Up-40/94
Datum: 1995-11-03T00:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:USRS:1995:Up.40.94
vrsta: drugi akti
zadeva: ustavna pritožba
objavljeno: OdlUS IV, 136 | 03.11.1995
dokument: US17602
akt: Sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 133/93 z dne 30/6-1993
resitev: zavrnitev
izrek: 1. Ustavna pritožba A.A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 133/93 z dne 30/6-1993 se zavrne.

2. Vsak udeleženec nosi svoje stroške postopka.
stavek: Vrednostni boni, ki so bili v obtoku na podlagi Zakona o uporabi denarne enote in uzakonjeni kot zakonito plačilno sredstvo, so bili denar - to je bankovci, ki so bili v obtoku na podlagi zakona - in kot taki so bili lahko predmet kaznivega dejanja ponarejanja denarja po 168. členu KZ SFRJ. S pravnomočno sodbo, s katero je bil pritožnik obsojen za kaznivo dejanje ponarejanja denarja po drugem odstavku 168. člena KZ SFRJ, ki ga je storil s tem, da si je pridobil in skušal spraviti v promet večjo količino vrednostnih bonov, ni bilo kršeno načelo zakonitosti in zato tudi ni bila kršena pritožnikova pravica do osebne svobode.
odlocitev: odločba
geslo: Kaznivo dejanje ponarejanja denarja - vrdnostni boni.
Pravica do osebne svobode.
Odklonilno ločeneno mnenje ustavnega sodnika.
podlaga: Ustava, 19. čl.
Ustavni zakon za izvedbo Temeljne ustavne listine, 4., 20. čl.
Kazenski zakon SFRJ, 113., 168. čl.
Zakon o denarni enoti RS, 2. čl.
Zakon o uporabi denarne enote RS, 2. do 5. čl.
Zakon o ustavnem sodišču, 1. odst. 59., 1. odst. 34., 49. čl.
datum_vloge: 1994-05-26T22:00:00.000Z
datum_odlocitve: 1995-11-02T23:00:00.000Z

# Up-40/94-12

# 3/11-1995

## O D L O Č B A

Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavni pritožbi A.A. ..., ki ga zastopa odvetnik, na seji dne 3/11-1995

### o d l o č i l o:

Ustavna pritožba A.A. zoper sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Ips 133/93 z dne 30/6-1993 se zavrne.

Vsak udeleženec nosi svoje stroške postopka.

## O b r a z l o ž i t e v

### A.

Pritožnik izpodbija sodbo Vrhovnega sodišča, s katero je bila zavrnjena njegova zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe Višjega sodišča v Ljubljani št. 93/93 z dne 15/3-1993 v zvezi s sodbo Temeljnega sodišča v Kranju, enote v Kranju št. K 273/92 z dne 26/10-1992, s katero je bil pritožnik obsojen na zaporno kazen za kaznivo dejanje ponarejanja denarja po drugem odstavku 168. člena Kazenskega zakona SFRJ (Uradni list SFRJ, št. 44/76, 34/84, 74/87, 57/89, 3/90 in 38/90; v nadaljevanju: KZ SFRJ).

Pritožnik meni, da je bil obsojen neutemeljeno, saj naj bi bilo v kazenskem postopku ugotovljeno, da si ni pridobil denarja - tolarjev, ampak večjo količino tako imenovanih vrednostnih bonov, ki so bili v času po osamosvojitvi določen čas v obtoku kot nadomestek "pravega" denarja. Pritožnik meni, da je sodišče zaradi napačne uporabe materialnega prava kršilo njegovo pravico do osebne svobode, ker naj bi ga spoznalo za krivega kaznivega dejanja, ki ga ni storil.

Pritožnik meni, da je lahko predmet kaznivega dejanja ponarejanja denarja le sam denar kot tak, kot konkretna denarna enota, ne pa njegov začasni nadomestek. Denar naj ne bi bil abstraktno splošno plačilno sredstvo, ampak konkretno plačilno sredstvo s točno določenim imenom denarja, na katerem je tudi označena oziroma imenovana denarna enota. Člen 168 KZ SFRJ ne govori o vrednostnih bonih in po mnenju pritožnika KZ SFRJ tudi ni mogel imeti v mislih vrednostnih bonov, saj se je Zakon skliceval na bivši jugoslovanski zakon o denarju. Zato današnja razlaga pojma denar ne bi mogla vstavljati nove dodatne vsebine, saj tedanji zakon ni mogel predvideti osamosvojitve Slovenije.

Pritožnik meni, da je kazenskopravne norme treba vselej razlagati le restriktivno, na enak način pa bi bilo treba interpretirati tudi blanketne norme. Pritožnik predlaga, da Ustavno sodišče ustavni pritožbi ugodi, zagotovi enako varstvo pravic strank v postopkih in prepreči nepravilno poseganje v temeljno človekovo pravico pritožnika - osebno svobodo.

Pritožnikov pooblaščenec je priglasil stroške za vložitev ustavne pritožbe v višini 235 točk po odvetniški tarifi oziroma v višini 14.100 SIT.

Ustavno sodišče je na seji senata dne 15/3-1995 sprejelo ustavno pritožbo v obravnavo in jo v skladu z 56. členom Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94; v nadaljevanju: ZUstS) poslalo v odgovor Vrhovnemu sodišču. Vrhovno sodišče meni, da so pravni razlogi za odločitev razvidni iz izpodbijane sodbe, glede na navedbe v ustavni pritožbi o tem, da KZ SFRJ ni imel v mislih osamosvojitve Republike Slovenije in izdaje vrednostnih bonov, pa opozarja na določbo 20. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine, po kateri se je tudi določba 168. člena KZ SFRJ morala uporabljati kot določba, s katero se varuje pravni red Republike Slovenije, vključno z monetarnim sistemom nove države. Zato je treba po mnenju Vrhovnega sodišča tudi pojem denarja iz osmega odstavka 113. člena KZ SFRJ razlagati v skladu s prvim odstavkom 4. člena in 20. členom navedenega ustavnega zakona. Pri tem naj bi zamenjava dinarja kot plačilnega sredstva v SFRJ z vrednostnim bonom kot zakonitim plačilnim sredstvom v novi državi ne predstavljala nikakršne nezakonite ekstenzivne razlage tega pojma, saj po mnenju Vrhovnega sodišča ni pomenila vsebinske širitve cone kriminalnosti.

Ustavno sodišče je vpogledalo kazenski spis Temeljnega sodišča v Kranju, Enote v Kranju, št. K 273/92.

### B.

V času, ko je pritožnik storil kaznivo dejanje, za katero je bil obsojen z že citirano pravnomočno sodbo, so se določbe KZ SFRJ v Sloveniji uporabljale kot republiški predpis na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine, s katerim so bili prevzeti v pravni red Republike Slovenije zvezni predpisi, kolikor niso nasprotovali pravnemu redu Republike Slovenije in kolikor ni bilo s tem zakonom drugače določeno. Le za uporabo določb KZ SFRJ kot enega od teh zveznih predpisov je Ustavni zakon v 20. členu posebej in izrecno prav zaradi upoštevanja načela zakonitosti v kazenskem pravu predpisal, kako se v Republiki Sloveniji uporabljajo njegove določbe.

Opredelitev pojma denar, ki je predmet kaznivega dejanja po drugem odstavku 168. člena KZ SFRJ, je bila zato v skladu z osmim odstavkom 113. člena KZ SFRJ določena z razlago, da je to kovan ali papirnat denar, ki je na podlagi zakona v obtoku v Republiki Sloveniji ali v tuji državi. Ob uveljavitvi KZ SFRJ zakonodajalec seveda ni imel pred očmi osamosvojitve in morebitnega novega slovenskega denarja, vendar pa iz tega ni mogoče, kot zatrjuje pritožnik, sklepati, da v določbi 168. člena KZ SFRJ v času, ko jo je bilo treba uporabiti za pritožnika, niso bili zajeti slovenski tolarji - oziroma tedaj vrednostni boni. Prav z določbo prvega odstavka 20. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine je bilo s pravno normo, ki je v hierarhiji pravnih norm celo nad zakonsko določbo, jasno in določno urejeno, da pojem denar pomeni slovenski denar. Določba 168. člena KZ SFRJ se je zato po 25/6- 1991 lahko uporabljala tako, da je bil pod pojmom denar mišljen papirnat ali kovan denar, ki je bil na podlagi zakona v obtoku v Republiki Sloveniji. To so bili do 8/10-1991 bankovci in kovanci, ki so se glasili na denarno enoto dinar, po tem datumu pa vrednostni boni do tedaj, dokler niso bili zamenjani v bankovce in kovance, ki se glasijo na denarno enoto tolar.

Pritožnik zatrjuje, da vrednostni boni niso bili denar in da zato njihovo ponarejanje oziroma spravljanje ponarejenih vrednostnih bonov v obtok ne more biti kaznivo kot ponarejanje denarja. Dne 8/10-1991 je bil sprejet in uveljavljen Zakon o denarni enoti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 17/91-I; v nadaljevanju: ZDE), ki je uvedel denarno enoto tolar in hkrati v prvem odstavku 2. člena določil, da so bankovci in kovanci, ki se glasijo na denarno enoto Republike Slovenije, edino zakonito plačilno sredstvo na območju Republike Slovenije. Istočasno je bil sprejet in uveljavljen Zakon o uporabi denarne enote Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 17/91-I; v nadaljevanju: ZUDE), ki je v 2. do 5. členu predpisal, kakšen denar se uporablja v Republiki Sloveniji, dokler ne bodo izdani bankovci in kovanci po določbah ZDE. ZUDE je v 2. členu določil, da se uporabljajo do izdaje bankovcev in kovancev, ki se glasijo na tolar, kot zakonito plačilno sredstvo vrednostni boni Republike Slovenije, ki jih izda v imenu in za račun Banke Slovenije Republika Slovenija. S tem, ko je ZUDE določil, da so vrednostni boni v določenem časovnem obdobju edino zakonito plačilno sredstvo, jih je razglasil za denar. Z drugim odstavkom 4. člena tega zakona pa so bili vrednostni boni dani v obtok na podlagi zakona.

Vrednostni boni so bili tako v objektivnem pomenu denar - in to ne abstrakten denar, ampak konkreten papirnat denar, označen z vrednostnimi apoeni in z določenimi glavnimi znamenji, vključno z napisom, da je ponarejanje kaznivo. Kot taki so bili lahko tudi predmet kaznivega dejanja ponarejanja denarja po 168. členu KZ SFRJ, kjer res ni inkriminirano, kot zatrjuje pritožnik, ponarejanje nekega abstraktnega splošnega denarja, ampak ponarejanje posameznih primerkov kovanega ali papirnatega denarja. In prav zato je v tem primeru tudi šlo. Pritožnik si je pridobil večjo količino ponarejenih papirnih vrednostnih bonov tedaj, ko so bili ti na podlagi ZUDE edino (prvi odstavek 2. člena ZDE) zakonito plačilno sredstvo na območju Republike Slovenije v obtoku na podlagi zakona. Zato so izpolnjevali vse lastnosti denarja, določene v pomenu tega izraza v osmem odstavku 113. člena KZ SFRJ.

Kazenskopravna norma, ki prepoveduje ponarejanje denarja, je prav z določbo osmega odstavka 113. člena KZ SFRJ sestavljena iz blanketne določbe, ki napotuje na uporabo drugega zakona, ter iz zakonske določbe, ki ureja obtok denarja, v tem primeru so to ustrezne določbe ZUDE. Načelo zakonitosti in restriktivne razlage pa velja za kazenskopravno normo kot celoto, zato morajo tudi določbe ZUDE pri razlagi prestati preizkus načela zakonitosti. Glede na doslej navedene razloge v tej obrazložitvi je mogoče ugotoviti, da je zakonodajalec vrednostne bone določil za določeno časovno obdobje za denar - to je za splošno plačilno sredstvo. Takšno je bilo tudi subjektivno dojemanje vrednostnih bonov, tako s strani institucij, ki so bile dolžne skrbeti za monetarne zadeve (na kar je mogoče sklepati iz strokovnih mnenj Banke Slovenije v kazenskem spisu), kot tudi ljudi nasploh.

Kajti papirnati vrednostni boni so predstavljali splošno plačilno sredstvo, v katerem so ljudje dobili svojo plačo, lahko so jih zamenjevali za denar - bankovce ali kovance - katerekoli druge države, če so jih posojali, so lahko zahtevali obresti, skratka, v zavesti ljudi so ti vrednostni boni predstavljali denar v enakem pomenu, kot ga predstavljajo današnji papirnati bankovci, ki so prav tako v obtoku na podlagi zakona in ki so prav tako edino zakonito plačilno sredstvo v državi, razlikujejo se samo po oblikovnih znakih in po tem, da je na njih izrecno označena denarna enota, ki na vrednostnih bonih, danih v obtok istočasno z uveljavitvijo nove denarne enote, še ni mogla biti označena. Vendar pa zaradi tega ni mogoče trditi, da so sodišča uporabila ekstenzivno razlago pri označitvi vrednostnih bonov kot denarja po 168. členu KZ SFRJ, kajti v tistem času je bil to edini (papirnat) denar, ki ga je država imela. Ekstenzivna razlaga pa bi pomenila, tako kot je opozorilo Vrhovno sodišče, širitev cone kriminalnosti v tem pomenu, da bi bilo s kaznivim dejanjem poleg papirnatega denarja, ki je v skladu z zakonom odigraval v tem konkretnem pomenu vlogo zakonitega plačilnega sredstva, kaznivo še nekaj drugega ali pa po možnem besednem pomenu nekaj čisto drugega. Besedni pomen vrednostnih bonov - to je, da so zakonito plačilno sredstvo in torej denar - je določil v tem primeru zakonodajalec sam z ZUDE, zato ni bilo mogoče pritrditi navedbam pritožbe, da sodišča niso spoštovala načela zakonitosti pri uporabi kazenskopravne norme, ki prepoveduje ponarejanje denarja in predpisuje sankcijo za takšno ravnanje.

Odvzem prostosti na podlagi pravnomočne sodbe kazenskega sodišča, v kateri sodišče z uporabo določbe drugega odstavka 168. člena KZ SFRJ ni kršilo načela zakonitosti v kazenskem pravu in torej zatrjevana kršitev pritožnikovih pravic ni podana, je v skladu z določbo drugega odstavka 19. člena Ustave, zato je bilo treba pritožnikovo ustavno pritožbo kot neutemeljeno zavrniti.

O stroških postopka z ustavno pritožbo je sodišče odločilo na podlagi prvega odstavka 34. člena ZUstS v zvezi z 49. členom ZUstS.

### C.

Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi prvega odstavka 59. člena ter prvega odstavka 34. člena v zvezi z 49. členom ZUstS v sestavi: predsednik dr. Tone Jerovšek in sodniki dr. Peter Jambrek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, dr. Lovro Šturm, Franc Testen in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti trem. Proti so glasovali sodniki Šinkovec, Šturm in Zupančič. Sodnik Zupančič je dal odklonilno ločeno mnenje.

P r e d s e d n i k

dr. Tone Jerovšek

---

# Up 40/94

# 17/10-1995

### Odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Zupančiča,

### ki se mu pridružujeta sodnika dr. Šinkovec in dr. Šturm

Ne strinjam se z večinsko odločitvijo sodišča, ki je imelo v tej zadevi prvič pred seboj konkretno vprašanje o razsežnosti in dometu načela zakonitosti v materialnem kazenskem pravu.

Vloga materialnega kazenskega prava namreč ni v pozitivnem normiranju družbene represije družbi nevarnega ravnanja, ampak predvsem v (negativnem) normiranju omejitve kaznovalne oblasti države. Načelo zakonitosti iz katerega v edini določbi, ki zadeva materialno kazensko pravo, izhaja tudi Ustava v svojem 28. členu, ko pravi, da "zakon določa," kaj je kaznivo -- ima za svoj v doktrini nesporen namen omejiti to kaznovalno oblast.[1] Kazenskega prava ne potrebuje niti policija, niti tožilstvo, niti ga ne potrebujejo sodišča. Vsi ti eksponenti represivne oblasti države bi svoje funkcijo laže opravljali, če jih v tem ne bi omejevalo prav omenjeno načelo zakonitosti. Kazenski zakon pa potrebuje obdolženec, ki ga pred samovoljnim kaznovanjem lahko zavaruje le stroga razlaga kazenskega zakona.

V tem primeru gre prav za to - kako stroga in restriktivna mora biti razlaga kazenskega zakona. Če bi bil namen kazenskega zakona normativno-informativen in bi imel za svoj namen fenomenološko opredeljevati situacije, v katerih naj se država represivno odziva na družbeno nevarno ravnanje obdolženca, potem bi seveda ne bil na mestu restriktivni formalizem. Vprašanje semantičnega razlikovanja med "denarjem" in "boni" se sploh ne bi postavilo ker je, naprimer s kriminološkega stališča vnaprej jasno, da gre za družbi škodljivo ravnanje, na katerega želi država kaznovalno reagirati. Slednje sploh ni sporno -- s kriminološkega stališča, ki opredeljuje interes države. Toda temu interesu se zoperstavlja interes državljana, ki v ustavnosodnem postopku spodbija tisto določnost zakona pri opredeljevanju tega, kar je kaznivo, ki jo izrecno zahteva 28. člen Ustave.

Strogo pravno je torej vprašanje jasno in se glasi:"Ali je določba 168. člena določno opredeljevala kaznivost ponarejanja bonov?" Ker je na prvi pogled očitno, da je 168. člen govoril o ponarejanju denarja, ne bonov, se postavlja vprašanje, ali je s stališča omenjene določnosti sprejemljivo, če pojem denarja s pomočjo sklicevanja na normo izven kazenskega zakona razširimo tudi na bone. Po mojem mnenju to ni dopustno.

168. člen KZ SFRJ je govoril o ponarejanju "denarja", pritožnik pa je trdil, da ni "ponarejal denarja", marveč si je preskrbel "bone", ki so v tem času nadomeščali denar. Res je, da so bili boni po Zakonu o uporabi denarne enote Republike Slovenije zakonito plačilno sredstvo in res je, da je vsak denar, ki je na podlagi zakona v obtoku, zakonito plačilno sredstvo. Vendar pa to ne pomeni, da je vsako "zakonito plačilno sredstvo" tudi "denar" v smislu kazenskega zakona.

Po Zakonu o uporabi denarne enote so se "boni" kot zakonito plačilno sredstvo uporabljali v času do izdaje "denarja". Kot "zakonita plačilna sredstva" se uporabljajo tudi druga sredstva, ki niso "denar" v smislu bankovcev in kovancev, vendar njihovo ponarejanje ni predmet kaznivega dejanja ponarejanja denarja.

Sam Zakon o uporabi denarne enote govori o vrednostnih bonih, ki jih izda Republika Slovenija v imenu in za račun Banke Slovenije. Izraz "vrednostni bon" je po pomenu besede vsekakor bližji pojmu vrednotnice kot pa pojmu bankovca. Iz zakonskega besedila, ki izrecno govori o "vrednostnih bonih," bi prej lahko sklepali, da zakonodajalec ni vpeljal nadomestnega denarja -- v smislu nadomestnih bankovcev (in kovancev)--, ampak je vpeljal nadomestno zakonito plačilno sredstvo. Zakonodajalec je sam napovedal, da gre za "vrednostni bon," ki naj se uporablja kot, dokler "pravi" denar ne bo natiskan.

Vrednostni boni so vsekakor opravljali funkcijo denarja v smislu splošnega menjalnega sredstva kot zakonitega plačilnega sredstva (v obtoku na podlagi zakona). Vendar se je treba vprašati, ali so bili denar tudi za kazenskopravno normo, ki prepoveduje ponarejanje bankovcev.

Če bi zakonodajalec med določbe Zakona o uporabi denarne enote izrecno uvrstil določbo, ki bi povedala, da se ponarejanje vrednostnih bonov kaznuje kot ponarejanje denarja, ne bi mogel nastati dvom o tem, da gre za kaznivo dejanje ponarejanja denarja.

Vendar zakonodajalec tega ni storil.

Kakor hitro pa na Zakon o uporabi denarne enote gledamo z vidika, v kakšni meri so z njim določeni znaki kaznivega dejanja, čeprav določbe tega zakona same zase niso kazenskopravne narave, pa morajo za njihovo uporabo veljati stroga formalna pravila, ki veljajo za ustvarjanje in uporabo kazenskopravnih norm. Poleg tega mora pri materialni kazenski normi imeti zakonodajalec, ko normo sprejema, izrecno v mislih pravno posledico kaznovanja. S tega vidika so načelno problematične vse blanketne kazenskopravne določbe.

Zakonodajalec pri kreiranju zakonskih določb, na katere odkazuje blanketna kazenska materialna določba, praviloma nima pred očmi kazenskopravnih posledic takšne norme. Zato je še toliko bolj od kasnejše razlage takšne norme, ki je oblikovana s pomočjo blanketne določbe, odvisno, ali bo v posamičnem primeru spoštovano načelo zakonitosti.

Namen kazenske norme o ponarejanju denarja je (tako kot kazenske materialne zakonodaje sicer) objektivno razmejiti ponarejanje, ki ni kaznivo ali je kaznivo po kaki drugi normi (npr. ponarejanje vrednotnic) od ponarejanj, ki so kazniva po tej normi. Kakor ni zakonodajalec izrecno v Zakonu o uporabi denarne enote določil kaznivosti ponarejanja vrednostnih bonov, tudi ni mogoče trditi, da jih je imel v mislih pri inkriminiranju kaznivega dejanja ponarejanja denarja. Široka interpretacija, ki je potrebna zato, da bi tako ravnanje lahko pravno kvalificirali kot ponarejanje denarja, pa je v nasprotju tako z namenom kazenskega prava kot tudi z doktrino o načelu zakonitosti.

Bistvo ustavne določbe 28. člena je v besedah "zakon določil", pri čemer je mišljen lex certa - to je zakon, ki je vnaprej določen, gotov, jasen in predvidljiv. Bistvo te določbe je prav v tem, da mora to zahtevo izpolniti zakonodajalec, saj se kaznivost ne more določati s podzakonskimi akti. Očitno pa je, da tega zakonodajalec pri sestavi Zakona o uporabi denarne enote ni imel pred očmi.

Zahteva po določnosti materialne kazenske norme je z enega vidika vprašanje objektivne semantične jedrnatosti oziroma natančnosti. V tem smislu je beseda "denar" nekaj, kar se tudi imenuje "denar". Boni, ki tak denar nadomeščajo, niso "denar" v tem ožjem smislu besede, čeprav se uporabljajo namesto denarja, tako kot se lahko namesto denarja uporabljajo tudi druga plačilna sredstva, pa niso "denar" v ožjem smislu besede, čeprav so denar v širšem pomenu - v tem, da z njimi pač lahko plačamo, kar kupimo. Sedanji 253. člen KZ naprimer inkriminira uporabo kreditne kartice, če storilec ve, da nima kritja, ne inkriminira pa ponarejanja kreditnih kartic. Če bi do takega ponarejanja prišlo, ali bi se postavili na stališče, da gre za "ponarejanje denarja" samo zato, ker je ratio legis tu seveda isti, kot pri ponarejanju denarja?

Drugi vidik pa je subjektiven, to je, kako ljudje razumejo besedo "denar". Smisel načela lex certa je v tem, da storilec vnaprej ve, kaj je kaznivo in se zaveda, da dela nekaj, kar je določeno kot kaznivo dejanje. Samo za takšno kazenskopravno normo je mogoče storilcu očitati, da bi jo moral poznati. Če pa lahko njeno vsebino določimo šele po storitvi dejanja za nazaj (ex post facto), potem taka norma ne ustreza zapovedi iz prvega odstavka 28. člena Ustave, ki z besedno zvezo "še preden je bilo dejanje storjeno" izrecno prepoveduje tim. "ex post facto inkriminacije." Prav pri blanketnem sklicevanju na normo izven kazenskega zakona je zelo nevarno, da bo razlaga te norme, ki je praviloma ohlapnejša od tiste v kazenskem zakonu, prišlo do ex post facto subsumpcije obdolženčevega ravnanja pod nekaj, kar zakonodajalec v času, ko je izven-kazenskopravno normo sprejemal, sploh ni imel v mislih.

Eden od razlogov za strogo ločenost sodne od zakonodajne oblasti je seveda prav nevarnost, bi bil zakonodajalec, če bi sam presojal aplikabilnost svoje norme v konkretnem primeru, v skušnjavi široko razlagati svoj namen. Namen tega, da je sodna oblast neodvisna od zakonodajalne je tudi v tem, da prične abstraktna norma, potem ko je enkrat promulgirana, živeti svoje od zakonodajalca neodvisno življenje. Taka norma pač pravi, kar pravi in je v kazenskem pravu ni mogoče toliko širiti s teleološko razlago, da bi zajemala tudi tista ravnanja, ki jih semantično ne zajema. Preširoka teleološka razlaga je potemtakem v nasprotju z določbo 125. člena ustave, ki implicira, da so sodniki pri opravljanju svoje funkcije neodvisni tudi od zakonodajne veje oblasti, čeprav so vezani na zakonodajalčev zakon -- toda tak kot ga oni razumejo in ne tak, kot bi ga zakonodajalec morda imel v mislih, če ne bi bil napravil redakcijske ali kake druge napake v samem zakonu.

Zahteva, da bodi zakon vnaprejšen in splošen (abstrakten) -- torej ne ex post facto in ne lex in privos data| -- je ena od temeljnih zahtev pravne države in izhaja konkretneje iz dikcije 87. člena Ustave, ki pravi:"Pravice in dolžnosti državljanov ter drugih oseb lahko državni zbor določa samo z zakonom." Če bi tema dvema zahtevama ne bilo zadoščeno, bi prišlo do zlitja zakonodajne oblasti s sodno. To bi bilo za pravno varnost v državi skrajno nevarno.

Toda, če je sodna oblast v kazenskih stvareh preveč pripravljena smiselno, oportuno, pragmatično, teleološko itd. razlagati zakonodajalčev namen in se oddaljiti od strogega semantičnega pomena norme take, kakršna je, potem taka "sodna praksa" s teleološko razlago natanko toliko prevzema zakonodajno funkcijo, kolikor iz norme razbira nekaj, kar iz nje ni prima facie razvidno.

Tak precedens je potem v bistvu ex post facto lex in privos data.

Da to krši celo vrsto ustavnih določb je še malo v primerjavi s temeljnim protislovjem, v kakršno taka sodna praksa prihaja glede sistemskih pravno-civilizacijskih izhodišč, iz katerih izhaja sama Ustava.

Konkretni primer, ki je pred nami odpira zelo težka pravno- filozofska vprašanja.

Ne samo kazensko pravo, ampak pravo sploh, namreč mora izhajati iz predpostavke, da imajo besede, ki jih zakoni in drugi pravni instrumenti uporabljajo, določen, dan in fiksen pomen. Ta domneva pa je lahko filozofsko naivna, če izhaja iz davno preseženega izhodišča, da so besede nosilci intelegibilnih esenc, torej takih pojmovnih bistev, ki so vnaprej, jasno in nespremeljivo dana. Če bi namreč taka dana pojmovna bistva obstajala, bi bila tudi razlika med dobrim in zlim, med pravičnim in nepravičnim, med pravnim in protipravnim, med zakonitim in nezakonitim itd. vnaprej jasna.

V tem primeru pa pravo sploh ne bi bilo potrebno. Pravno razreševanje sporov je, nasprotno, potrebno natanko toliko, kolikor omenjene razlike niso vnaprej jasne in zato njihova razlaga predstavlja substanco vseh pravnih sporov. Toda, ker so besede kot nosilke pravnih pomenov potemtakem samo deloma semantično določne -- zaradi česar pa so potrebna neodvisna sodišča, da jih potem ko sodijo v konkretnem primeru nepristransko razlagajo --, se postavlja vprašanje, na kaj navsezadnje nasloniti pomen besed v pravu. Ker ima beseda "denar" lahko različne pomene za različne namene, se tudi v konkretnem primeru postavlja vprašanje, komu je zakonodajalčevo sporočilo o kaznivosti določenega ravnanja pravzaprav namenjeno. Tako se je mogoče tudi vprašati, ali so ljudje nasploh ali pa npr. povprečni ljudje bone imeli za "denar." Sodišča v svetu tu pogosto uporabljajo projekcijo objektivno-subjektivnega stadarda, ki je v rimskem pravu figuriral kot "bonus pater familias," v civilnem pravu kot "dober gospodar," v anglo- ameriškem pravu kot "reasonable man" itd. Vprašanje, z drugo besedo je, ali je poprečen razumen človek tukaj in zdaj lahko dojemal "ponarejanje denarja" kot nekaj, kar se ne nanaša tudi ponarejanje bonov. Zdi se očitno, da bi tak poprečen razumen človek lahko tudi domneval, da boni pač niso denar in da zato njih ponarejanje ni krito z inkriminacijo v 168. členu kazenskega zakona.

Vrednostni boni so se sicer uporabljali kot splošno plačilno sredstvo, na drugi strani pa je tudi res, da so bili boni po obliki nekoliko drugačni od tistega, kar si običajno predstavljamo pod pojmom bankovca. Na vrednostnem bonu ni bila označena denarna enota, ampak le številka, izpisana tudi z besedo, ter označba Sekretariat za finance (sicer so na bankovcih - "pravem denarju" - domačih in tujih označeni kot izdajatelji nacionalne banke) in podpis tedanjega finančnega ministra, ob robu pa je bilo izpisano: "ponarejanje se kaznuje po zakonu". Ker je zakonodajalec jasno povedal, da država izdaja vrednostne bone, dokler ne bo natiskan pravi denar, tudi ni nepojmljivo, da jih poprečen razumen človek ne bi štel kot denar v smislu bankovcev, ki se glasijo na denarno enoto, ampak le kot vrednostne bone.

Če bi zakonodajalec pri določitvi kaznivega dejanja ponarejanja denarja v kazenskem zakoniku določil samo (ali pa poleg denarja še) ponareditev zakonitega plačilnega sredstva, ne bi moglo biti dvoma o tem, ali bi to zajemalo le denar ali tudi vrednostne bone. Zato je najmanj dvomljivo, ali je mogoče vrednostne bone šteti za denar.

Kadar se v kazenskem pravu pojavi dvom, pa mora tudipri pravni razlagi obveljati načelo in dubio pro reo. Zato je mogoče sklepati, da je bil pritožnik obsojen za dejanje, ki po zahtevah Ustave, predvsem prvega odstavka 28. člena, ni bilo vnaprej določeno kot kaznivo dejanje ponarejanja denarja. Razlaga, da je z besedo "denar" mišljeno vsako zakonito plačilno sredstvo - torej tudi "vrednostni bon," ne pa le tisto, kar po besednem pomenu ustreza besedi "denar", brez vsakega dvoma pomeni nesprejemljivo ekstenzivno teleološko razlago, s pomočjo katere naj bi se določili zakonski znaki kaznivega dejanja z opravičilom, češ da je bil namen zakonodajalca inkriminirati "ponarejanje denarja" oziroma, če denarja ni v obtoku, potem tudi sredstev, ki opravljajo njegovo funkcijo --, pa čeprav pomena besede "denar" ni mogoče enačiti z besednim pomenom "vrednostnih bonov." Zato je vrednostne bone v kazenskopravnem pomenu mogoče šteti le za vrednotnice, ne pa za denar.

dr. Boštjan M. Zupančič

dr. Janez Šinkovec

dr. Lovro Šturm

---

[^]: 28. člen Ustave: " Nihče ne sme biti kaznovan za dejanje, za katero ni zakon določil, da je kaznivo, in ni zanj predpisal kazni, še preden je bilo dejanje storjeno."