VSL Sodba I Cp 421/2017
Datum: 2017-09-27T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSLJ:2017:I.CP.421.2017
sodisce: Višje sodišče v Ljubljani
oddelek: Civilni oddelek
institut: avtorski honorar - kabelska retransmisija avdiovizualnih del - neupravičena obogatitev - višina nadomestila - veljavnost tarife - skupni sporazum - primerno nadomestilo - svet za avtorsko pravo - nasprotna tožba - davek na dodano vrednost (DDV) - vstop v pravdo - pravni interes
jedro: Tožeča stranka lahko upravlja tudi pravice na glasbenih delih, ki se retransmitirajo skupaj z AVD, a niso bila zanj posebej ustvarjena.

V relevantnem obdobju strank ni zavezoval veljavno sklenjeni skupni sporazum (156. člen ZASP-B), ki bi vseboval tudi tarifo (157. člen ZASP-B) za uporabo avtorskih del. Po prehodni določbi četrtega odstavka 26. člena ZASP-B ima zato veljavo takšnega skupnega sporazuma tarifa, vsebovana v Pravilniku 1998, ki se zato obravnava kot veljaven skupni sporazum, o čemer se je sodna praksa že izrekla.

Ceno, ki jo je upravičena zaračunati tožeča stranka za uporabo avtorskih del, ki jih varuje, določa tarifa, vsebovana v Pravilniku 1998, ki ne predpisuje obveznosti dodatnega plačila DDV oziroma možnosti, da se s tarifo določenemu nadomestilu prišteje še DDV. Takšna tarifa omogoča le zaključek, da je v ceni, določeni z njo, DDV že vsebovan.
zveza: ZASP člen 81, 106, 153, 156, 156/2, 157, 157/4, 157/7. ZASP-B člen 26, 26/4. ZPP člen 199, 199/1. OZ člen 198. ZDDV-1 člen 32, 33

## Jedro

Tožeča stranka lahko upravlja tudi pravice na glasbenih delih, ki se retransmitirajo skupaj z AVD, a niso bila zanj posebej ustvarjena.

V relevantnem obdobju strank ni zavezoval veljavno sklenjeni skupni sporazum (156. člen ZASP-B), ki bi vseboval tudi tarifo (157. člen ZASP-B) za uporabo avtorskih del. Po prehodni določbi četrtega odstavka 26. člena ZASP-B ima zato veljavo takšnega skupnega sporazuma tarifa, vsebovana v Pravilniku 1998, ki se zato obravnava kot veljaven skupni sporazum, o čemer se je sodna praksa že izrekla.

Ceno, ki jo je upravičena zaračunati tožeča stranka za uporabo avtorskih del, ki jih varuje, določa tarifa, vsebovana v Pravilniku 1998, ki ne predpisuje obveznosti dodatnega plačila DDV oziroma možnosti, da se s tarifo določenemu nadomestilu prišteje še DDV. Takšna tarifa omogoča le zaključek, da je v ceni, določeni z njo, DDV že vsebovan.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Pravdni stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano odločbo: (I.) zavrnilo predlog toženke za prekinitev postopka, (II.) sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani VL 211101/2012 z 2. 1. 2013 pustilo v veljavi v prvi točki izreka za znesek 1.754,9 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 12. 2012 do prenehanja obveznosti in v tretji točki izreka za znesek 17,2 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, (III.) razveljavilo sklep o izvršbi in zavrnilo tožbeni zahtevek v presežku (za znesek 6.6662,99 EUR glavnice in 68,8 EUR izvršilnih stroškov), (IV.) odločilo, da je tožeča stranka na račun tožene stranke dolžna plačati znesek 28.443,31 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 21. 11. 2014 do prenehanja obveznosti, (V.) zavrnilo tožbeni zahtevek po nasprotni tožbi v presežku (za znesek 2.932,04 EUR glavnice z obrestmi), (VI.) odločilo, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti 2.280,21 EUR in (VII.) stranskemu intervenientu 1.555,76 EUR pravdnih stroškov, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper III., IV., in V. točko izreka sodbe se pritožuje tožnik (toženec po nasprotni tožbi, v nadaljevanju tožnik) iz vseh pritožbenih razlogov (prvi odstavek 338. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP) ter predlaga ustrezno spremembo ali razveljavitev sodbe.

Tožnik v pritožbi zastopa predvsem naslednja stališča: - dovoljenje Zavodu AIPA se ne nanaša na producente, zato njegova stranska intervencija ni dopustna; dovoljenje je bilo izdano samo za soavtorje avdiovizualnih del glede pravice radiodifuzne retransmisije v primeru kabelske retransmisije avdiovizualnih del (Zavod AIPA zato ne upravlja z celotnimi avdiovizualnimi deli); - avdiovizualna dela tudi sicer niso predmet spora, saj v tem postopku vtožuje plačilo nadomestila za uporabo glasbenih del; - začasno dovoljenje za kolektivno upravljanje avtorskih pravic ni prenehalo veljati ter ne nasprotuje dovoljenju, izdanemu zavodu AIPA; - sodišče je z odločanjem o tarifi prekoračilo svojo pristojnost, saj Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (ZASP) za vsa sporna vprašanja v zvezi s tarifo predvideva pristojnost Sveta za avtorsko pravo; - Memorandum o ureditvi avtorskih in sorodnih pravic za televizijske in radijske programe, retransmisirane v kabelskih sistemih v Sloveniji (v nadaljevanju Memorandum) z dodatkom, je derogiral tarifo Pravilnika o javni priobčitvi glasbenih del1 (v nadaljevanju Pravilnik 1998 oziroma tarifa Pravilnika 1998), zato te ni več mogoče uporabiti; - minimalna tarifa iz Pravilnika 1998 pojmovno ne ustreza določbam ZASP o primerni tarifi, ne zagotavlja učinkovitega varstva avtorske pravice, je v nasprotju z Bernsko konvencijo, sodišče prve stopnje pa ni obrazložilo, zakaj je določilo o višini minimalnega avtorskega plačila uporabilo kot splošno tarifo in zakaj je ta splošna tarifa prevladala pogodbeno dogovorjeno; - narave skupnega sporazuma ni mogoče podeliti zgolj tarifnemu delu Pravilnika 1998; razveljavitev Pravilnika 1998 je povzročila sprejetje dodatka k memorandumu in licenčne pogodbe; - ugotovitev sodišča, da tožeča stranka ni upravljala pravic soavtorjev na avdiovizualnih delih, ter hkratna ugotovitev, da so bile vse pravice urejene na enem mestu, je sama s sabo v nasprotju; - odločitve glede primarnega tožbenega zahtevka ni oziroma je ta neobrazložena; - sodišče je odmerilo nadomestilo v nasprotju z mednarodnimi standardi in določbo 81. člena ZASP; neutemeljeno je tudi zavrnilo dokaz z izvedencem, ki bi pregledal poslovanje tožene stranke in ugotovil dejansko število naročnikov; - je upravičen do davka na dodano vrednost; - sodišče je zmotno štelo, da dovoljenje Zavoda AIPA velja že od 11. 10 2010 dalje ter se pri tem ni opredelilo do vseh dokaznih predlogov (zlasti vprašanja nujnosti izdaje nove odločbe URSIL); meni, da dovoljenje URSIL-a Zavodu AIPA tudi sicer ni izvršljivo, saj soavtorjem podeljuje več pravic, kot jih imajo po ZASP; - da toženec ni bil v dobri veri, saj je vedel, da plačuje Zavodu AIPA nekaj, do česar ta ni upravičen.

3. Toženec (tožnik po nasprotni tožbi, v nadaljevanju toženec) je odgovoril na pritožbo in predlagal njeno zavrnitev.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Sodišče prve stopnje je za svojo odločitev navedlo zadostne in razumljive razloge in izvedlo dokaze, ki so bili predlagani v zvezi s pravno odločilnimi dejstvi, zato ni zagrešilo v pritožbah očitanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Neutemeljen je pritožbeni očitek tožeče stranke, da bi sodišče moralo postaviti izvedenca ekonomsko finančne stroke, ki bi ugotovil dejansko število naročnikov. Njihovo število je bilo namreč razvidno iz neprerekanih trditev toženca, zato postavitev izvedenca ni bila potrebna. Sodišče je tudi utemeljeno dopustilo stransko intervencijo Zavoda AIPA. Pravni interes za vstop v pravdo v smislu prvega odstavka 199. člena ZPP je bil namreč izkazan s sodno poravnavo (priloga C4), po kateri je Zavod AIPA dolžan tožencu povrniti prejeta plačila v primeru zavrnitve zahtevka po nasprotni tožbi.

6. ZASP je za kabelsko retransmisijo avtorskih del, opredeljeno v drugem odstavku 31. člena, razen pri lastnih oddajanjih RTV organizacij, predpisoval obvezno kolektivno upravljanje (4. točka 147. člena). Tožeča stranka je organizacija, ki je pooblaščena za kolektivno upravljanje malih glasbenih avtorskih pravic in zato upravičena v svojem imenu in za račun avtorjev med ostalim izterjati plačila nadomestil in avtorskih honorarjev (6. točka prvega odstavka 146. člena ZASP). Tožeči stranki je bilo izdano dovoljenje za kolektivno uveljavljanje avtorskih pravic na delih s področja glasbe v primeru javne priobčitve neodrskih glasbenih del (male glasbene pravice), vključno s kabelsko retransmisijo2. V tem delu je pravilno, na 106. členu ZASP utemeljeno, stališče sodbe, da tožnik upravlja s pravicami skladateljev glasbe, uporabljene v avdiovizualnih delih (v nadaljevanju AVD), ki ni bila posebej ustvarjena za tako delo, Zavod AIPA pa s pravicami skladateljev glasbe, posebej ustvarjene za AVD. Pritožba zato zmotno poudarja, da avdiovizualna dela niso predmet spora. Sodišče prve stopnje je tako pravilno štelo, da tožnik lahko upravlja tudi pravice na glasbenih delih, ki se retransmitirajo skupaj z AVD, a niso bila zanj posebej ustvarjena. Da tožnik zahteva plačilo avtorskega nadomestila za predvajanje zaščitenih glasbenih del v primeru kabelske retransmisije pa nenazadnje izhaja tudi iz tožbe. Materialnopravno pravilen je zato zaključek sodišča, da je tožnik glede na dovoljenje Urada RS za intelektualno lastnino (v nadaljevanju URSIL) lahko upravljal le z avtorskimi pravicami glede glasbenih del, ki niso štela za avdiovizualno delo.

7. V konkretni zadevi je sporna višina avtorskega nadomestila za obdobje od julija do novembra 2012 in obseg avtorskih del, ki jih je tožeča stranka upravičena ščititi v okviru kabelske retransmisije glasbenih del. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku (delno) ugodilo na podlagi 198. člena Obligacijskega zakonika (OZ). Zaključilo je, da je tožena stranka neupravičeno obogatena. Takšno stališče je pravilno. Imetnik pravice lahko od tistega, ki uporablja pravico v svojo korist, zahteva nadomestilo koristi, ki jo je imel od uporabe. Višina nadomestila je enaka nadomestilu, ki bi ga bila tožena stranka dolžna plačati v primeru zakonite uporabe avtorskih del. 8. Tarifa za kabelsko retransmisijo glasbenih del je bila pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah (v nadaljevanju ZASP-B) določena v tarifni prilogi Pravilnika-98 (v nadaljevanju Tarifa-98). Navedeni zakon je uveljavil pravilo, da se tarifa določi s skupnim sporazumom med kolektivno organizacijo in reprezentativnim združenjem uporabnikov. Če to ni mogoče, tarifo določi Svet za avtorsko pravo, do drugačne pravnomočne odločitve Sveta pa se šteje, da so tarife, določene z veljavnim skupnim sporazumom, primerne (drugi odstavek 156. člena ZASP). V skladu s četrtim odstavkom 26. člena ZASP-B se (do sklenitve skupnega sporazuma) tarife kolektivnih organizacij, veljavne ob uveljavitvi ZASP-B, obravnavajo kot veljavni skupni sporazum. Memorandum, katerega stranki sta bili tožnik in Združenje kabelskih operaterjev Slovenije (ZKOS), ni bil sklenjen z reprezentativnim združenjem uporabnikov ter ni bil objavljen v Uradnem listu. Pravilno je zato stališče izpodbijane sodbe, da Memorandum ni pridobil narave skupnega sporazuma. V relevantnem obdobju tako strank ni zavezoval veljavno sklenjeni skupni sporazum (156. člen ZASP-B), ki bi vseboval tudi tarifo (157. člen ZASP-B) za uporabo avtorskih del. Po prehodni določbi četrtega odstavka 26. člena ZASP-B ima zato veljavo takšnega skupnega sporazuma tarifa, vsebovana v Pravilniku 1998, ki se zato obravnava kot veljaven skupni sporazum, o čemer se je sodna praksa že izrekla3. 9. Tarifa Pravilnika 98 je bila sprejeta na podlagi 153. člena tedaj veljavnega ZASP, ki je kolektivno organizacijo pooblaščal za sprejem tarife za uporabo avtorskih del, njeno veljavnost pa je pogojeval z odobritvijo pristojnega državnega organa. Sprejel jo je torej tožnik, ki je že tedaj imel dovoljenje za kolektivno upravljanje avtorskih pravic na delih s področja glasbe v primeru javne priobčitve neodrskih glasbenih del, vključno s kabelsko retransmisijo. Ob uveljavitvi Tarife 98 in vse do uveljavitve ZASP-B je bila tako določitev vsebine tarife v rokah tožnika, ki je tudi imel možnost doseči njeno spremembo, če bi menil, da slednja ne zagotavlja ustreznega plačila za uporabo avtorskih pravic (v smislu 81. člena ZASP). Postopek spremembe tarife je bil sicer drugačen kot ob uveljavitvi Tarife-98, a je bil določen in je omogočal tožniku doseči ustrezne spremembe4. 10. Višina nadomestila za kabelsko retransmisijo varovanih del iz tožnikovega repertoarja je določena v II. poglavju Tarife z naslovom Javno oddajanje. Določba ima tri odstavke. V prvem so določeni kriteriji za določitev višine honorarja za primer sklenitve sporazuma med kolektivno organizacijo in uporabnikom.5 Drugi odstavek določa tarifo za primer, ko razmerja med kolektivno organizacijo in uporabnikom (še) niso pogodbena urejena. Tak zaključek temelji na povezani razlagi vseh treh odstavkov navedene določbe tarife. V tretjem odstavku je namreč določeno, da se kriteriji iz drugega odstavka uporabljajo tudi za primer, če razmerja še niso pogodbeno urejena. Ni tehtnega razloga, da ne bi veljalo enako za vse primere, ko pogodba ni sklenjena, torej tudi za tiste, ko pogodbe ni več. Drži sicer, da je Ustavno sodišče RS6 razveljavilo prvi odstavek II. poglavja tarife Pravilnika 1998, ker je ugotovilo, da so v njem predpisana merila za določitev višine avtorskega honorarja za javno radiodifuzijo presplošna. V ostalem delu II. poglavja (drugi in zadnji7 odstavek) pa je tarifa ostala v veljavi, torej tudi v delu, ko določa "minimalen" avtorski honorar za kabelsko retransmisijo v višini 0,175 EUR (prej 42 SIT) po naročniku mesečno.

11. Tarifa (ki ima položaj veljavnega skupnega sporazuma) torej obstaja in nanjo so sodišča vezana (sedmi odstavek 157. člena ZASP). Do drugačne pravnomočne odločbe Sveta za avtorsko pravo (ki pa, kot izhaja iz trditev pravdnih strank, čeprav postopek teče, še ni bila sprejeta), se šteje, da so tarife, določene s skupnim sporazumom, primerne. Sodišče prve stopnje je torej povsem pravilno obrazložilo, da mora uporabiti tarifo Pravilnika 1998, postopka pa ni prekinjalo do pravnomočne odločitve Sveta za avtorsko pravo. V odgovor pritožniku pritožbeno sodišče še dodaja, da bi pravilo iz prvega odstavka 81. člena ZASP bilo uporabljivo zgolj, če avtorski honorar ali nadomestilo ne bi bila določena. V tem primeru bi sodišče nadomestilo določilo po običajnih plačilih za določeno vrsto del, po obsegu, trajanju uporabe ter glede na druge okoliščine primera. Situacija pa, kot je bilo pojasnjeno, v konkretnem primeru ni takšna, saj je znano število naročnikov toženca. Tudi sicer je pojem primernega nadomestila v smislu 81. člena ZASP normativno šibek, na kar je opozorilo že Ustavno sodišče v odločbi U-I-224/10 s 16. 5. 2013. Vsakokratno določanje primernega nadomestila v posamičnih sodnih postopkih bi nadalje podaljšalo in podražilo postopke, hkrati pa tudi ne bi bilo mogoče zagotoviti enakega izida v podobnih zadevah.

12. V zvezi z višino nadomestila je sodišče prve stopnje upoštevalo neprerekane trditve toženca glede števila naročnikov (uporabnikov), ki jih je imel v spornem obdobju. Pritožba izrecno ne graja samega izračuna nadomestila, trdi pa, da bi sodišče moralo priznati tudi DDV. Pritožbeno sodišče v tem delu v celoti pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da ceno, ki jo je upravičena zaračunati tožeča stranka za uporabo avtorskih del, ki jih varuje, določa tarifa, vsebovana v Pravilniku 1998, ki ne predpisuje obveznosti dodatnega plačila DDV oziroma možnosti, da se s tarifo določenemu nadomestilu prišteje še DDV. Takšna tarifa omogoča le zaključek, da je v ceni, določeni z njo, DDV že vsebovan. Ob tem velja dodati, da v skladu z drugim odstavkom 32. člena Zakona o davku na dodano vrednost (ZDDV-1) nastane obveznost plačila DDV, ko ima davčni organ po zakonu pravico zahtevati davek od osebe, ki ga je dolžna plačati. V primeru storitev nastane obveznost obračuna, ko je storitev opravljena (prvi odstavek 33. člena ZDDV-1). Davčni zavezanec mora za opravljeno storitev izdati račun in DDV obračunati (81. člen ZDDV-1), če račun ni izdan, pa se DDV obračuna najpozneje zadnji dan davčnega obdobja, v katerem je nastal obdavčljivi dogodek (šesti odstavek 33. člena ZDDV-1). Tožeča stranka je bila torej dolžna od nadomestila za opravljeno storitev obračunati davek konec leta 2012, kar pa ne trdi, da bi storila. Šele v tem primeru bi lahko plačilo uspešno zahtevala v tem postopku od uporabnika, saj v nasprotnem primeru njen zahtevek nima ne obogatitvenega ne odškodninskega temelja.8

13. Pravilna je tudi odločitve glede zahtevka po nasprotni tožbi. Drži sicer, da je URSIL tožniku 24. 1. 2001 izdal začasno dovoljenje za kolektivno uveljavljanje avtorskih pravic v primeru kabelske retransmisije avdiovizualnih del. Njegova aktivna legitimacija za kolektivno uveljavljanje avtorskih pravic na kabelsko retransmisiranih avdiovizualnih delih pa za obdobje od 11. 10. 2010 dalje ni več podana. Začasno dovoljenje je namreč veljalo le do ustanovitve (oz. začetka zakonitega delovanja druge) organizacije imetnikov pravic na avdiovizualnih delih. Problematično sicer je, da je bilo praktično enako dovoljenje izdano dvakrat, in sicer prvo Zavodu za uveljavljanje pravic avtorjev, izvajalcev in producentov avdiovizualnih del Slovenije (Zavod AIPA) 11. 10. 2010, drugo pa istemu subjektu 6. 2. 2012. Sodišče prve stopnje je v tem delu pravilno presodilo, da je (edino) relevantno prvo dovoljenje, saj mu s kasnejšo odločbo URSIL ni bila odvzeta veljavnost. Prva odločba je namreč postala dokončna in izvršljiva ter zato ponovno izdano dovoljenje Zavodu AIPA z enako vsebino ne vpliva na veljavnost prvega dovoljenja. Tožnik zato ni bil več aktivno legitimiran za kolektivno uveljavljanje avtorskih pravic od tožene stranke v tistem delu, ki se nanaša na kabelsko retransmisijo avdiovizualnih del, pa tudi ne do poravnavanja obveznosti do avtorjev glasbe, ki se štejejo za soavtorje avdiovizualnih del. 14. Toženec torej od oktobra 2010 dalje ni bil več dolžan avtorskih honorarjev plačevati tožniku, pač pa Zavodu AIPA. Zneske, ki jih je brez podlage tožniku plačal, zato utemeljeno zahteva nazaj. Ker je tožnik po ugotovitvah sodišča tožencu pošiljal račune v celotnem vtoževanem obdobju, tožencu ni moč očitati, da nadomestilo izplačuje napačni organizaciji. Na podlagi navedenega zato tudi ne gre za kršitev (ustavnih) pravic, uveljavljenih s pritožbo in je odločitev sodišča pravilna tudi v tem delu.

15. Naslovno sodišče je na podlagi navedenih razlogov pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP), saj tudi kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, ni ugotovilo (drugi odstavek 350. člena ZPP).

16. Odločitev o stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP. Pritožnik mora sam trpeti stroške svojega neuspeha s pritožbo (prvi odstavek 154. člena ZPP), toženec pa svojega nepotrebnega odgovora nanjo, saj s ponavljanjem svojih stališč v ničemer ni vplival na svoj položaj v pravdi.

1 Ur. l. RS, št. 29/1998 2 Dovoljenje Urada RS za intelektualno lastnino (UIL) št. 800-3/96 z 12. 3. 1998. 3 Sodba Vrhovnega sodišča RS II Ips 160/2011 in odločbe Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1592/2016, II Cp 1160/2016, I Cp 2243/2016 in II Cp 177/2017. 4 Tako tudi odločba Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 177/2017. 5 Določba se glasi: "Višina avtorskega honorarja za javno radiodifuzijo se določi s pogodbo z uporabniki ali z njihovimi združenji. Pri določanju višine plačila se upoštevajo ..." 6 Odločba U-I-165/03 s 15. 12. 2005. 7 Dilema, ali gre pri zadnjem odstavku za tretji odstavek celotnega II. poglavja ali le za drugi odstavek 7. točke, pri odločanju o zahtevku za kabelsko retransmisijo ni relevantna.  
8 Prim. odločbi Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1033/2016 in II Cp 2723/2016.