VSM Sklep II Kp 55647/2019
Datum: 2020-02-12T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSMB:2020:II.KP.55647.2019
sodisce: Višje sodišče v Mariboru
oddelek: Kazenski oddelek
institut: kaznivo dejanje poslovne goljufije - preslepitveni namen - zahteva za preiskavo - opis kaznivega dejanja - zakonski znaki kaznivega dejanja - zavrnitev zahteve za preiskavo
jedro: Pritožnici ni mogoče pritrditi, saj mora opis kaznivega dejanja že v zahtevi za preiskavo vsebovati vsa tista odločilna dejstva, ki pomenijo konkretizacijo abstraktnih zakonskih znakov očitanega kaznivega dejanja, pri čemer se takšne pomanjkljivosti v opisu ne morejo nadgrajevati s kasnejšim raziskovanjem okoliščin kaznivega dejanja v preiskavi, kot v to skuša prepričati pritožnica. V tretjem odstavku 168. člena ZKP je jasno določeno, da je (že) v zahtevi za preiskavo treba navesti opis dejanja, iz katerega izhajajo zakonski znaki kaznivega dejanja. Prav opis dejanja je najpomembnejša sestavina zahteve za preiskavo, saj se z njim določi okvir, v katerem bo potekala preiskava, zaradi česar mora biti konkretiziran do te mere, da po eni strani omogoča (sodišču) pravno vrednotenje obdolženčevega ravnanja oziroma sklepanje o obstoju ali neobstoju kaznivega dejanja, po drugi strani pa uresničevanje obdolženčeve pravice do obrambe, ki je lahko učinkovita le, če so zakonski znaki kaznivega dejanja, ki se mu očita, v opisu dejanja v zadostni meri konkretizirani
zveza: KZ-1 člen 228, 228/1. ZKP člen 168, 168/3, 169, 169/7

## Jedro

Pritožnici ni mogoče pritrditi, saj mora opis kaznivega dejanja že v zahtevi za preiskavo vsebovati vsa tista odločilna dejstva, ki pomenijo konkretizacijo abstraktnih zakonskih znakov očitanega kaznivega dejanja, pri čemer se takšne pomanjkljivosti v opisu ne morejo nadgrajevati s kasnejšim raziskovanjem okoliščin kaznivega dejanja v preiskavi, kot v to skuša prepričati pritožnica. V tretjem odstavku 168. člena ZKP je jasno določeno, da je (že) v zahtevi za preiskavo treba navesti opis dejanja, iz katerega izhajajo zakonski znaki kaznivega dejanja. Prav opis dejanja je najpomembnejša sestavina zahteve za preiskavo, saj se z njim določi okvir, v katerem bo potekala preiskava, zaradi česar mora biti konkretiziran do te mere, da po eni strani omogoča (sodišču) pravno vrednotenje obdolženčevega ravnanja oziroma sklepanje o obstoju ali neobstoju kaznivega dejanja, po drugi strani pa uresničevanje obdolženčeve pravice do obrambe, ki je lahko učinkovita le, če so zakonski znaki kaznivega dejanja, ki se mu očita, v opisu dejanja v zadostni meri konkretizirani

## Izrek

I. Pritožba pooblaščenke oškodovanca kot tožilca N.C. se zavrne kot neutemeljena.

II. Oškodovanec kot tožilec je dolžan plačati sodno takso v znesku 100,00 EUR kot strošek pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Okrožno sodišče na Ptuju je s sklepom II Ks 55647/2019 z dne 16. 12. 2019 na podlagi sedmega odstavka 169. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) zavrnilo zahtevo za preiskavo oškodovanca kot tožilca N.C. zoper osumljenega A.R. in osumljeno pravno osebo A.S. d.o.o., zaradi kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Po drugem odstavku 96. člena ZKP je odločilo, da je oškodovanec kot tožilec dolžan povrniti stroške kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP.

2. Zoper sklep se je pritožila pooblaščenka oškodovanca kot tožilca zaradi zmotne uporabe materialnega prava, s predlogom pritožbenemu sodišču, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi ter dopusti oziroma dovoli nadaljevanje postopka po vloženi zahtevi za preiskavo.

3. Pritožba ni utemeljena.

4. Po presoji razlogov izpodbijanega sklepa in pritožbenih navedb pritožbeno sodišče pritrjuje ugotovitvam sodišča prve stopnje, da opis kaznivega dejanja v zahtevi za preiskavo ne vsebuje vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1, zaradi česar je sodišče prve stopnje zahtevo za preiskavo oškodovanca kot tožilca utemeljeno zavrnilo.

5. Pritožnica navaja, da je odločitev sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu pravno napačna oziroma preuranjena. Poudarja, da je bila vložena zahteva za preiskavo in ne obtožnica, ravno z namenom, da bi se okoliščine očitanega kaznivega dejanja še raziskale; za vložitev zahteve za preiskavo namreč zadošča sum storitve kaznivega dejanja, torej manjša stopnja verjetnosti in manjša konkretizacija okoliščin kaznivega dejanja kot v primeru vložene obtožnice. Preslepitev mora biti vidna iz dejanskih okoliščin in ravno te bi se tekom preiskave raziskale. Po opravljeni preiskavi, ko bi se okoliščine raziskale, bi oškodovanec kot tožilec lahko vložil modificirano obtožnico, katero bi v nadaljevanju še dodatno lahko modificiral. 6. Pritožnici ni mogoče pritrditi, saj mora opis kaznivega dejanja že v zahtevi za preiskavo vsebovati vsa tista odločilna dejstva, ki pomenijo konkretizacijo abstraktnih zakonskih znakov očitanega kaznivega dejanja, pri čemer se takšne pomanjkljivosti v opisu ne morejo nadgrajevati s kasnejšim raziskovanjem okoliščin kaznivega dejanja v preiskavi, kot v to skuša prepričati pritožnica. V tretjem odstavku 168. člena ZKP je jasno določeno, da je (že) v zahtevi za preiskavo treba navesti opis dejanja, iz katerega izhajajo zakonski znaki kaznivega dejanja. Prav opis dejanja je najpomembnejša sestavina zahteve za preiskavo, saj se z njim določi okvir, v katerem bo potekala preiskava, zaradi česar mora biti konkretiziran do te mere, da po eni strani omogoča (sodišču) pravno vrednotenje obdolženčevega ravnanja oziroma sklepanje o obstoju ali neobstoju kaznivega dejanja, po drugi strani pa uresničevanje obdolženčeve pravice do obrambe, ki je lahko učinkovita le, če so zakonski znaki kaznivega dejanja, ki se mu očita, v opisu dejanja v zadostni meri konkretizirani. V obravnavani zadevi pa iz opisa dejanja navedenega v zahtevi za preiskavo zoper uvodoma navedena osumljenca ne izhajajo vsi zakonski znaki kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1, saj v opisu dejanja niso navedena nikakršna dejstva in okoliščine, na podlagi katerih bi bilo mogoče zanesljivo sklepati na preslepitev oškodovancev. Sodišče prve stopnje je pravilno izpostavilo, da iz opisa dejanja glede očitka preslepitve izhaja zgolj, da je osumljeni A.R. preslepil oškodovanca „z obljubo, da bo njun odprt znesek hipotekarnega stanovanjskega kredita pri N. d.d. štev. ... v višini 34.084,69 EUR odplačal v celoti najpozneje do 1. 3. 2018, kar pa vse do danes ni storil.“ Iz navedenega izhaja zgolj gola obljuba oziroma zaveza, da bo obveznost izpolnjena, in kasnejša neizpolnitev le-te, tako formuliran opis pa po sodni praksi, na katero utemeljeno opozarja sodišče prve stopnje (sodbi Vrhovnega sodišča RS I Ips 93283/2010 z dne 21. 9. 2017 in I Ips 47130/2015 z dne 27. 10. 2017), ne zadošča za konkretizacijo zakonskega znaka preslepitve. Brez navedbe konkretnih dejanskih okoliščin v opisu dejanja, ki kažejo na to, da so obljube prazne in neresnične (lažne), opisano izvršitveno ravnanje tudi po presoji pritožbenega sodišča ostaja v polju (nekaznive) neizpolnitve obligacijske obveznosti in ne predstavlja kaznivega dejanja.

7. Pritožnica nadalje v pritožbi izpostavlja, da je že P.P. v kazenski ovadbi navajala, da je osumljeni A.R. z raznimi izgovori zavlačeval s plačilom kupnine in kljub temu, da je nepremičnino prodal naprej, kupnine še vedno ni plačal, kar so po njeni oceni zagotovo okoliščine, ki kažejo na preslepitveni namen A.R., pri čemer so te okoliščine navedene tudi v obrazložitvi zahteve za preiskavo. Vendar s takimi pritožbenimi navedbami pritožnica ne more uspešno omajati pravilnosti izpodbijanega sklepa. Obrazložitev dejanskega stanja namreč ne more nadomestiti konkretnega dela opisa kaznivega dejanja, iz katerega izpostavljena dejstva in okoliščine ne izhajajo. Zato četudi pritožnica v pritožbi izpostavlja okoliščine, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati na obstoj preslepitvenega namena, s tem ne more nadomestiti nesklepčnega opisa kaznivega dejanja.

8. Čeprav se preiskovalna sodnica v svojem nestrinjanju z zahtevo za preiskavo oškodovanca kot tožilca bežno opredeli do dejanskega stanja v predmetni zadevi, pritožbeno sodišče (enako kot pritožnica) ugotavlja, da izpodbijani sklep temelji na ugotovitvi, da opis kaznivega dejanja v zahtevi za preiskavo ne vsebuje vseh zakonskih znakov poslovne goljufije, kot jih določa in opredeljuje prvi odstavek 228. člena KZ-1 (točka 4 obrazložitve izpodbijanega sklepa), zato se kot brezpredmeten izkaže pritožničin očitek, da ima sodišče prve stopnje v predmetni zadevi pomanjkljivo predstavo o dejanskem stanju, prav tako brezpredmetne pa so njene pritožbene navedbe v tej smeri - predvsem polemiziranje o (ne)vknjižbi lastninske pravice v zemljiški knjigi zaradi neurejene etažne lastnine in o okoliščini, da tudi osumljena pravna oseba A.S. d.o.o. še ni vpisana kot lastnica po sporni prodajni pogodbi.

9. Ker pooblaščenka oškodovanca kot tožilca ni navedla nobenih okoliščin, s katerimi bi omajala pravilne ugotovitve sodišča prve stopnje, je pritožbeno sodišče, ob ugotovitvi, da niso podane kršitve iz petega odstavka 402. člena ZKP, ki jih pritožbeno sodišče preizkuša po uradni dolžnosti, na podlagi določbe tretjega odstavka 402. člena ZKP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

10. Pooblaščenka oškodovanca kot tožilca s pritožbo ni uspela, zato je oškodovanec kot tožilec na podlagi prvega odstavka 98. člena v zvezi z drugim odstavkom 96. člena ZKP dolžan plačati sodno takso v višini 100,00 EUR. Znesek sodne takse je pritožbeno sodišče odmerilo na podlagi tar. št. 7409 Taksne tarife Zakona o sodnih taksah (ZST-1).