VSL sodba in sklep I Cpg 1522/2012
Datum: 2013-02-14T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSLJ:2013:I.CPG.1522.2012
sodisce: Višje sodišče v Ljubljani
oddelek: Gospodarski oddelek
institut: javna priobčitev fonogramov - plačilo nadomestila kolektivni organizaciji - skupni sporazum o višini nadomestil - uporaba tarife - civilna kazen - dolžnost mesečnega poročanja - zapadlost obveznosti - stroški opominov
jedro: Stranke skupnega sporazuma lahko določijo različno nadomestilo glede na „okoliščine uporabe“. Ne smejo pa vezati višine nadomestila na okoliščine v zvezi z njegovim plačevanjem oziroma, glede na okoliščine v zvezi z njegovim neplačevanjem. 
        Stranke skupnega sporazuma smejo torej dogovoriti le eno samo tarifo. Tarifa ne sme biti različna za tiste, ki sklenejo pogodbo s kolektivno organizacijo, in za tiste, ki pogodbe ne sklenejo. 


      
        Ker je pravni temelj za določitev višine neupravičene obogatitve, kot tudi civilne kazni, zakonski, višine enega ali drugega ne more določati tožeča stranka kot kolektivna organizacija za uveljavljanje pravic. Tega ne more storiti niti sama, niti v dogovoru s kom tretjim.


      
        Kršitev avtorske oziroma sorodne pravice ima v civilnopravnem smislu za posledico uveljavljanje zahtevkov, ki temeljijo na neupravičeno pridobljeni koristi na strani uporabnika varovanih del in uveljavljanje civilne kazni ali odškodnine, ne pa 
      
        naložitve dajatvene obveznosti sporočanja podatkov.
zveza: ZASP člen 130, 130/1, 157, 157/1, 157/4, 157/4-1, 157/4-3, 157/6, 157/7, 158, 158/1, 158/2, 159, 159/4, 
        168, 168/1, 168/2, 168/3, 
      185,
         185/1, 185/1-2.
      
    
    
      
        		  OZ člen 190, 198.
      
    
    
      
        		  ZPP člen 311, 311/1, 318, 318/4.
      
    
    		  ZPreZP člen 1, 11.

## Jedro

Stranke skupnega sporazuma lahko določijo različno nadomestilo glede na „okoliščine uporabe“. Ne smejo pa vezati višine nadomestila na okoliščine v zvezi z njegovim plačevanjem oziroma, glede na okoliščine v zvezi z njegovim neplačevanjem.

Stranke skupnega sporazuma smejo torej dogovoriti le eno samo tarifo. Tarifa ne sme biti različna za tiste, ki sklenejo pogodbo s kolektivno organizacijo, in za tiste, ki pogodbe ne sklenejo.

Ker je pravni temelj za določitev višine neupravičene obogatitve, kot tudi civilne kazni, zakonski, višine enega ali drugega ne more določati tožeča stranka kot kolektivna organizacija za uveljavljanje pravic. Tega ne more storiti niti sama, niti v dogovoru s kom tretjim.

Kršitev avtorske oziroma sorodne pravice ima v civilnopravnem smislu za posledico uveljavljanje zahtevkov, ki temeljijo na neupravičeno pridobljeni koristi na strani uporabnika varovanih del in uveljavljanje civilne kazni ali odškodnine, ne pa naložitve dajatvene obveznosti sporočanja podatkov.

## Izrek

I. Pritožba se delno zavrne in se prvostopenjska sodba v izpodbijanih točkah I.2., I.4. in II.1 izreka potrdi.

II. Pritožbi proti izpodbijani I.6. točki izreka se delno ugodi in se izpodbijana sodba v tem delu spremeni tako, da se glasi: „ Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti pravdne stroške v višini 153,78 EUR v roku 15 dni od prejema sodbe, v primeru zamude s plačilom pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka 15. dnevnega roka dalje do plačila“.

III. Tožeča stranka sama nosi svoje pritožbene stroške.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in sicer na plačilo zapadlega nadomestila za zakonito rabo fonogramov v znesku 181,19 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13.4.2012 dalje do plačila (I.1. točka izreka) in toženi stranki naložilo plačilo civilne kazni za neavtorizirano javno priobčevanje fonogramov v višini 167,00 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka, določenega za plačilo civilne kazni do dne plačila (I.3. točka izreka). V preostalem delu je zahtevek za plačilo nadomestila v znesku 180,27 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29.2.2012 dalje do plačila (I.2. točka izreka) in zahtevek iz naslova civilne kazni v znesku 195,17 EUR (I.4. točka izreka) zavrnilo. Ugodilo je tudi zahtevku, s katerim je tožeča stranka od tožene stranke zahtevala, da ji povrne denarno odškodnino v višini 353,28 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13.4.2012 dalje (točka I.5. Izreka). Sklenilo je, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki v 15 dneh povrniti pravdne stroške v višini 146,69 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izteka paricijskega roka za plačilo teh stroškov do dne plačila (I.6 točka izreka). Prav tako je sodišče prve stopnje zavrnilo še zahtevek, s katerim je tožeča stranka od tožene stranke zahtevala, da ji do sklenitve ustrezne pogodbe, s katero bosta pravdni stranki uredili medsebojna razmerja, mesečno poroča o obsegu javnega priobčevanja komercialnih fonogramov pri opravljanju svoje dejavnosti (II.1. točka izreka).

2. Zoper zavrnilni del sodbe (točke I.2., I.4., I.6.. in II.1. izreka) se je pravočasno pritožila tožeča stranka. Uveljavljala je vse pritožbene razloge po 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Sodišču druge stopnje je predlagala, da pritožbi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da zahtevkom tožeče stranke v celoti ugodi, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov postopka.

3. Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Tožeča stranka je organizacija za kolektivno uveljavljanje pravic glasbenih izvajalcev in proizvajalcev fonogramov. V tožbi je navajala, da je tožena stranka pri opravljanju svoje dejavnosti javno priobčevala komercialne fonograme brez plačila nadomestila in s tem kršila avtorske pravice. Zoper toženo stranko je uveljavljala različne tožbene zahtevke. Prvostopenjsko sodišče je delno ugodilo tožbenemu zahtevku za plačilo nadomestila na temelju neupravičene obogatitve in na plačilo civilne kazni, delno pa je zahtevka zavrnilo. Zahtevek za mesečno poročanje o priobčevanju fonogramov je zavrnilo v celoti. Prvostopenjsko sodišče je pri ugotavljanju višine nadomestila za uporabo fonogramov uporabilo tarifo iz Skupnega sporazuma o višini nadomestil (Ur. l. RS, št. 107/2006; v nadaljevanju Sporazum 2006).

Nadomestilo za javno priobčitev fonogramov

6. Tožena stranka je po ugotovitvah prvostopenjskega sodišča predvajala fonograme pri opravljanju svoje dejavnosti. Avtorsko delo je torej uporabljala. S tem je zanjo nastala obveznost plačila za uporabo fonograma (130. člena ZASP). Tožena stranka ni niti sklenila pogodbe o neizključnem prenosu pravice za uporabo dela niti ni položila zneska, ki ga po tarifi iz Sporazuma 2006 zaračunava kolektivna organizacija (158. člen ZASP). Tožena stranka je torej kršila obveznosti, ki jih ima po 130. členu ZASP.

7. Tožeča stranka je v letu 2005 sprejela Tarifo Zavoda IPF za javno priobčitev fonogramov. (1) V 2. odstavku 1. člena Tarife 2005 je bilo določeno, da kolikor so sklenjeni skupni sporazumi z reprezentativnimi združenji uporabnikov, veljajo tam dogovorjena nadomestila namesto nadomestil iz te tarife. Na eni strani tožeča stranka, na drugi strani pa Obrtna zbornica Slovenije in Gospodarska zbornica Slovenije (Združenje za turizem in gostinstvo) sta leta 2006 sklenili „Skupni sporazum o višini nadomestil za uporabo varovanih del iz repertoarja Zavoda IPF kot javno priobčitev pri poslovni dejavnosti“ (2). Sporazum je sestavljen iz dveh delov, Splošnega (I) in Tarifnega dela (II) in velja za vse uporabnike, ki so člani OZS ali/in ZTG GZS, ravno tako pa velja za vse druge uporabnike, ki priobčujejo javnosti varovana dela zavoda IPF v okviru svoje, s tem sporazumom določene obrtne in/ali obrti podobne dejavnosti ali s tem sporazumom določene gostinske dejavnosti (1. odstavek 5. člena splošnega dela Sporazuma 2006). Slednje pomeni, da tudi za toženo stranko velja Skupni sporazum 2006 v celoti, skupaj s tarifnim delom.

8. Tožeča stranka je v pritožbi menila, da bi se za toženo stranko kot kršitelja morala uporabiti Tarifa 2005, češ, da zanjo ne morejo veljati nadomestila po tarifnem delu Sporazuma 2006, ker ni sklenila pogodbe oziroma ni ravnala v skladu z določilom 2. odstavka 4. člena Sporazuma 2006. Takšno pritožbeno materialnopravno mnenje pa ni pravilno. V določilu 4. člena Sporazuma 2006 so res urejena razmerja med uporabnikom in tožečo stranko pri sklepanju pogodb oziroma določena domneva o tem, kdaj se šteje, da je „ustrezna pravica prenesena“. Vendar pa (ne)ureditev razmerja med uporabnikom in tožečo stranko v splošnem delu Sporazuma 2006 še ne pomeni, da se tarifni del Sporazuma 2006, za določitev višine nadomestila, v primeru spora med pravdnima strankama zaradi neplačila nadomestila ne sme uporabiti, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

9. Kolektivna organizacija in reprezentativno združenje uporabnikov avtorskih del (iz repertoarja kolektivne organizacije) lahko skleneta skupni sporazum (1. stavek 1. odstavka 157. člena ZASP). Za skupni sporazum je že ZASP določil obvezne sestavine. Skupni sporazum mora med drugim določati tarifo (1. točka 4. odstavka 157. člena ZASP) in pa okoliščine uporabe, zaradi katerih se plačilo avtorskega honorarja ali nadomestila po tarifi zviša, zniža ali oprosti (3. točka 4. odstavka 157. člena ZASP).

10. Skupni sporazum začne veljati za vse istovrstne uporabnike avtorskih del po objavi, ne glede na to, ali so sodelovali pri pogajanjih ali sklenitvi sporazuma (1. stavek 6. odstavka 157. člena ZASP). Sodišča so na skupni sporazum vezana (7. odstavek 157. člena ZASP). Skupni sporazum ima torej poseben pravni pomen, ki ga približuje kolektivni pogodbi delovnega prava in pa podzakonskem aktu.

11. Pogodbene stranke skupnega sporazuma so v svojem oblikovanju tarife v veliki meri proste. Pri tem pa se morajo držati zakonskega okvira. Ta je, kolikor se nanaša na tarifo, določen predvsem s 3. točko 4. odstavka 157. člena ZASP. Stranke skupnega sporazuma lahko določijo različno nadomestilo glede na „okoliščine uporabe“ (tako dobesedno 3. točka 4. odstavka 157. člena ZASP). Ne smejo pa vezati višine nadomestila na okoliščine v zvezi z njegovim plačevanjem oziroma, glede na okoliščine v zvezi z njegovim neplačevanjem.

12. Stranke skupnega sporazuma smejo torej dogovoriti le eno samo tarifo. Pritožbeno sodišče s tem spreminja svoje stališče, ki ga je glede tega pravnega vprašanja imelo doslej (npr. v zadevi z opr. št. I Cpg 1259/2012, I Cpg 1339/2012). Tarifa ne sme biti različna za tiste, ki sklenejo pogodbo s kolektivno organizacijo, in za tiste, ki pogodbe ne sklenejo.

13. Na pravilnost takšnega stališča kaže tudi 2. odstavek 158. člena ZASP, ki se nanaša le na tiste uporabnike del, ki prostovoljno položijo dolgovani znesek. V 2. odstavku 158. člena ZASP je določena le ena sama tarifa, s tem pa izključeni dve različni tarifi. V 2. odstavku 158. člena ZASP pa je pojasnjeno, da je ustrezna pravica prenesena, če uporabnik položi znesek, ki ga po tarifi zaračunava kolektivna organizacija. Če pa se šteje, da je bila pravica prenesena, potem pač ni mogoče govoriti o kršitvi pravice in tudi ni nobenega vsebinskega razloga za morebitno drugačno tarifo od tiste, ki velja za uporabnike sorodnih avtorskih pravic, ki so prostovoljno sklenili pogodbo.

14. Drugi odstavek 168. člena ZASP veže morebitno odškodnino na nadomestilo za zakonito uporabo. S tem, ko sta pogodbeni stranki skupnega sporazum dogovorili tarifo za določeno vrsto uporabnikov, sta posredno določili tudi, kolikšen je lahko zahtevek kolektivne organizacije zoper kršitelja katere od varovanih pravic. Skupni sporazum torej posredno določi tudi odmeno za uporabo fonogramov za vse tiste kršitelje, ki spadajo na stvarno in osebno področje kolektivnega sporazuma.

15. Pritožnikovo stališče, da se v danem primeru uporablja izključno Tarifa 2005, ni pravilno. Takšno zmotno stališče temelji na njenem prepričanju, da lahko tožeča stranka sama, ali v dogovoru s tretjim, določi posebno, najvišjo tarifo za vse tiste uporabnike fonogramov s področja osebne veljavnosti Sporazuma 2006, ki kršijo avtorsko pravico.

16. V tej zadevi je bila tožena stranka uporabnik fonogramov, ki pogodbe s tožečo stranko ni sklenila. Tožeča stranka lahko zahteva na temelju neupravičene obogatitve le toliko, kolikor bi lahko zahtevala nadomestila po Sporazumu 2006. Odločitev prvostopenjskega sodišča je torej materialnopravno pravilna (190 in 198. člen Obligacijskega zakonika, OZ).

Civilna kazen

17. Civilna kazen se lahko odmeri tako, da znaša največ 200 % nadomestila. Zahteva se jo lahko ne glede na to, ali je imetnik avtorske ali sorodne pravice zaradi kršitve pretrpel kakšno premoženjsko škodo, ali ne. Zakonodajalec je torej poskrbel za to, da morebitni kršitelji plačajo za protipravno uporabo fonogramov precej več, kot pa bi plačali, če bi pravočasno poravnali svoje obveznosti. Tudi za civilni delikt, in z njim povezano civilno kazen, je pravni temelj torej zakonski. V 1. odstavku 168 člena ZASP je določeno, da veljajo za kršitve splošna pravila o povzročitvi škode, torej 131. in naslednji členi OZ. V 2. odstavku 168. člena ZASP pa je določeno, kako se škoda odmeri. Kršilec je dolžan plačati škodo v obsegu, ki je enak dogovorjenemu ali običajnemu honorarju ali nadomestilu za zakonito uporabo avtorskega dela (2. odstavek 168. člena ZASP).

18. Na 2. odstavek se navezuje 3. odstavek 168. člena ZASP, ki ureja posebni položaj, v katerem je bila kršena pravica namerno ali iz hude malomarnosti. Tudi v tem primeru je računska osnova za izračunavanje civilne kazni nadomestilo za uporabo avtorskega dela, le da je lahko povečano za do 200 %. V poštev pa pride le, kot že na podlagi 2. odstavka 168. člena ZASP, nadomestilo za zakonito uporabo. Nobenega razloga namreč ni, da bi za izjemno situacijo, ki nastane zaradi namernega ali iz hude malomarnosti storjenega kršenja pravice, veljal kakšen drug obračunski temelj, kot za kršitev iz (navadne) malomarnosti.

19. Ker je pravni temelj za določitev višine neupravičene obogatitve, kot tudi civilne kazni, zakonski, višine enega ali drugega ne more določati tožeča stranka kot kolektivna organizacija za uveljavljanje pravic. Tega ne more storiti niti sama, niti v dogovoru s kom tretjim. Zato določbe Sporazuma 2006, ki kažejo na morebitni drugačni namen tožeče stranke na eni strani, in še drugih skleniteljev tega sporazuma na drugi strani (4., 6. in 12. člen Sporazuma 2006), ne morejo vplivati ne na višino zahtevkov iz neupravičene obogatitve, ne na višino zahtevkov na temelju civilne kazni.

Dolžnost mesečnega poročanja

20. Sodišče prve stopnje je odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka za mesečno poročanje o obsegu javnega priobčevanja fonogramov utemeljilo na neodpravljivi nesklepčnosti tožbe v tem delu.

21. ZASP v prvem odstavku 130. člena ureja obveznost uporabnika fonogramov pri javni priobčitvi, da proizvajalcu fonogramov vsakokrat plača enkratno nadomestilo. V četrtem odstavku 159. člena ZASP pa uporabnikom varovanih del, ki ta dela uporabljajo brez neizključnega prenosa ustrezne pravice, nalaga dolžnost enkrat mesečno predložiti pristojni kolektivni organizaciji podatke o njihovi uporabi. Dolžnost obveščanja je predpisana zaradi nadzora nad eksploatacijo avtorskih del ter uresničevanja materialnih avtorskih upravičenj. Opustitev te dolžnosti je določena kot prekršek sankcioniran z denarno globo (2. točka 1. odstavka 185. člena ZASP).

22. Vendar pa določba četrtega odstavka 159. člena ZASP tožeči stranki ne daje podlage za uveljavljanje civilnopravnega zahtevka, kot ga uveljavlja v tej pravdi. V 1. odstavku 158. člena ZASP je določeno, da uporabnik varovanih del lahko kadarkoli zahteva sklenitev pogodbe, če tega ne stori, pa je dolžan kolektivni organizaciji mesečno poročati o obsegu uporabe varovanih del in plačevati nadomestilo. Uporabniki, ki varovana dela uporabljajo, ne da bi s kolektivno organizacijo sklenili ustrezno pogodbo ter kolektivni organizaciji tudi ne sporočajo podatkov o uporabi varovanih del, ta dela uporabljajo brez dovoljenja in s tem kršijo materialno avtorsko oziroma sorodno pravico. Kršitev avtorske oziroma sorodne pravice pa ima v civilnopravnem smislu za posledico uveljavljanje zahtevkov, ki temeljijo na neupravičeno pridobljeni koristi na strani uporabnika varovanih del in uveljavljanje civilne kazni ali odškodnine po drugem in tretjem odstavku 168. člena ZASP, ne pa naložitve dajatvene obveznosti sporočanja podatkov. Navedeno stališče je bilo že večkrat zavzeto v sodni praksi (na primer: sodbe in sklep Višjega sodišča v Ljubljani I Cpg 47/2011, I Cpg 24/2011, I Cpg 115/2011, I Cpg 212/2012).

23. Odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi zahtevka za bodoče mesečno poročanje je pravilna tudi iz razloga, ker sodišče toženi stranki lahko naloži, da opravi določeno dejanje le takrat, ko je ta obveznost zapadla do konca glavne obravnave (prvi odstavek 311. člena ZPP). Obveznost mesečnega poročanja v bodoče pa v času zaključka glavne obravnave še ni zapadla. Preuranjenega tožbenega zahtevka, ki se nanaša na dejansko stanje, ki v času odločanja še ne obstaja, pa sodišče ne sme meritorno obravnavati.

24. Nesklepčnosti zahtevka na izpolnitev obveznosti tožene stranke do mesečnega poročanja torej ni mogoče odpraviti, zato je pravilna odločitev sodišča prve stopnje, ki je v tem delu zavrnilo tožbeni zahtevek na podlagi 4. odstavka 318. člena ZPP in pritožnica s sklicevanjem na bistvene kršitve postopka, ki naj bi jih zagrešilo sodišče prve stopnje, ne more uspeti.

Odločitev o stroških prvo stopenjskega postopka

25. Tožeča stranka je zahtevala povračilo stroškov fotokopij v znesku 12,60 EUR po tarifni številki 6001 (prav 6000) Zakona o odvetniški tarifi (ZodvT), ki jih sodišče prve stopnje tožeči stranki ni priznalo. Vendar pa po višini njen izračun ni pravilen. Za fotokopiranje je tožeča stranka upravičena za prvih 50 strani zahtevati plačilo vsake fotokopije po 0,15 EUR za stran, za vsako nadaljnjo stran nad 50 pa po 0,10 EUR za stran. Zato je treba pri izračunu upoštevati različna zneska za prvih 50 fotokopij in za nadaljnje fotokopije. Tožeči stranki pripada namesto (84 X 0,15 EUR = 12,60 EUR), pravilno (50 X 0,15 = 7,5 EUR + 34 X 0,10 EUR = 3,4 EUR, skupaj 10,9 EUR) stroškov fotokopij. Tožeča stranka je uspela v 65,09 % in ji pripada še 7,09 EUR stroškov.

26. Zakon o preprečevanju zamud pri plačilih (ZPreZP) v 1. členu ureja ukrepe za odpravo plačilne nediscipline in se uporablja le v pogodbenih razmerjih med upniki in dolžniki. V konkretnem primeru pa je tožbeni zahtevek usmerjen ravno proti toženi stranki, ki pogodbe s tožečo stranko ni sklenila. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zavrnilo zahtevek tožeče stranke na povrnitev stroškov opominjanja tožene stranke po 11. členu ZPreZP.

27. Pritožbeno sodišče je odločitev o stroških spremenilo le v delu stroškov za fotokopije (3. točka 365. člena ZPP). Zaradi jasnosti izreka o stroških pa je v izreku naveden znesek pravdnih stroškov, ki v celoti pripada tožeči stranki po spremembi v tej odločbi.

28. Sodišče druge stopnje je odgovorilo na pravno pomembne pritožbene trditve (1. odstavek 360. člena ZPP).

29. Pritožba tožeče stranke glede odločitve o glavni stvari ni utemeljena, pritožbeno sodišče pa v okviru uradnega preizkusa izpodbijane sodbe tudi ni zasledilo nobenih kršitev iz 2. odstavka 350. člena ZPP. Pritožba je neutemeljena tudi v delu, v katerem se tožeča stranka pritožuje zoper odločitev o pravdnih stroških, kot posledici nepravilne odločitve sodišča prve stopnje v zavrnilnem delu izpodbijane odločbe. Zato je pritožbeno sodišče neutemeljeno pritožbo zavrnilo ter sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu kot izhaja iz izreka, potrdilo (353. člen ZPP).

30. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določilu 1. odstavka 165. člena v zvezi s 1. odstavkom 154. člena ZPP. Ker je tožeča stranka s pritožbo uspela le v neznatnem delu, je dolžna sama nositi svoje pritožbene stroške.

(1) Ur. l. RS, št. 68/2005. (2) Ur. l. RS, št. 107/2006.