaj, kar bi pripomoglo k preprečitvi kaznivega dejanja ali zmanjšanju škode in bi jim torej bilo mogoče vedno, ko na koncu dejansko pride do škode zaradi kaznivega dejanja, očitati opustitev dolžnega ravnanja. Odškodninska odgovornost pa ni in ne more biti zastavljena tako široko. Prav zato je merilo protipravnosti neke opustitve predvidljivost negativne posledice (v bistvu je treba ugotoviti, ali je bila vzročna zveza med opustitvijo in nastalo škodljivo posledico predvidljiva). Predvidljivost je potrebno analizirati s časovne perspektive, ko naj bi se protipravno ravnanje dogajalo, in ne na način, za kakšnega se v bistvu zavzema tožeča stranka, ki ukrepe državnih organov ocenjuje ob predpostavki, da bi državni organi že ves čas lahko razpolagali z vsemi informacijami, ki so na koncu pripeljale do obsodilne sodbe storilcev kaznivega dejanja. Negativna posledica mora biti objektivno predvidljiva, poleg tega pa mora imeti oseba, ki se ji opustitev očita, na voljo sredstva, s katerimi grožnjo nastanka škode lahko odvrne.

2. Državni organi morajo delovati v okviru pristojnosti, določenih z zakonom. Ni jim mogoče očitati opustitve, če niso storili nečesa, kar ni njihova pristojnost. Negativna posledica, kakršna je nastala, ni predvidljiva posledica opustitve njihovih ukrepov.

3. Tožniki ne morejo uspeti z očitkom, da tožena stranka ni dosegla izdaje začasne odredbe v zvezi s kaznivim dejanjem pranja denarja ali finančne zatajitve, saj namen teh ukrepov ni zaščita zasebnih oškodovancev iz kaznivega dejanja poslovne goljufije.

4. Na pomanjkljivosti v trditveni podlagi je bila tožeča stranka izrecno in konkretno opozorjena s strani tožene stranke najmanj v njeni pripravljalni vlogi z dne 6.9.2013. V taki situaciji ni procesna kršitev, če tega ne stori še sodišče. 5. Sodobna pravna teorija in praksa rahljata dosedanje strogo stališče, da informativni dokaz ni dopusten, vendar v predmetni zadevi ne gre za tako situacijo. Tožena stranka je namreč v odgovoru na tožbo in prvi pripravljalni vlogi konkretno in po kronološkem zaporedju navedla vse ukrepe, ki so jih njeni posamezni organi izvajali in za te ukrepe (da so dejansko bili in kakšni so bili) predložila tudi listinske dokaze. Če je izvedla še kakšen ukrep, pa ga ni zatrdila, je to kvečjemu v korist tožnikov (saj bi to lahko pomenilo, da je nekaj opustila). Tožeča stranka je imela dostop do relevantnih informacij, lahko bi ugotovila, katere aktivnosti so organi tožene stranke izvajali, poznala je tudi podatke o poslovanju med tožniki ter M. in R., zato bi najkasneje do prvega naroka za glavno obravnavo lahko vsaj deloma konkretizirala svoje trditve.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Pritožniki so dolžni toženi stranki povrniti njene stroške pritožbenega postopka v znesku 11.994,40 EUR, v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne zamude do plačila.

## Obrazložitev

Z izpodbijano sodbo v zvezi s popravnim sklepom je Okrožno sodišče v Ljubljani zavrnilo zahtevek 62 tožnikov, da jim mora toženka (solidarno z drugimi toženkami, glede katerih so bile tudi izdane sodbe) plačati različne zneske v skupni višini 3.840.000,00 EUR iz naslova odškodnine zaradi opustitev in sicer naj državni organi ne bi ukrepali, kljub temu, da jim je bilo znano, da Nelo Marconi in družba Remius v letu 2007 in v prvi polovici leta 2008 izvajata sumljive transakcije, z ukrepanjem pa bi lahko preprečili škodo, ki je nastala tožnikom. Sodišče prve stopnje je zahtevek zavrnilo iz dveh, enakovrednih razlogov. Prvi je ta, da toženi stranki ni mogoče očitati protipravnega ravnanja, drugi pa ta, da med očitano opustitvijo tožene stranke in nastalo škode ni vzročne zveze, saj je škoda posledica izrazito neskrbnega ravnanja tožnikov.

Zoper sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje 41 tožnikov, navedenih v uvodu. Bistveno kršitev postopka najprej vidijo v napačnem znesku tožbenega zahtevka 13. tožnika N.A.K., saj sodišče očitno ni odločilo o celotnem zahtevku.

Pritožniki predvsem očitajo sodišču prve stopnje, da je napačno ocenilo, da tožniki niso izpolnili svojega trditvenega bremena v zvezi z opustitvami državnih organov (predvsem organov pregona) in neskrbnostjo tožene stranke. Tako stališče je po njihovem mnenju v nasprotju s sodno prakso in pravno teorijo (dr. Dolenc, nemška teorija), saj sodišče ni upoštevalo različnih možnosti dostopa do relevantnih informacij, niti sekundarnega trditvenega in dokaznega bremena in je zato tožnikom naložilo prestrogo breme substanciranja, ki ga ti nikakor niso mogli izpolniti brez poizvedovalnih dokazov, izvedbo teh pa je sodišče zavrnilo. V nasprotju s tem je toženi stranki, ki je razpolagala z vsemi podatki glede preiskave zoper N.M. in družbo R., naložilo občutno premalo strogo breme prerekanja. S tem je tožnike postavila v neenak položaj. Tožniki niso imeli dostopa do številnih listin, potrebnih za dokazovanje utemeljenosti zahtevka, poleg tega so predlagali zaslišanje več prič iz „sfere“ bank in države, ki so vedele za pomembna dejstva, oziroma so sodelovale v dogajanju na strani tožene stranke. Šele iz izvedbe teh dokazov bi tožniki lahko ugotovili, kateri preiskovalni ukrepi so bili leta 2008 izvedeni in na podlagi tega bi lahko smiselno zatrjevali, kateri ukrepi niso bili izvedeni, pa bi morali biti. Pisna poročila, ki jih je predložila tožena stranka, niso zadostna, saj so za obravnavano obdobje preveč pavšalna, saj v njih ni navedeno, kako konkretno so posamezni organi takrat ukrepali. Poleg tega ta poročila sama po sebi še ne dokazujejo resničnosti zapisanega. Jasno je, da bodo državni organi v pisnih poročilih trdili, da je bilo storjeno vse in kakor je treba. Razlogi sodišča o tem, ali je tožeča stranka izpolnila svoje trditveno in dokazno breme, so tudi tako nejasni, da jih ni mogoče preizkusiti.

Sodišče je na več mestih naredilo vnaprejšnjo dokazno oceno o odločilnih dejstvih, nekateri zaključki, temelječi na vnaprejšnji dokazni oceni, so povrh vsega še v nasprotju z listinskimi dokazi. Sodišče je med drugim domnevalo, da naj bi tožniki ves čas vedeli, da so sodelovali v denarni verigi, zaradi česar naj bi si škodo povzročili sami. Tega tožniki tudi niso nikoli trdili (nasprotno, ves čas so bili prepričani, da sodelujejo pri legalnih forex poslih), le iz informacije UPPD pa tega ni mogoče sklepati. Tožniki tudi niso imeli namena zatajiti kapitalskih dobičkov, ki bi jih dobili iz investicijskega programa. To bi zanesljivo lahko potrdili sami. Sodišče ni zaslišalo nobenega od oškodovancev, ugotovitev, da so vedeli, da sodelujejo v denarni verigi, pa je protispisna. Vnaprejšnja dokazna ocena je bila narejena tudi glede vprašanja, ali je policija res leta 2008 pravilno vodila predkazensko preiskovanje N.M. in družbe R. in ali bi morala še prej razrešiti dilemo o obstoju uradno pregonljivega kaznivega dejanja in njegovi kvalifikaciji. Sodišče v zvezi s tem ni izvedlo dokaznega postopka, ker naj bi bil edini možen dokaz izvedenec s področja kriminalistike, tega pa naj tožeča stranka ne bi predlagala. S tem je sodišče kar samo vnaprej predvidevalo, kaj bodo o ravnanju policije izpovedale predlagane priče, ne da bi jih zaslišalo. Povsem možno bi bilo, da bi kriminalisti zadovoljivo pojasnili odločilna vprašanja in da imenovanje izvedenca niti ne bi bilo potrebno. Vnaprejšnjo dokazno oceno predstavlja tudi ugotovitev, da pasivnost države na davčnem področju za to zadevo ni odločilna. Iz listin namreč izhaja drugače, saj je policija julija 2008 prosila DURS, naj opravi inšpekcijski nadzor N.M. in družbe R., ker sama ni mogla priti do podatkov, ki bi potrdili sum zatajitve finančnih obveznosti ali pranja denarja, da pa je kazalo na oškodovanje države. Očitno je torej, da je pasivnost DURS vplivala na zgodnjo fazo policijskih postopkov. Razlogi sodišče glede tega vprašanja so nejasni in sami s seboj v nasprotju. Kakšno težo je imela pasivnost DURS in kakšen negativen vpliv je imela na policijsko preiskavo bi lahko pojasnile predlagane priče, ki pa jih sodišče ni zaslišalo. Iz tega se vidi, da gre za vnaprejšnjo dokazno oceno. Zgolj dejstvo, da namen davčnega nadzora ni povezan s tipom škode, ki je nastala tožnikom, še ne pomeni, da podatki, ki bi bili ob davčnem nadzoru pridobljeni, ne bi odločilno koristili policiji pri odkrivanju drugih kaznivih dejanj, ki se tičejo poslovne goljufije. Z neizvedbo predlaganih dokazov je sodišče kršilo tudi 8. člen ZPP in je hkrati podana absolutna bistvena kršitev postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Predvsem pa je bila vnaprejšnja dokazna ocena narejena v zvezi z vprašanjem, ali sta bila obseg in tip škode ter krog oškodovancev vnaprej predvidljiva. Državni organi so že na podlagi informacij UPPD vedeli, koliko denarja je na računih N.M. in družbe R. ter kaj se je z njimi zgodilo. Glede na to, da so imeli podatke o vseh nakazilih, so imeli podatke tudi o naročnikih nakazil, to je vlagateljih kot možnih oškodovancih (oziroma bi te podatke lahko pridobili od bank). Po najslabšem možnem scenariju bi si N.M. prisvojil vsa sredstva, obseg škode je bil torej določljiv. Lahko se predpostavlja tudi, da so bili za ta znesek ogoljufani vsi vlagatelji, kar pomeni, da je bil določljiv tudi krog oškodovancev. Sodišče zato ne more reči, da ex ante obseg škode in krog oškodovancev nista bila določljiva. Nasprotna ugotovitev (ki pa je nosilna pri zaključku, da ni bilo protipravnosti) je tako v nasprotju z vsebino samih listin.

Sodišče je v nasprotju z zakonom zavrnilo predlagane dokaze, saj jih ne sme zavrniti z argumentom, da se je že prepričalo v nasprotno. Za neizvedbo dokazov ni imelo zakonskega razloga in je zato kršilo določbo 8. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Kršilo pa je tudi 8. člen ZPP, saj ni odločilo na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj, to pa je vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. Pravno zgrešena in nelogična je tudi ocena sodišča, da bi morali tožniki že pred pravdo angažirati ustreznega izvedenca, da bi lahko postavili ustrezne trditve. Kot rečeno, tožniki niso imeli vpogleda v podrobnosti ravnanja organov pregona in DURS in ga tudi v tem postopku niso dobili. Očitek pa je tudi sicer neutemeljen, saj so tožniki pred vložitvijo tožbe pridobili strokovno oceno o nepravilnostih od detektiva I.H.M. (kar so pojasnili v 4. pripravljalni vlogi). Ugotovitev je torej v nasprotju s podatki spisa in je podana kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pri tem je treba posebej opozoriti, da sodišče v zvezi z zgornjim vprašanjem ni izvedlo ustreznega materialnega procesnega vodstva, kar je njegova dolžnost v skladu z 285. členom ZPP. Tudi ta kršitev je vplivala na pravilnost in zakonitost sodbe.

Ugotovitve sodišča o domnevni neskrbnosti tožnikov so preveč splošne in narejene povprek, brez ustrezne dejanske podlage, saj sodišče tožnikov sploh ni zaslišalo. Sodišče je s tem domnevalo, da ve, o čem je razmišljal vsak od tožnikov, in tudi tu gre za vnaprejšnjo dokazno oceno. Ugotovitev, da so tožniki navajali, da so se želeli izogniti davkom, je v nasprotju z dejanskimi navedbami. S tem, da je sodišče vse tožnike izenačilo, je ravnalo v nasprotju z oceno, da gre za navadne sospornike in da so samostojne stranke. Razlogi o odločilnem dejstvu so si zato v nasprotju. Prav tako ni res, da so tožniki premalo obrazložili, od kod jim informacije o resnosti investicijskega programa. Sodišče je tožbene trditve o javni podpori vplivnih oseb forex poslom izvzelo iz konteksta, saj bi jih moralo upoštevati v povezavi z drugimi trditvami tožnikov, zlasti v 1. točki tožbe. Tožniki so na eni strani razpolagali z informacijami, da so naložbe v forex posle varne in donosne, po drugi strani pa z informacijami, da je N.M. finančni strokovnjak, ki se na te posle spozna, kar so izvedeli od predstavnikov družbe R..

Sodišče je napačno uporabilo materialno pravo pri opredelitvi protipravnosti. Pravno napačno je že stališče, da bi morala država svoje obveznosti dolgovati ravno dolžnikom. Odgovornost države se vendarle ne obravnava enako kot odgovornost zasebnopravnih subjektov. Odškodninska odgovornost države v tej zadevi temelji na opustitvi pravočasnega kazenskega pregona zoper N.M. in družbo R.. Glede pregona kaznivih dejanj in nadzora nad zakonitostjo ravnanja zagotavljanja, pa je med državo in vsemi njenimi državljani „obligacijsko razmerje“ že v sami družbeni pogodbi, s katero so državljani prenesli na državo izvajanje oblasti. Ustavno sodišče je v sodbi Up-695/11-15 z dne 10.1.2013 spremenilo koncept odgovornosti države, tako da se z vidika civilnega prava približuje objektivni odgovornosti, ki temelji na odgovornosti za določeno stanje. Ta sodba spreminja tudi koncept protipravnega ravnanja v smislu objektivne predvidljivosti, za kršitev gre tudi takrat, ko so kršene splošne dolžnosti, ki niso usmerjeno zoper določene oziroma določljive posameznike. Za takšno (primerljivo) situacijo je šlo v predmetni zadevi. V omenjeni sodbi je ustavno sodišče odgovornost za sistemske sodne zaostanke pripisalo med drugim nesprejetju ustrezne zakonodaje. Podobno je v tej zadevi ugotovilo sodišče, da organi pregona niso imeli pravne podlage za učinkovitejše odkrivanje in pregon kaznivih dejanj s področja gospodarske kriminalitete in korupcije. Država je ustrezno spremenila zakonodajo šele v letu 2009, tovrstna gospodarska kriminaliteta pa se je začela pojavljati že v letu 1991. Po stališču ustavnega sodišča je torej toženka odškodninsko odgovorna za škodo, ki je nastala tožnikom. Sodišče se je postavilo na napačno stališče, da zaradi tega, ker odškodninsko pravo višje vrednoti telesno nedotakljivost od premoženjskih interesov, ni protipravno, če nekdo ne rešuje očitno ogroženega tujega premoženja. To morda res velja za povprečnega človeka, ne pa za državo, saj ne upošteva njene vloge pri pregonu kaznivih dejanj.

Absurdno je tudi stališče, da so bili tožniki neskrbni zgolj zaradi tega, ker so se odločili svoje prihranke posoditi neki osebi ali neki d.o.o., namesto da bi jih posodili banki ali primerljivo resni instituciji. Če bi sprejeli tako stališče, potem nihče, ki posodi denar, a priori ni upravičen do sodnega varstva. Sodišče očitno ne loči med pravico do povrnitve dobička in pravico do povrnitve glavnice. Morda drži, da tožniki nimajo pravice zahtevati povrnitve pričakovanih pretiranih dobičkov, imajo pa pravico zahtevati povrnitev tega, kar so dali. Gre za moralistično karanje tožnikov, ker so se odločilo za tak, sicer povsem legalen posel. Tudi če so bili tožniki tako neskrbni, pa so zaradi tega lahko kvečjemu soodgovorni, v nobenem primeru pa to ne mora popolnoma razbremeniti toženke. Teža opustitve države je mnogo večja od teže opustitve tožnikov. Tožniki do države ne zahtevajo odškodnine zato, ker jim ni zagotovila varne in donosne naložbe, temveč zato, ker so bili žrtve kaznivega dejanja, ki ga je država predolgo dopuščala.

Zaradi vseh naštetih kršitev, sodišče ni izvedlo dokaznega postopka in je ostalo dejansko stanje napačno in nepopolno ugotovljeno. Tožniki predlagajo, da sodišče pritožbi ugodi in sodbo razveljavi. Zaradi izrazito odklonilnega pravnega stališča sodišče prve stopnje, predlagajo, da se zadevo po razveljavitvi dodeli drugemu sodniku. Zahtevajo tudi povrnitev stroškov. Tožeča stranka je vložila še dopolnitev pritožbe, v kateri je priložila listine, na katere se je sklicevala v pritožbi.

V odgovoru na pritožbo je tožena stranka pritrdila razlogom sodišča prve stopnje in predlagala zavrnitev pritožbe. Ocena sodišča, da tožniki niso izpolnili trditvenega in dokaznega bremena, je pravilna. Na to so bili že med postopkom opozorjeni s strani tožene stranke. Trditve, da »organi pregona niso ukrepali, čeprav bi lahko v okviru svojih zakonskih pooblastil« so preveč pavšalne, da bi sodišče lahko presojalo protipravnost. Neutemeljen je očitek glede dokaznega postopka. Tožniki svojo pomanjkljivost (da niso zadostili dokaznemu bremenu) skušajo prevaliti na toženo stranko, češ, da niso imeli dostopa do podatkov in zato niso mogli oblikovati tožbe. To ne drži, saj so vse potrebne podatke pridobili najkasneje iz odgovora na tožbo. Toženka je namreč navedla, kako so organi ravnali v konkretnem primeru. V nadaljevanju toženka pojasnjuje svoje stališče, zakaj nista primerljivi zadeva P. (tožniki so vlagali sredstva, kljub obvestilu ATVP o tveganosti teh poslov, v zadevi P. je sodišče ugotovilo, da so organi kršili konkretne določbe Zakona o kazenskem postopku – ZKP - in ni šlo za neko vsesplošno neaktivnost), in zadeva Up-695/11-15 (ko je šlo za primer sojenja v nerazumnem roku, kjer so obveznosti države razdeljene med vse tri nosilce oblasti, v predmetni zadevi pa so pristojnosti, postopek, pravice in obveznosti med organi določene in ugotovljive). Če bi obstalo stališče tožnikov, bi to pomenilo, da je država odškodninsko odgovorna vsakokrat, ko je nekdo oškodovan s kaznivim dejanjem, če bi se le oškodovanec skliceval na določbe ZKP o varovanju življenja, osebne varnosti in premoženja. V zvezi s tem je pomembna sodba VS II Ips 925/2008, kjer je sodišče zapisalo, da predpisa, ki opredeljuje naloge Policije, ni mogoče razlagati tako, da je Policija dolžna preprečiti vsako kaznivo dejanje, ampak je treba upoštevati, ali so policisti v konkretnih okoliščinah mogli to obveznost izpolniti.

Tožena stranka meni, da so razlogi sodišča v točki 36. sodbe, napačni. Sodišče je namreč glede na trditve in predložene dokaze nepravilno pritrdilo tožbeni tezi, da bi bila morala Policija ravnati aktivneje. V predmetni zadevi namreč ni pomembno le to, da primerljive jasnosti vse do prijave oškodovancev ni bilo, temveč predvsem to, da organi toženke niso opustili nobenih ukrepov, nasprotno, njihovo ravnanje je bilo aktivno. Toženka pa je med postopkom izkazala, da je bilo delo vseh organov med postopkom hitro in strnjeno, rezultat česar je bila tudi pravnomočna obsodilna sodba. Trditev v pritožbi, da naj bi UPPD prosil DURS, da naj opravi inšpekcijski nadzor, je brez osnove, saj UPPD takega pooblastila nima (podobno velja za Policijo). Urad lahko poda le informacijo pristojnim organom, kadar meni, da so v zvezi z neko transakcijo ali osebo podani razlogi za sum storitve katerega izmed kaznivih dejanj, navedenih v 62. členu Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma (ZPPDFT), nima pa pooblastila, da bi vplival na prioritete in način dela prejemnikov obvestila. Primarna naloga DURS je odmera in pobiranje davka, v zvezi s poslovno goljufijo je bila torej njena naloga samo to, da poda ovadbo, kar pa je tudi storila. Očitek sodišča, da naj bi bil davčni organ pasiven, je neutemeljen. V zvezi s tem primerom je bil namreč davčni organ zelo aktiven (sklic sestanka z drugimi organi, preverba prostorov zavezanca, oprava analiz, ali gre za obdavčljive transakcije,..), na kar kaže pravilno ugotovljeno dejansko stanje, ki pa ga sodišče ni pravilno povzelo ob upoštevanju pristojnosti DURS. Toženka v nadaljevanju ponavlja svoje navedbe glede aktivnosti posameznih organov in zanika pritožbene trditve, da bi bilo mogoče neaktivnost ugotoviti, če bi sodišče izvedlo predlagane dokaze. Tožniki trdijo, da bi morala DURS izvesti davčni nadzor do septembra 2009, da bi na ta način še lahko preprečila škodo. Davčni nadzor naj bi torej moral biti izveden, četudi ne bi bil povezan z odkrivanjem neplačevanja davkov, temveč zgolj z namenom pridobitve podatkov, ki bi bili drugim organom potrebni pri odkrivanju kaznivih dejanj. Ne samo, da bi se na ta način izgubila vloga davčnega organa, temveč bi davčni inšpektor, ki bi tak nadzor opravil, prekoračil svoja pooblastila in ravnal v nasprotju z Zakonom o davčnem postopku, Zakonom o davčni službi in Zakonom o inšpekcijskem nadzoru. Uvedba davčnega inšpekcijskega nadzora ni pravica državljana, kot je to pravica do sojenja v razumnem roku, zato zadeva Up-695-11-15 ni primerljiva. Neizvedbe davčnega nadzora tudi ni mogoče povezovati s sistemskimi kršitvami. Na potek predkazenskega postopka je prav gotovo vplivalo dejstvo, da nihče od oškodovancev ni želel podati kazenske ovadbe zoper N.M. Toženka je navajala, da je bil prvi tožnik že v maju 2009 in v avgustu 2009 napoten, da poda kazensko ovadbo, vendar tega ni storil. Na pomen kazenskih ovadb oškodovancev kaže tudi dejstvo, da so bili po njihovem prejemu vsi postopki izvedeni zelo hitro (tudi sicer je bilo dejanje storjeno 2008, obsodilna sodba pa je bila izdana že maja 2011). Da bo država neko kaznivo dejanje odkrila, preprečila in izdala obsodilno sodbo v treh mesecih, je nerealno pričakovanje za katerokoli drugo jurisdikcijo.

Pritožniki napačno razumejo sodbo v delu, ko sodišče pravi, da so bili skrajno nepazljivi, ker so prihranke zaupali neki osebi. Bistveni razlog za zavrnitev zahtevka je nedvomno neskrbnost tožnikov, dokaz z izvedbo zaslišanja strank zaključkov sodišča ne bi spremenil. Pritožba ni utemeljena.

Materialnopravni razlogi, na katerih temelji odločitev sodišča prve stopnje, so pravilni, sodišče prve stopnje tudi ni zagrešilo nobene bistvene kršitve pravdnega postopka, niti očitane, niti take, na katero pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). Na pritožbeni očitek v zvezi s pravo vrednostjo spora za N.A.K. je odgovorilo že sodišče prve stopnje in sicer je izdalo sklep o popravi (zoper katerega posebne pritožbe ni bilo). Sodišče prve stopnje je obrazložitev sodbe zastavilo tako, da je najprej, tudi s primerjavo z relevantno sodno prakso, ugotovilo, katero materialno pravo pride v zadevi v poštev, od točke 31 dalje pa je to materialno pravo apliciralo na dejansko stanje v predmetni zadevi. Pri velikem delu ugotovitev, glede katerih pritožniki očitajo vnaprejšnjo dokazno oceno, zato sploh ne gre za dokazno oceno ravnanja tožnikov in državnih organov, temveč je sodišče prve stopnje le s splošnimi primeri pojasnjevalo svoje razloge. Tako na primer ni očitalo tožnikom, da so ves čas vedeli, da sodelujejo v denarni verigi, temveč je le razlagalo razliko med kaznivim dejanjem pranja denarja in finančne zatajitve na eni strani in kaznivim dejanjem poslovne goljufije z vidika zavarovane dobrine. Prav tako jim ni očitalo, da so se želeli izogniti davkom (nasprotno, zapisalo je celo, da toženi stranki glede tega ne sledi). Pri zavrnitvi očitka pasivnosti in opustitev, ki naj bi jih zagrešila DURS, pa je šlo predvsem za vprašanje pristojnosti DURS in namena ukrepov v okviru njihovih pristojnosti, ne pa za dokazno oceno.

Odločilno dejansko stanje v tej zadevi niti ni sporno: tožniki so vlagali svoja sredstva v »investicijski program« družbe R. d.o.o., ki je v letu 2008 prek interneta in prek mreže promoterjev oglaševala programe plemenitenja naložb z izvedenimi finančnimi instrumenti, zlasti s t.i. forex trgovanjem (to je medbančnim trgovanjem z valutami). Kasneje se je izkazalo, da ne gre za tako vlaganje, temveč dejansko za t.i. Ponzijevo shemo, torej za poslovno goljufijo. Gotovinska sredstva vlagateljev je v letu 2007 začel zbirati N.M., ki je kasneje ustanovil družbo R. (najprej d.o.o., nato d.d.). Vlagatelji so najprej sklepali pogodbe o investiranju (doba treh mesecev, 10 % mesečni dobiček na depozit, mesečno odplačevanje dobička, vrnitev glavnice ob zadnji anuiteti, možnost podaljševanja pogodbe), te pogodbe pa so bile kasneje spremenjene v „Posojilne pogodbe s fiksno obrestno mero“. Od 11.9.2008 so tako obstoječi in novi vlagatelji sklepali posojilne pogodbe (vlagatelji so M. in R. posodili denarna sredstva z enkratnim nakazilom, »posojilojemalca« pa sta se zavezala posojilo vrniti v več obrokih, skupaj s 5% dobičkom, ki naj bi se izplačal ob zadnji anuiteti). Nekateri vlagatelji so del dogovorjenih sredstev dobili izplačan (10% v primerjavi z vsoto vseh vplačanih sredstev), v največjem delu pa so ostali tako brez glavnice kot brez obljubljenih dobičkov. Iz tožbenih navedb izhaja, da so bile posojilne pogodbe sklenjene v obdobju od 9.9.2008 do 20.1.2009 (večji del v septembru in oktobru 2008, dejansko le ena pogodba v letu 2009). ATVP je 15.5.2008 v časniku Finance objavila opozorila potencialnim vlagateljem, da je treba biti previden pri vlaganjih v valutne trge ter posebej opozorila pred nepooblaščenimi posredniki. Na spletni strani ATVP je objavljen seznam pooblaščenih posrednikov. Podobno opozorilo je bilo objavljeno na spletni strani ATVP 10.6.2008. Niti R. niti M. nista imela potrebnih dovoljenj za investiranje finančnih sredstev v tujino. Urad za preprečevanje pranja denarja je zoper M. in R. začel uradni postopek zaradi suma pranja denarja na podlagi prijave z dne 26.2.2008 in o svojih ugotovitvah obveščal DURS in Policijo. Davčni nadzor v zadevi ni bil opravljen. Ovadbe zoper M. in R. so tožniki podali od avgusta 2009 dalje, M. in R. sta bila pravnomočno kazensko obsojena 9.5.2011. Ukrepe, ki jih je v zvezi s prejetimi obvestili (kot rečeno so bili državni organi na poslovanje družbe R. in N.M. prvič opozorjeni 26.2.2008) izvedel vsak posamezen organ, je tožena stranka podrobno opisala v odgovoru na tožbo in nadaljnjih vlogah (glede DURS str. 4 in 5 odgovora na tožbo, glede policije na str. 12 do 15 odgovora na tožbo, glede UPPD na str. 6 in 7 prve pripravljalne vloge). Svoje trditve o ukrepih je dokazovala s priloženimi listinskimi dokazi. Ne drži torej pritožbeni očitek, da so pisna poročila preveč pavšalna in da v njih ni navedeno, kako konkretno so posamezni organi ukrepali.

Ni dvoma, da državni organi ne morejo preprečiti vseh kaznivih dejanj, prav tako je, gledano za nazaj, vedno možno očitati, da bi državni organi lahko ukrenili še kaj, kar bi pripomoglo k preprečitvi kaznivega dejanja ali zmanjšanju škode in bi jim torej bilo mogoče vedno, ko na koncu dejansko pride do škode zaradi kaznivega dejanja, očitati opustitev dolžnega ravnanja. Odškodninska odgovornost pa ni in ne more biti zastavljena tako široko. Prav zato je merilo protipravnosti neke opustitve predvidljivost negativne posledice (v bistvu je treba ugotoviti, ali je bila vzročna zveza med opustitvijo in nastalo škodljivo posledico predvidljiva (1)). Predvidljivost je potrebno analizirati s časovne perspektive, ko naj bi se protipravno ravnanje dogajalo, in ne na način, za kakšnega se v bistvu zavzema tožeča stranka, ki ukrepe državnih organov ocenjuje ob predpostavki, da bi državni organi že ves čas lahko razpolagali z vsemi informacijami, ki so na koncu pripeljale do obsodilne sodbe storilcev kaznivega dejanja. Negativna posledica mora biti objektivno predvidljiva, poleg tega pa mora imeti oseba, ki se ji opustitev očita, na voljo sredstva, s katerimi grožnjo nastanka škode lahko odvrne. Sodišče prve stopnje je prišlo do pravilnega zaključka, da ni mogoče ničesar očitati UPPD, DURS in ATVP. Glede ATVP je sodišče prve stopnje tako ali tako ugotovilo, da je opozarjala potencialne vlagatelje na rizike pri valutnih poslih in na pozornost glede posrednikov in njihovega izpolnjevanja pogojev za tovrstne posle. Na svoji strani je tudi objavila seznam oseb, pooblaščenih za tako poslovanje, s čimer je zadostila svoji obveznosti po seznanjanju javnosti. Tožniki bi se lahko na enostaven način prepričali, ali imajo prejemniki njihovih nakazil dovoljenje za posle, ki jih oglašujejo. Za ostale velja, da morajo državni organi delovati v okviru pristojnosti, določenih z zakonom. Ni jim mogoče očitati opustitve, če niso storili nečesa, kar ni njihova pristojnost. Negativna posledica, kakršna je nastala, ni predvidljiva posledica opustitve njihovih ukrepov (2). Predvidljiva posledica opustitve davčnega nadzora je lahko škoda zaradi neplačila davkov, ki nastane državi, predvidljiva posledica opustitve UPPPD pa je „pranje denarja in financiranje terorizma“. Naloga UPPD in DURS ni varovanje interesa potencialnih žrtev kaznivih dejanj (poslovne goljufije). Njihove obveznosti v zvezi s kaznivim dejanjem poslovne goljufije, so omejene na obvestilo pristojnim organom, če pri svojem delovanju izvedo informacije, ki bi lahko kazale na obstoj takega kaznivega dejanja. Prav to je na primer UPPD storil z dopisom 1. septembra 2008 (3). Odločitev, ali je v predmetni zadevi nastala odškodninska obveznost države, je torej odvisna le od vprašanja, ali je mogoče protipravne opustitve očitati organom kazenskega pregona. Ne glede na to, da tožeča stranka ni konkretno navedla, katera ravnanja so organi pregona opustili, je sodišče prve stopnje vseeno ugotovilo, da bi bil edini ukrep, ki bi bil primeren za preprečitev ali zmanjšanje nastanka škode, začasna odredba v predkazenskem postopku, s katero bi lahko zablokirali sredstva na (slovenskih) računih R. in N.M.. Pri tem je treba izhajati iz ratio legis teorije vzročnosti, kar pomeni, da tožniki ne morejo uspeti z očitkom, da tožena stranka ni dosegla izdaje začasne odredbe v zvezi s kaznivim dejanjem pranja denarja ali finančne zatajitve, saj namen teh ukrepov ni zaščita zasebnih oškodovancev iz kaznivega dejanja poslovne goljufije. Zato je odločilno le, ali so bili izpolnjeni pogoji za predlaganje in izdajo začasne odredbe v predkazenskem postopku v zvezi s kaznivim dejanjem poslovne goljufije. Materialna predpostavka za izdajo začasne odredbe je obstoj utemeljenih razlogov za sum, da je bilo storjeno kaznivo dejanje, s katerim ali zaradi katerega je bila pridobljena premoženjska korist, ali da je bila taka premoženjska korist pridobljena za drugega ali nanj prenesena. Obstoj „utemeljenih razlogov za sum“ je pravni standard in zahteva višjo stopnjo suma od „razlogov za sum“ in se po kvaliteti in kvantiteti zbranih podatkov in njihovi preverljivosti v veliki meri približujejo „utemeljenemu sumu“, pri čemer morajo biti razlogi, ki utemeljujejo potrebno stopnjo verjetnosti, da je določena oseba storila kaznivo dejanje, s katerim ali zaradi katerega je bila pridobljena premoženjska korist, podani v času odreditve tega ukrepa in jih ni mogoče utemeljevati za nazaj z dokazi, pridobljenimi naknadno v predkazenskem in kazenskem postopku (4). Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z zaključki sodišča prve stopnje, da organi pregona v spornem obdobju še niso razpolagali s tako kvalitetnimi in s tolikimi podatki, da bi lahko dosegli izdajo začasne odredbe. Takih podatkov tudi še niso mogli zbrati, saj takrat še nihče od oškodovancev ni podal kazenske ovadbe. Poslovna goljufija ( 228. člen KZ) pa je kaznivo dejanje, ki ga ni brez oškodovancev (kdor pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri sklenitvi ali izvajanju pogodbe preslepi drugega... ...in nastane za stranko ali drugega premoženjska škoda). Povedano pomeni, da pri nepredlaganju in neizdaji začasne odredbe sploh ni šlo za opustitev, kaj šele za protipravno opustitev.

Glede ostalih ukrepov, katerih opustitev bi bilo mogoče očitati organom pregona, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tožeča stranka ni podala nobenih konkretnih trditev. V zvezi s tem je očitek tožeče stranke, da bi moralo sodišče opraviti materialno procesno vodstvo, neutemeljen. Na pomanjkljivosti v trditveni podlagi je bila tožeča stranka izrecno in konkretno opozorjena s strani tožene stranke najmanj v njeni pripravljalni vlogi z dne 6.9.2013 (list. št. 300). V taki situaciji ni procesna kršitev, če tega ne stori še sodišče. Poleg tega iz zapisnika prvega naroka izhaja, da je sodišče prve stopnje seznanilo stranke s svojim stališčem, da do takrat zbrano procesno gradivo ne zadošča za ugotovitev odškodninske odgovornosti. Torej je jasno povedalo, da mora tožeča stranka, če želi uspeti, priskrbeti še dodatno procesno gradivo (trditve in dokazne predloge). Drži pritožbena trditev, da sodobna pravna teorija in praksa rahljata dosedanje strogo stališče, da informativni dokaz ni dopusten, vendar v predmetni zadevi ne gre za tako situacijo. Tožena stranka je namreč v odgovoru na tožbo in prvi pripravljalni vlogi konkretno in po kronološkem zaporedju navedla vse ukrepe, ki so jih njeni posamezni organi izvajali in za te ukrepe (da so dejansko bili in kakšni so bili) predložila tudi listinske dokaze. Če je izvedla še kakšen ukrep, pa ga ni zatrdila, je to kvečjemu v korist tožnikov (saj bi to lahko pomenilo, da je nekaj opustila). Tudi glede informacij, s katerimi je razpolagala tožena stranka, ni dvoma, da je bila o poslih M. in R. prvič obveščena 26.2.2008, vse nadaljnje ugotavljanje dejstev v zvezi z računi pa je razvidno iz informacij UPPD. Tožeča stranka je torej imela dostop do relevantnih informacij, lahko bi ugotovila, katere aktivnosti so organi tožene stranke izvajali, poznala je tudi podatke o poslovanju med tožniki ter M. in R., zato bi najkasneje do prvega naroka za glavno obravnavo lahko vsaj deloma konkretizirala svoje trditve. Namesto tega je ostala pri naštevanju zakonskih nalog posameznih organov in pavšalnem očitku, da bi organi toženi stranke morali ukrepati, pa niso, čeprav bi lahko preprečili škodo. Ne drži pritožbeni očitek, da je sodišče toženi stranki naložilo občutno premalo strogo breme prerekanja. Res tožeča stranka ob sestavljanju tožbe še ni razpolagala z zadostnimi podatki za konkretizacijo očitkov, vendar je nato to procesno gradivo v spis vložila tožena stranka. Njena glavna obramba je namreč bila prav dokazovanje trditev, da je izvedla vse ukrepe, ki jih je od nje mogoče zahtevati. Glede na konkretnost trditev tožene stranke in podprtost s priloženimi dokazi, je bilo od takrat naprej breme spet na tožeči stranki (5), da substancira svoje trditve na način, da jih bo mogoče v dokaznem postopku preverjati. Sodišče prve stopnje je nenazadnje vse tiste opustitve, za katere je bilo mogoče iz zbranega procesnega gradiva ugotoviti, da bi jih bilo mogoče očitati toženi stranki, obravnavalo, za druge pa tudi po mnenju pritožbenega sodišča ni imelo podlage za njihovo ugotavljanje, pri čemer, kot zgoraj pojasnjeno, ni šlo za situacijo, ko bi bil izjemoma lahko dopusten informativni dokaz. Pritožbena trditev, da naj bi sodišče dokazne predloge zavrnilo z argumentom, da se je že prepričalo v nasprotno, je v nasprotju z vsebino sodbe. Sodišče prve stopnje je v točki 18 pojasnilo, zakaj je bil dokazni postopek nepotreben: nekatera dejstva niso bila sporna, glede drugih pa se je izkazalo, da kljub predpostavki, da so resnične vse trditve, ki so jih podali tožniki, zahtevku ni bilo mogoče ugoditi. Očitane kršitve postopka v zvezi z (ne)izvajanjem dokazov in dokazno oceno zato niso podane.

Na podlagi zgoraj povedanega se pritožbeno sodišče strinja s sodiščem prve stopnje, da toženi stranki stranki ni mogoče očitati opustitev, ki bi imele naravo protipravnega ravnanja. Že iz tega razloga je odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi zahtevka na plačilo odškodnine pravilna, saj odškodninska obveznost tožene stranke ni nastala. Pravilna, čeprav glede na zaključek, da ravnanje tožene stranke ni bilo protipravno, ne odločilna, pa je tudi nadaljnja ugotovitev, da je nastanek škode potrebno pripisati neskrbnemu ravnanju tožnikov. Ker gre dejansko za vprašanje vzročne zveze, je sodišče prve stopnje primerjalo konkretno ravnanje tožnikov (6) z ravnanjem povprečno skrbnega udeleženca v pravnem prometu. Slednje je pravni standard in ne dejstvo, ki bi ga sodišče ugotavljalo v dokaznem postopku, zato je očitek vnaprejšnje dokazne ocene neutemeljen. Prav tako pritožba neutemeljeno očita sodišču prve stopnje, da ni obravnavalo vsakega od tožnikov posebej, saj so bila odločilna dejstva, ki so bila podlaga odločitvi, za vse tožnike enaka. Nobenega dvoma ne more biti, da pri vlaganju denarja obet višjih donosov pomeni večje tveganje za vlagatelja. To je splošno znano dejstvo, če ne bi bilo tako, bi se nikomur ne izplačalo denarja investirati drugam, kot v najbolj zanesljive naložbe. Večje tveganje pa predpostavlja tudi večjo pazljivost (skrbnost), ki se zahteva od vlagatelja. Ker so finančni trgi regulirani s strani države, je najmanj, kar je pričakovati od skrbnega vlagatelja, da preveri, ali ima oseba, ki ji poveri svoj denar, dovoljenje za posle, ki jih opravlja. V predmetni zadevi vlagatelji tega niso storili, čeprav to ni zahtevalo kakšnega posebnega truda. Pričakovati je tudi, da bodo skrbni vlagatelji poskušali dobiti kakšne informacije o osebah, ki jim poverijo svoj denar, posebej še, ker ni šlo za tako majhne zneske. Tudi tega tožniki niso storili, njihovi pojasnili, da so forex posle (na splošno) priporočali znani ekonomisti, o strokovnosti in zanesljivosti N.M. pa so izvedeli od predstavnikov družbe R., ne moreta ustrezati standardu skrbnosti. Za strokovnost N.M. so izvedeli od družbe, katere ustanovitelj in podpisnik posojilnih pogodb zanjo je bil, oziroma še bolj jasno povedano: za strokovnost enega od storilcev kaznivega dejanja (in s tem za varnost naložbe) so izvedeli od drugega storilca istega kaznivega dejanja poslovne goljufije. Tožniki so bili torej izrazito neskrbni in tej neskrbnosti lahko v veliki meri pripišemo nastanek njihove škode (7). Če bi se pred vlaganjem sredstev prepričali glede oseb, katerim so poverili svoj denar, do škode sploh ne bi smelo priti, saj ne bi ničesar vložili. Njihove opustitve so torej odločilno prispevale k nastanku škode. Ker pa ravnanje tožene stranke ni bilo protipravno, ni več pomembno, ali je bil to edini vzrok ali pa bi lahko govorili le o „soodgovornosti“.

Na podlagi povedanega je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo (353. člen ZPP). Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato mora nasprotni stranki povrniti njene stroške pritožbenega postopka v znesku 11.994,40 EUR (tar.št. 3100 in 6002 Zakona o odvetniški tarifi, vrednost spora še 3.213.000 EUR).

op. št. 1: N. Plavšak v: Plavšak in ostali: Obligacijski zakonik s komentarjem (splošni del), 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 702 in naslednje.

op. št. 2: Tudi če bi se v postopku davčnega nadzora pokazali podatki, ki bi koristili v pregonu kaznivega dejanja poslovne goljufije, od DURS ni mogoče zahtevati, da bo izvajala davčne nadzore z namenom, da bo v nadzoru odkrila podatke, ki bodo koristili pri pregonu storilcev drugih kaznivih dejanj. Odkrivanje takih podatkov je naloga organov pregona.

op. št. 3: Pregled vsebine dopisa UPPD z dne 5.6.2008 2008 pokaže, da sta bila pregledana dva računa in da z računa, na katerega so nakazovale denar fizične osebe, praktično ni bilo nakazanih sredstev na kakšne M. račune, prav tako ni bilo dvigov gotovine. Povedano pomeni, da pregledani računi ne kažejo na sum obstoja poslovne goljufije. Ta sum se je pokazal šele na podlagi kasnejšega poslovanja, kar je UPPD sporočil v dopisu z dne 1.9.2008. op. št. 4: Primerjaj sodbo VS RS I Ip 333/2005, kjer je Vrhovno sodišče RS pojasnjevalo pravni standard „utemeljenih razlogov za sum“.

op. št. 5: Tudi po mnenju pritožbenega sodišča sicer ni mogoče od nje zahtevati, da si vnaprej priskrbi izvedensko mnenje, vendar to niti ni odločilno, saj sama zatrjuje, da je z mnenjem izvedenca razpolagala.

op. št. 6: Kakršnega so zatrjevali sami, to je da niso preverjali M. in R. pri ATVP, da so se zanesli na izjave uglednih ekonomistov o forex poslih, da so se zanesli na izjave R. o tem, da je M. specialist na tem področju, ...

op. št. 7: Najbolj neposreden vzrok nastali škodi je seveda goljufijo ravnanje N.M. in družbe R., kar pa ni predmet tega postopka.