VSL sodba I Cp 417/2009
Datum: 2009-07-15T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSLJ:2009:I.CP.417.2009
sodisce: Višje sodišče v Ljubljani
oddelek: Civilni oddelek
institut: originarna pridobitev lastninske pravice - skupno premoženje zakoncev - nova stvar - pravnoposlovna pridobitev lastninske pravice
jedro: Zatrjevana vlaganja so zgolj povečala kakovost, funkcionalnost in posledično vrednost že obstoječe nepremičnine. Niso pa spremenila njene substance in zgolj slednje je kriterij, onkraj katerega je moč vlaganja v že obstoječo zgradbo šteti kot materialnopravno tako pomembna, da utemeljujejo stvarnopravni zahtevek.
zveza: ZTLR člen 22, 23, 25.
    		  ZOR člen 28, 210.
    		  SPZ člen 48, 48/3.

## Jedro

Zatrjevana vlaganja so zgolj povečala kakovost, funkcionalnost in posledično vrednost že obstoječe nepremičnine. Niso pa spremenila njene substance in zgolj slednje je kriterij, onkraj katerega je moč vlaganja v že obstoječo zgradbo šteti kot materialnopravno tako pomembna, da utemeljujejo stvarnopravni zahtevek.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se sodba v stroškovnem delu (IV. točka izreka) spremeni tako, da je tožeča stranka dolžna povrniti toženi stranki 2.185,27 EUR stroškov pravdnega postopka, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka 15-dnevnega paricijskega roka, določenega v sodbi sodišča prve stopnje, pod izvršbo.

V preostalem delu (odločitev o glavni stvari) se pritožba zavrne in se v izpodbijanem, a nespremenjen delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti 592,11 EUR stroškov za odgovor na pritožbo, v 15 dneh od vročitve odločbe sodišča druge stopnje, pod izvršbo.

## Obrazložitev

: Sodišče prve stopnje je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek na ugotovitev, da ima tožeča stranka na nepremičninah parc. št. 82/5, k.o. B. na podlagi investicijskih vlaganj idealni delež v višini 13/20, tožena stranka pa idealni delež v višini 7/20. Zavrnilo je tudi oba podrejena tožbena zahtevka, in sicer obligacijskopravni zahtevek na izstavitev za vpis v zemljiško knjigo primerne listine, na podlagi katere se bo pri njegovem solastnem deležu do ½ na nepremičnini parc. št. 82/5, k.o. B., vpisani v vložku 177 k.o. B. , vknjižila kot lastnica do13/20 tako, da bo upoštevaje njen dosedanji solastni delež na tej nepremičnini, postala lastnica te nepremičnine do 13/20 celote, sicer bo sodba, izdana v tej zadevi, nadomestila takšno listino, ter obligacijski zahtevek za plačilo 25.235,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 8. 2008 dalje do plačila. Glede na propad tožeče stranke v predmetni pravdni ji je naložilo tudi dolžnost plačila stroškov postopka nasprotne stranke v višini 2.350,51 EUR z ustreznimi zakonskimi zamudnimi obrestmi v primeru zamude.

Zoper takšno odločitev se iz vseh pritožbenih razlogov iz 338. člena ZPP pritožuje tožeča stranka. Sodišču druge stopnje predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da z vmesno sodbo ugodi zahtevku po temelju, glede višine zahtevka pa vrne zadevo v novo sojenje sodišču prve stopnje in hkrati tudi odredi, da se opravi nova obravnava pred drugim sodnikom. Glede zavrnitve primarnega zahtevka navaja, da je sodišče prve stopnje pri presoji, ali je zaradi vlaganj nastala nova stvar, zmotno upoštevalo zgolj gabarite hiše. Pri tem je namreč spregledalo spremembo namembnosti mansarde. Tožnica je večkrat poudarila, da je na podlagi njenih vlaganj v hišo in njeno okolico nastala iz podstrešja v grobem, neizdelanem in surovem stanju nova zaključena stanovanjska enota, ob hiši pa je bila zgrajena garaža kot samostojen objekt. Sklicuje se na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero so dozidave, nadzidave in prezidave obstoječih objektov obravnavajo kot nova stvar v smislu določb 24. do 26. člena ZTLR ne samo, če gre za nov del objekta, temveč tudi če gre za spremenjeno identiteto zgradbe. Pri tem se še posebej sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča RS II Ips 403/95 z dne 10. 4. 1997. Glede prvega podrejenega tožbenega zahtevka, tj. zatrjevanega dogovora o spremembi solastniških deležev, navaja, da je sodišče prve stopnje pri ocenjevanju dokazov popolnoma prezrlo, da je bila obramba toženca neprepričljiva, protislovna in očitno prilagojena vsakokratnim potrebam v pravdi. Zaradi omenjenih nepravilnosti je sodišče prve stopnje napačno zaključilo, da tožnica ni uspela dokazati, da ji je toženec (solastnik) dal soglasje za adaptacije in ji zagotovil večji delež. V nadaljevanju obsežno izpodbija pravilnost dejanskih zaključkov sodišča prve stopnje in ponuja svojo dokazno oceno v zadevi, pri čemer kot bistveno poudarja zlasti, da je toženec v pripravljalni vlogi z dne 15. 10. 2007 sam navedel, da naj bi se stroški za vzdrževalna dela, centralno napeljavo, centralno peč, pralni stroj ipd. delili na tri dele med tožnico, toženca in njuno hčer in da naj bi mansardo celo skupaj adaptirali. Nič od navedenega sicer ne drži, toda očitno odnosi med pravdnima strankama le niso bili tako slabi, kot je ugotovilo sodišče, da torej med njima ne bi bil možen noben dogovor o vlaganjih. Tudi na zaslišanju 5. 2. 2008 je toženec priznal, da se je po razvezi pogovarjal s tožnico, čeprav je pred tem izrecno zanikal obstoj kakršnih koli pogovorov. Razen tega v ZTLR ni predvideno izrecno soglasje solastnika za vlaganja, zato se lahko upošteva tudi konkludentno ravnanje. Takšen način izjave volje je poznal tudi tedaj veljavni ZOR, ki je v prvem odstavku 28. člena določal, da se lahko izjavo poda z besedami, z običajnimi znaki ali z drugačnim ravnanjem, iz katerega se da zanesljivo sklepati, da obstoji pravnoposlovna volja. Sodišče prve stopnje bi glede na navedeno moralo zaključiti, da je bil med strankama sklenjen splošen odgovor o spremembi deležev na podlagi vlaganj. Tožeča stranka nadalje še opozarja, da iz obrazložitve izpodbijane sodbe ni razvidno, na podlagi česa je sodišče zaključilo, da toženec ni solastnik. Zaradi navedenega je podana kršitev iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Nasprotno je namreč razvidno iz zemljiškoknjižnega izpiska. Glede drugega podrejenega zahtevka pa tožeča stranka opozarja, da gre za zahtevek, ki ga je treba presojati po ZTLR kot lex specialis v razmerju do ZOR. Terjatev glede povračila potrebnih in koristnih stroškov zato ni mogla zastarati, saj začne zastaralni rok teči ne glede na (ne)dobrovernost posestnika šele od dneva izročitve stvari (38. do 40. člen ZTLR). Sodišče bi zato eventualno moglo ugoditi vsaj denarnemu zahtevku. Nazadnje pa se tožeča stranka protivi še stroškovni odločitvi, pri čemer navaja, da je sodišče prve stopnje toženčevemu pooblaščencu za odsotnost iz pisarne neutemeljeno priznalo vsakič po 100 točk, namesto pravilno 40. Za čas potovanja iz K. v L. namreč pripada odvetniku le 40 točk, ker je v četrtem odstavku 7. člena OT za odsotnost iz pisarne predvidenih 20 točk (in ne 50 točk) za vsake začete pol ure. Poleg tega je tožencu prisodilo zamudne obresti od priznanih stroškov od 16. dne po prejemu pisnega odpravka in ne šele od prvega dne po poteku izpolnitvenega roka. Le-ta začne namreč teči šele z vročitvijo drugostopenjske odločbe. Priglaša stroške s pritožbo.

Na vročeno pritožbo je dogovorila tožena stranka, ki sodišču druge stopnje predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožba ni utemeljena.

Pravdni stranki v predmetni zadevi sta bivša zakonca, katerih skupno premoženje, vključno s sporno nepremičnino, je bilo razdeljeno s pravnomočno sodbo Temeljnega sodišča v Ljubljani z dne 14. 11. 1989. Po prenehanju njune zakonske skupnosti in pravnomočni razdelitvi premoženja po polovičnih idealnih deležih, je tožeča stranka zatrjevala pomembna vlaganja svojih sredstev v sporno nepremičnino tako, da je do konca izdelala mansardo, ki je prej služila kot podstrešje, in jo usposobila za bivanje, s čimer je nastal nov del objekta v smislu 23. člena ZTLR. V navedenem obdobju je zgradila tudi garažo v izmeri 12 m2, s čimer je nastala nova stvar v smislu 22. člena ZTLR, uredila pa je tudi zunanjost hiše tako, da se je z njenimi vlaganji vrednost celotne nepremičnine povečala za približno 44 odstotkov. Na osnovi takšne trditvene podlage je oblikovala tri zahtevke, in sicer primarnega na ugotovitev povečanja svojega stvarnopravnega deleža zaradi stvaritve nove stvari, prvega podrednega na izstavitev ustrezne zemljiškoknjižne listine zaradi zatrjevanega obstoja dogovora z nasprotno stranko o povečanju njenega solastniškega deleža ter drugega podrednega na denarno izplačilo sorazmernega dela vlaganj, ki presegajo njen solastniški delež. Sodišče prve stopnje je vse tri zahtevke zavrnilo.

Glede na navedene trditve tožeče stranke pritožbeno sodišče takšni odločitvi o primarnem tožbenem zahtevku pritrjuje. Ugoditev stvarnopravnemu zahtevku na ugotovitev povečanja solastniškega deleža bi bila namreč mogoča zgolj na podlagi 24. do 26. člena ZTLR, ki se v obravnavani zadevi v uporabljajo glede na čas nastanka spornega razmerja in ki urejajo originarno pridobitev lastninske pravice na nepremičnini zaradi gradnje na tujem svetu.1 Glede na to, da tožeča stranka niti ni zatrjevala svoje dobrovernosti, saj je sama navedla, da obstaja na sporni nepremičnini solastnina, je utemeljenost njenega zahtevka treba presoditi na podlagi 25. člena ZTLR. Za njegovo uporabo pa je primarno pravno odločilno, ali je zaradi vlaganj tožnice sploh nastala stavba ali druga zgradba, na kateri je mogoče imeti lastninsko pravico. Parafrazirano to pomeni ugotavljanje, ali je nastala nova stvar, kar je v dokaznem postopku storilo tudi sodišče prve stopnje. Pri tem je ugotovilo, da hiša vseskozi, tj. od vselitve tožnice vanjo, obstaja v enakih gabaritih, rezultat adaptacij pa je zgolj večja uporabnost določenega dela hiše. Enako je presodilo tudi za garažo, ki naj bi predstavljala zgolj pritiklino hiše, ki povečuje njeno funkcionalnost in služi izključno za potrebe stanovalcev, ne pa nove stvari. Takšne dejanske in materialnopravne zaključke sodišča prve stopnje kot pravilne sprejema tudi pritožbeno sodišče. Zatrjevana vlaganja so namreč zgolj povečala kakovost, funkcionalnost in posledično vrednost že obstoječe nepremičnine. Niso pa spremenila njene substance in zgolj slednje je kriterij, onkraj katerega je moč vlaganja v že obstoječo zgradbo šteti kot materialnopravno tako pomembna, da utemeljujejo stvarnopravni zahtevek.

Zaključek sodišča prve stopnje, o neutemeljenosti ugotovitvenega zahtevka o originarni pridobitvi večjega solastniškega deleža na stvari, je zato pravilen. Pri tem je neutemeljen pritožbeni očitek, da se sodišče ni ukvarjalo s spremembo namembnosti podstrešja, ki je z vlaganji tožnice postalo samostojna stanovanjska enota. Nasprotno je namreč razvidno iz obrazložitve na 7. strani izpodbijane sodbe, iz katere jasno izhajajo kriteriji in razlogi, zaradi katerih spremembe namembnosti, ki jo zatrjuje tožeča stranka, ni mogoče šteti kot pravnorelevantne za originaren nastanek lastninske pravice. Stališču tožeče stranke tudi ne pritrjuje odločba Vrhovnega sodišča II Ips 403/95 z dne 10. 4. 1997, na katero se tožnica sklicuje v pritožbi. Preureditev podstrešja stanovanjske zgradbe v stanovanjsko enoto tako, kot to zatrjuje tožnica, namreč ne zadostuje za ugotovitev o spremembi identitete že obstoječe zgradbe. Le-ta je namreč tudi po opravljeni adaptaciji ostala stanovanjska hiša, ki pa ima zaradi adaptacije podstrešja večjo vrednost in je tudi bolj funkcionalna, zaradi česar pa ni mogoče govoriti o bistveni spremembi njene substance, ki edina lahko utemeljuje zaključek o nastanku nove stvari v primerih, ko se vlaga v že obstoječo zgradbo.

Nadalje je neutemeljena tudi pritožbena graja odločitve o zavrnitvi prvega podrejenega zahtevka, na izstavitev ustrezne zemljiškoknjižne listine, zaradi obstoja dogovora med pravdnima strankama o povečanju solastniškega deleža tožnice. V zvezi z navedenim je sodišče prve stopnje izvedlo dokazni postopek, ki v celoti ustreza „metodološkemu napotku“ iz 8. člena ZPP, njegova dokazna ocena pa je tudi razumna in prepričljiva, zato pritožbeno sodišče nima razlogov, da bi dvomilo v njeno pravilnost. Tožeča stranka sicer v pritožbi ponuja svojo verzijo, vendar zanjo ne navede objektiviziranih kriterijev, temveč svoje navedbe o obstoju dogovora s toženo stranko o povečanju solastniškega deleža gradi na cirkumstancialnem sklicevanju na ravnanja toženca, za katera pa ni mogoče brez dvoma zaključiti, da pomenijo njegovo soglasje k povečanju stvarnopravnega deleža tožnice na solastni stvari (primerjaj očitke tožnice na 4., 5. in 6. strani pritožbe). Tako na primer zatrjevanje tožnice, da toženec ničesar ni prispeval za izgradnjo zgornjega stanovanja, ne pomeni takšnega ravnanja, iz katerega bi bilo mogoče zanesljivo sklepati, da se je le-ta strinjal s povečanjem tožničinega solastniškega dela na solastni stvari zaradi njenih vlaganj. Ravno tako golo dejstvo, da je tožena stranka protislovno izpovedovala o obstoju komunikacije z nasprotno stranko, še ne pomeni nujno, da je bil zaradi takšne morebitne komunikacije med strankama dosežen tudi dogovor z vsebino, kot jo zatrjuje tožnica. Za obstoj dogovora je sicer res zadostno tudi konkludentno ravnanje, vendar mora biti le-to v smislu 28. člena ZOR (ki se v konkretnem primeru uporablja glede na čas nastanka zatrjevanega razmerja v skladu s 1060. členom OZ) pri obeh strankah takšno, da je na njegovi podlagi mogoče zanesljivo sklepati o njuni pravnoposlovni volji. Zaradi dejstev, ki jih je tekom dokaznega postopka ugotovilo in zadostno obrazložilo sodišče prve stopnje (primerjaj razloge izpodbijane sodbe na 7. in 8. strani), pa navedenega v povezavi s celotnim dejstvenim substratom konkretne zadeve ni mogoče zanesljivo zaključiti. Pritožbeno sodišče namreč poudarja, da je dokazna ocena plod celovite analize vsakega dokaza posebej, v povezavi z drugimi izvedenimi dokazi in kot taka rezultat analitično-sintetičnega procesa, uspeh katerega v pravdi bremeni tistega, na katerem je materialno dokazno breme. To pa je v konkretnem primeru tožnica, ki je zatrjevala obstoj ustreznega dogovora med strankama. Ob ugotovljeni odsotnosti procesnih kršitev pri izvedbi dokaznega postopka pred sodiščem prve stopnje in ob upoštevanju zgoraj obrazložene pravilne uporabe materialnega prava, je zato treba pritrditi ugotovitvi sodišča prve stopnje, da tožnici takšnega dogovora ni uspelo dokazati.

Odločitev sodišča prve stopnje je zato tudi v tem delu materialnopravno pravilna, očitki tožnice, da je sodišče prve stopnje o njej v izpodbijani sodbi podalo pavšalno negativno mnenje pa neutemeljeni, saj jih tožnica gradi na povzemanju ugotovitev izpodbijane sodbe, ki so očitno iztrgani iz konteksta celovite dokazne ocene. Ugotovljena odsotnost dogovora med strankama o povečanju stvarnopravnega deleža tožnice na sporni hiši predstavlja zadosten razlog za zavrnitev zahtevka na izstavitev za vpis v zemljiško knjigo primerne listine, zato za presojo pravilnosti odločitve sodišča prve stopnje v tem delu tudi ni pomembna pravilnost njegove (dodatne) ugotovitve, da toženec na dan glavne obravnave ni bil več zemljiškoknjižni lastnik polovice sporne hiše, čemur v pritožbi nasprotuje tožeča stranka.

Sodišče prve stopnje je pravilno zavrnilo tudi obligacijskopravni zahtevek tožnice na plačilo vrednosti polovice izvršenih vlaganj v solastno hišo, saj je le-ta zastaran in mu zato ni več mogoče nuditi sodnega varstva. Neutemeljeno je namreč sklicevanje tožeče stranke na določbe ZTLR, ki urejajo razmerje posestnika in lastnika. Določbe 38. do 40. člena ZTLR se namreč nanašajo na varstvo lastninske pravice in zato za presojo začetka teka zastaralnega roka obligacijskega zahtevka na povrnitev vlaganj v tujo nepremičnino niso uporabljive. V primerih, ko eden ali več skupnih graditeljev z denarnim zahtevkom v smislu 210. člena ZOR uveljavlja povrnitev tistih svojih vlaganj, ki presegajo stvarnopravni delež na nepremičnin, ki mu ga priznavajo drugi graditelji oziroma solastniki (t. i. izravnalni zahtevek) velja splošen petleten zastaralni rok, ki začne teči prvi dan po tem, ko ima prikrajšani graditelj na razpolago vse elemente, na podlagi katerih lahko izračuna višino zahtevka. Takrat nastane njegova pravica zahtevati od ostalih solastnikov oziroma tistih, ki so bili z njegovimi vlaganji obogateni, nadomestilo za vrednost njegovih vlaganj, ki presega njegovemu solastniškemu deležu sorazmeren del celotne investicije. Do obogatitve je torej prišlo s koncem gradnje, tj. po ugotovitvi sodišča prve stopnje, ki je pritožba ne izpodbija, 12. maja 1998, kar pomeni, da se je petletni zastaralni rok iztekel še pred vložitvijo tožbe v predmetni zadevi 12. 7. 2006. Ker je izravnalni zahtevek nastal še v času veljavnosti ZOR in ZTLR (takrat pa se je iztekel tudi zastaralni rok), tudi ni moč uporabiti določbe tretjega odstavka 48. člena SPZ, saj le-ta ne vsebuje določb, ki bi s povratnimi učinki posegale v že pridobljene pravice ali odvzemale učinke ugovorom zastaranja.

Treba pa je pritrditi pritožbenim očitkom, ki grajajo stroškovno odločitev v delu, v katerem je sodišče prve stopnje odločalo o upravičenosti priglašenih stroškov za odsotnost iz pisarne. Tožeča stranka namreč pravilno opozarja, da pripada odvetniku iz tega naslova v skladu s 4. odstavkom 7. člena Odvetniške tarife (OT) 20 točk za vsake začete pol ure, zaradi česar je sodišče prve stopnje v presežku priglašene stroške za odsotnost v času potovanja za stranko na relaciji K. – L. priznalo neutemeljeno. Zaradi navedenega je sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo v stroškovnem delu (IV. točka izreka) spremenilo tako, da je tožeči stranki v povračilo naložilo 165,24 EUR stroškov manj, kot jih je tožencu prisodilo sodišče prve stopnje (100 točk – 40 točk = 60 točk x 5 narokov = 300 točk + 20-odstotni DDV (60 točk) = 360 točk = 165,24 EUR) (5. točka 358. člena ZPP), torej skupaj 2.185,27 EUR stroškov v postopku pred sodiščem prve stopnje. O povrnitvi stroškov postopka na prvi stopnji je bilo že odločeno v odločbi sodišča prve stopnje in se je paricijski rok za izpolnitev obveznosti že iztekel, ne glede na to, da je sodišče prve stopnje obveznost tožeče stranke iz tega naslova nekoliko znižalo.

Ker sodišče druge stopnje pri preizkusu izpodbijane sodbe sicer ni ugotovilo kršitev, na katere mora v skladu z 2. odstavkom 350. člena paziti po uradni dolžnosti, je v preostanku pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 1. odstavka 154. člena ZPP in 2. odstavka 39. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 165. člena ZPP. Ker je sodišče druge stopnje pritožbi tožeče stranke ugodilo zgolj glede stranske terjatve, ji namreč stroški postopka ne pripadajo. Ker je glede odločitve o glavni stvari v celoti propadla, pa mora nasprotni stranki povrniti stroške za odgovor na pritožbo. Le-te je sodišče druge stopnje odmerilo v znesku 592,11 EUR, in sicer za sestavo odgovora na pritožbo 875 točk (tar. št. 21/1 OT) po vrednosti 0,459 EUR za eno točko, iz naslova 20-odstotnega DDV od vrednosti odvetniške storitve 80,33 EUR, za strošek sodne takse in opomin na plačilo 108,16 EUR ter za stroške poštnih storitev 2 EUR.

(1) Zatrjevana vlaganja so namreč zgolj povečala kakovost, funkcionalnost in posledično vrednost že obstoječe nepremičnine. Niso pa spremenila njene substance in zgolj slednje je kriterij, onkraj katerega je moč vlaganja v že obstoječo zgradbo šteti kot materialnopravno tako pomembna, da utemeljujejo stvarnopravni zahtevek.