U-I-168/97
Datum: 1997-07-03T00:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:USRS:1997:U.I.168.97
vrsta: zakon
zadeva: ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
objavljeno: OdlUS VI, 103 | 03.07.1997
dokument: US18443
akt: Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94), 3. tč. 2. odst. 201. čl., 1. in 2. tč. 2. odst. 201. čl., 3. odst. 201. čl.
resitev: zavrnitev
izrek: Pobuda za oceno ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku ter določb Zakona o kazenskem postopku, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora, se zavrne.

Pobuda za oceno ustavnosti 1. in 2. točke drugega odstavka 201. člena ter tretjega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku se zavrže.
stavek: Ustavno sodišče je z odločbo, izdano po 48. členu Zakona o Ustavnem sodišču, ugotovilo neskladnost 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ponovitvena nevarnost kot priporni razlog) in neskladnost določb Zakona o postopku odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora.Pobudnik izpodbija prav te določbe. Zgolj zaradi poteka roka, ki ga je Ustavno sodišče določilo Državnemu zboru za odpravo ugotovljenih protiustavnosti, izpodbijane zakonske določbe niso prenehale veljati.Člen 48 Zakona o Ustavnem sodišču, ki temelji na načelih pravne države (2. člen) in spoštovanju človekovih pravic (Preambula k Ustavi), pooblašča Ustavno sodišče, da v primerih, ko razveljavitev zakona ni mogoča po naravi stvari (zakonska praznina) ali je zakonska določba takšna, da zaradi svoje nomotehnične oblike vsebuje protiustavne dele in je zato ni mogoče razveljaviti kot celote ali pa bi razveljavitev prehudo posegla v ustavno varovane pravice drugih ali v druge ustavne dobrine (zakon določeno vprašanje ureja na način, ki ne omogoča njegove razveljavitve), sprejme ugotovitveno odločbo o neskladnosti zakona z Ustavo.Ker je Ustavno sodišče o skladnosti izpodbijanih določb z Ustavo že odločilo, brezuspešen potek roka za odpravo protiustavnosti pa sam po sebi ne more vplivati na odločitev Ustavnega sodišča. Še vedno obstajajo vsi razlogi, zaradi katerih določb ni bilo mogoče razveljaviti, zato je Ustavno sodišče pobudo za oceno ustavnosti kot neutemeljeno zavrnilo.Državni zbor krši načela pravne države in načelo delitve oblasti, če do roka, določenega z odločbo Ustavnega sodišča, ne odpravi v njej ugotovljene protiustavnosti.
odlocitev: sklep
geslo: Ugotovitvena odločba po 48. čl. ZUstS.
Izpodbijanje določb, za katere je bila že ugotovljena neskladnost z Ustavo, obnova postopka pred Ustavnim sodiščem.
Potek roka, določenega zakonodajalcu, za odpravo ugotovljenih protiustavnosti, ugotovljenih z odločbo Ustavnega sodišča.
Načelo pravna država.
Načelo delitve oblasti.
Načelo sorazmernosti.
Varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin, splošno (preambula k Ustavi).
Pravica do osebne svobode.
Odreditev pripora.
Uresničevanje in omejevanje pravic.
Pripor, ponovitvena nevarnost.
Pravica do življenja.
Poziv zakonodajalcu da izvrši zakonsko dolžnost po 48. čl. ZUstS.
Nepristojnost Ustavnega sodišča za odločanje o konkretni zadevi (39. čl. ZUstS).
Odklonilno ločeno mnenje ustavnega sodnika.
podlaga: Ustava, 2., 3., 15., 161. čl.
Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), 2. čl.
Zakon o Ustavnem sodišču (ZUstS), 25., 3. odst. 26. čl., 39., 43., 44., 48. čl.
vlagatelj: Asmir Palamar, Ljubljana
datum_vloge: 1997-05-13T22:00:00.000Z
datum_odlocitve: 1997-07-02T22:00:00.000Z

# U-I-168/97

3.7.1997

# S K L E P

Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Asmirja Palamarja iz Ljubljane, ki ga zastopata Barbara Menart - Senica in Miro Senica, odvetnika v Ljubljani, na seji dne 3. julija 1997

# s k l e n i l o:

Pobuda za oceno ustavnosti 3. točke drugega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 63/94) ter določb Zakona o kazenskem postopku, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora, se zavrne.

Pobuda za oceno ustavnosti 1. in 2. točke drugega odstavka 201. člena ter tretjega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku se zavrže.

# O b r a z l o ž i t e v

## A.

Pobudnik je dne 13.5.1997 vložil pobudo za oceno ustavnosti določb 201. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju: ZKP) in določb ZKP, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora. Pobudnik izpodbija navedene določbe zaradi poteka roka, ki ga je Ustavno sodišče v svoji odločbi št. U-I-18/93 z dne 11.4.1996 (OdlUS V, 40) določilo za odpravo neskladnosti z Ustavo. Pobudnik predlaga, da Ustavno sodišče razveljavi izpodbijane določbe in pred tem zadrži njihovo izvrševanje kakor tudi izvrševanje sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 11.3.1997.

Pravni interes za začetek postopka utemeljuje pobudnik z navedbo, da se nahaja v priporu, in s predložitvijo sklepa pristojnega sodišča o podaljšanju pripora.

Pobuda je bila poslana Državnemu zboru, ki nanjo ni odgovoril.

Za pojasnila je bilo zaprošeno Ministrstvo za pravosodje.

Navedlo je, da je bil ob izdaji zgoraj navedene odločbe Ustavnega sodišča v Državnem zboru že vložen predlog zakona o spremembah in dopolnitvah ZKP, ki še ni mogel upoštevati zahtev navedene odločbe. Dokler je bil v Državnem zboru ta predlog zakona, glede na poslovniško ureditev zakonodajnega postopka ni bilo mogoče vložiti novega zakona. Postopek odločanja o tem predlogu v prvi obravnavi je trajal vse do maja letošnjega leta, ko ga je Državni zbor sprejel in predlagatelju naročil, da za drugo obravnavo predloži predlog zakona ob upoštevanju odločbe Ustavnega sodišča. Ministrstvo za pravosodje pojasnjuje, da bo še pred parlamentarnimi počitnicami predložilo predlog zakona o spremembah in dopolnitvah ZKP v drugo obravnavo.

## B. - I.

Pobudnik je v priporu na podlagi sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani št. Ks 414/97 z dne 9.5.1997 iz pripornega razloga po 3. točki drugega odstavka 201. člena ZKP - torej iz razloga ponovitvene nevarnosti. Zato izkazuje pravni interes le za presojo citirane določbe 201. člena ZKP, ne pa tudi glede ostalih, ki ne posegajo v njegove pravice oziroma v njegov pravni položaj. Zato je bilo treba v skladu z določbo 25. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 15/94 - v nadaljevanju: ZUstS) v tem delu pobudo zavreči. Pač pa pobudnik izkazuje pravni interes tudi za izpodbijanje določb ZKP, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora. V času vložitve pobude za oceno ustavnosti sicer rok za uskladitev še ni potekel, kar pa pritožniku ne jemlje pravnega interesa glede na to, da je v času odločanja o pobudi ta rok že iztekel, in glede na to, da se pobudnik v tem času nahaja v priporu.

Glede na izkazan pravni interes je bilo treba presoditi, ali je pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti izpodbijanih določb utemeljena.

Ustavno sodišče je z zgoraj citirano odločbo št. U-I-18/93:

> razveljavilo določbi prvega odstavka 201. člena in prvega odstavka 361. člena ZKP ter besedilo določbe drugega odstavka 202. člena ZKP, ki se glasi: "kratko obrazložitev, v kateri mora biti razlog za pripor posebej obrazložen",

> ugotovilo, da 3. točka drugega odstavka 201. člena in 2. točka prvega odstavka 432. člena ZKP nista v skladu z Ustavo,

> ugotovilo, da ZKP ni v skladu z Ustavo, kolikor ne določa tudi milejših ukrepov za preprečevanje ponovitvene nevarnosti,

> ugotovilo, da določbe ZKP, ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora, niso v skladu z Ustavo, in

> zavezalo Državni zbor, da v roku enega leta odpravi ugotovljene neskladnosti z Ustavo.

Odločba je bila objavljena v Uradnem listu št. 25/96 dne 16.5.1996, kar pomeni, da je ob smiselni uporabi določbe 43. člena ZUstS rok za uskladitev z Ustavo potekel 17.5.1997.

Državni zbor v tem času ugotovljenih neskladnosti ni odpravil.

Ustavno sodišče je v 62. točki obrazložitve citirane odločbe obrazložilo, zakaj se je ob ugotovitvi, da določba 3. točke drugega odstavka 201. člena ZKP ni v skladu z Ustavo, odločilo za izdajo ugotovitvene odločbe na podlagi 48. člena ZUstS: "Ker pa Ustava ne prepoveduje pripora iz razloga ponovitvene nevarnosti, je Ustavno sodišče na podlagi 48. člena ZUstS ugotovilo protiustavnost izpodbijane določbe ZKP in zakonodajalcu določilo rok za njeno odpravo." Glede določb postopka (določbe 202., 203., 205., 207. in 361. člena ZKP), ki urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora, pa je Ustavno sodišče v 74. točki obrazložitve citirane odločbe obrazložilo, zakaj se je odločilo za ugotovitev neskladnosti, ne pa za razveljavitev: "Razveljavitev določb ZKP, ki urejajo postopek odločanja o priporu, bi - z izjemo drugega odstavka 202. člena ZKP - pomenila, da sodišča sploh ne bi mogla več odločati o priporu. Ustavno sodišče je zato ob uporabi 48. člena ZUstS samo ugotovilo protiustavnost teh določb in določilo rok, v katerem mora zakonodajalec protiustavnost odpraviti." Isti razlog za uporabo ugotovitvene odločbe smiselno velja tudi za odločitev o 3. točki drugega odstavka 201. člena ZKP.

Prvi odstavek 48. člena ZUstS določa: "Če Ustavno sodišče oceni, da je zakon, drug predpis ali splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil, protiustaven ali nezakonit zato, ker določenega vprašanja, ki bi ga moral urediti, ne ureja ali ga ureja na način, ki ne omogoča razveljavitve oziroma odprave, sprejme o tem ugotovitveno odločbo.". Po drugem odstavku tega člena mora zakonodajalec oziroma drug pristojen organ ugotovljeno protiustavnost oziroma nezakonitost odpraviti v roku, ki ga določi Ustavno sodišče. Prvi odstavek 161. člena Ustave predvideva razveljavitev zakona, za katerega Ustavno sodišče ugotovi, da ni v skladu z Ustavo. Na tej ustavni določbi temeljita določbi 43. in 44. člena ZUstS, ki urejata razveljavitev zakona in učinkovanje razveljavitve. Določba 48. člena ZUstS pa ima svoj temelj v določbi 2. člena Ustave in v spoštovanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Preambula Ustave, prvi in tretji odstavek 15. člena Ustave). Načela pravne države in spoštovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin zahtevajo, da ima v dveh zgoraj navedenih zakonsko določenih primerih Ustavno sodišče tudi le možnost ugotoviti neskladnost z Ustavo, ker razveljavitev ali po naravi stvari (pravna praznina) ni mogoča ali je zakonska določba takšna, da zaradi svoje nomotehnične oblike vsebuje protiustavne dele in je zato ni mogoče razveljaviti kot celote ali pa bi razveljavitev prehudo posegla v ustavno varovane pravice drugih, zaradi česar se je v skladu z ustavnim načelom sorazmernosti treba odločiti za začasno ohranitev protiustavne norme v veljavi.

Ustavno sodišče je, kakor je razvidno iz prejšnje točke te obrazložitve, ugotovilo, da so določba 3. točke 201. člena ZKP in določbe o postopku odrejanja, podaljševanja in odprave pripora take, da ne omogočajo razveljavitve. Razveljavitev določbe 3. točke 201. člena ZKP ni mogoča, ker bi pomenila odpravo pripora zaradi ponovitvene nevarnosti, ki jo Ustava predvideva v prvem odstavku 20. člena zaradi varovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin drugih oseb - morebitnih žrtev kaznivih dejanj. Iz istega razloga tudi ni mogoča razveljavitev določb, ki urejajo postopek odločanja o priporu.

Navedeni razlog, zaradi katerega je Ustavno sodišče izdalo ugotovitveno odločbo, se v času odločanja o tej pobudi ni v ničemer spremenil. Zgolj zaradi poteka roka izpodbijane zakonske določbe niso prenehale veljati. Sodne odločitve o posegu v osebno svobodo posameznika so podvržene tudi presoji Ustavnega sodišča v postopku z ustavno pritožbo zaradi morebitnih kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Po določbi prvega odstavka 15. člena Ustave se človekove pravice in temeljne svoboščine uresničujejo neposredno na podlagi Ustave.

Sodnik ne sme odreči sodnega varstva ustavnih pravic, ki je zagotovljeno tudi z izrecno določbo četrtega odstavka 15. člena Ustave. Ob odrejanju pripora zaradi ponovitvene nevarnosti ne gre le za spoštovanje človekovih pravic osebe, zoper katero se odreja pripor, ampak tudi za spoštovanje in upoštevanje človekovih pravic oškodovancev oziroma žrtev kaznivih dejanj, če obstaja realna nevarnost, da bo v njihove pravice poseženo.

Nasproti obdolženčevi pravici do osebne svobode lahko stojijo sorazmerno enakovredne pravice, lahko pa celo višja pravica - to je pravica do življenja, ki jo izrecno zagotavlja tudi prvi odstavek 2. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, MP, št. 7/94). Zato lahko sodišča v skladu z zgoraj navedenim še naprej odrejajo pripor zaradi ponovitvene nevarnosti v skladu s stališči in kriteriji, ki so obrazloženi tako v citirani odločbi Ustavnega sodišča kakor tudi v številnih odločbah in sklepih Ustavnega sodišča v ustavnih pritožbah o priporu.

Ustavno sodišče je o skladnosti izpodbijanih določb že odločilo, brezuspešen potek roka za odpravo protiustavnosti pa sam po sebi ne more vplivati na odločitev Ustavnega sodišča. Še vedno obstajajo vsi razlogi, zaradi katerih določb ni bilo mogoče razveljaviti, zato je bilo treba pobudo za oceno ustavnosti kot neutemeljeno zavrniti.

## B. - II.

Ustavno sodišče hkrati ugotavlja, da Državni zbor s svojim ravnanjem krši zakonsko obveznost, določeno na podlagi tretjega odstavka 161. člena Ustave v drugem odstavku 48. člena ZUstS.

Noben organ državne oblasti ne sme opuščati dejavnosti, ki jih mora opraviti znotraj svojega delokroga. S takšnim ravnanjem zakonodajalec krši načela pravne države (2. člen Ustave) in načelo delitve oblasti (drugi odstavek 3. člena Ustave). Zato Ustavno sodišče poziva zakonodajalca, da izvrši svojo zakonsko dolžnost, da uredi vprašanja, ki so predmet te pobude, tako da bo zakonska ureditev v skladu s citirano odločbo Ustavnega sodišča.

Ker je Ustavno sodišče takoj odločilo o pobudi sami, ni bilo treba odločiti o predlogu za zadržanje izpodbijanih določb ZKP.

Pobudnik je predlagal, da Ustavno sodišče na podlagi 39. člena ZUstS zadrži tudi izvršitev sklepa o podaljšanju pripora, navedenega v točki 1 te obrazložitve. Kakor je bilo poudarjeno že v sklepu Ustavnega sodišča št. U-I-92/97-5 z dne 8.5.1997 (Uradni list RS, št. 29/97), v postopku ocene ustavnosti in zakonitosti predpisov Ustavno sodišče na podlagi določbe 39. člena ZUstS nima pooblastila, da v tem postopku odloči v konkretni zadevi.

## C.

Ustavno sodišče je to odločbo sprejelo na podlagi 25. člena in tretjega odstavka 26. člena ZUstS v sestavi: predsednik dr.Lovro Šturm in sodniki dr. Peter Jambrek, dr. Tone Jerovšek, mag. Matevž Krivic, mag. Janez Snoj, dr. Janez Šinkovec, Franc Testen, dr. Lojze Ude in dr. Boštjan M. Zupančič. Odločbo je sprejelo s petimi glasovi proti štirim. Proti so glasovali sodniki Jerovšek, Šinkovec, Šturm in Zupančič. Sodnik Zupančič je dal odklonilno ločeno mnenje, ki sta se mu pridružila sodnik Jerovšek in sodnik Šinkovec.

P r e d s e d n i k:
dr.LovroŠturm

---

# Odklonilno ločeno mnenje sodnika dr. Zupančiča, ki se mu pridružujeta sodnika dr. Jerovšek in dr. Šinkovec

Dne 11. aprila 1996 je Ustavno sodišče s svojo odločbo štev. U - I - 18/93 ugotovilo protiustavnost 3. točke drugega odstavka 201. člena in 2. točke prvega odstavka 432. člena Zakona o kazenskem postopku in obenem ugotovilo tudi, da ta zakon ni v skladu z Ustavo, kolikor ne določa milejših ukrepov za preprečevanje ponovitvene nevarnosti. Obenem je Ustavno sodišče ugotovilo, da določbe Zakona o kazenskem postopku, kolikor urejajo postopek odločanja o odreditvi, podaljšanju in odpravi pripora, tudi niso v skladu z Ustavo, ki v 2. odst. 19. člena izrecno pravi: "Nikomur se ne sme vzeti prostost, razen v primerih in po postopku, ki ga določa zakon." Ustavno sodišče je obenem zavezalo Državni zbor, da v roku enega leta odpravi ugotovljene neskladnosti z Ustavo. Ker je bila odločba objavljena 16. maja 1996, je rok za uskladitev z Ustavo potekel eno leto kasneje, t.j. 17. maja 1997. V tem enoletnem roku Državni zbor omenjenih protiustavnosti ni odpravil.

Pri zadevi je bistvena določba prvega odstavka 48. člena ZUSt, ki pravi: "Če Ustavno sodišče oceni, da je zakon, drug predpis ali splošni akt, izdan za izvrševanje javnih pooblastil protiustaven ali nezakonit zato, ker določenega vprašanja, ki bi ga moral urediti, ne ureja, ali ga ureja na način, ki ne omogoča razveljavitve oziroma odprave, sprejme o tem ugotovitveno odločbo.

Naknadno se je namreč postavilo vprašanje, ali gornja dikcija "ga ureja na način, ki ne omogoča razveljavitve", pomeni tudi, da ima Ustavno sodišče zakonsko možnost nek zakon kljub njegovi eklatantni protiustavnosti ne razveljaviti --, zaradi tega ker je razveljavitev v zgornjem smislu "onemogočena" zaradi dejanskih nasledkov, ki bi iz te razveljavitve nastali. Z drugo besedo, postavlja se vprašanje, ali ta dikcija Zakona o Ustavnem sodišču pomeni, da se Ustavno sodišče lahko spušča v presojo pravno-političnih posledic ugotovitve protiustavnosti določenega zakona. V konkretnem primeru je to pomenilo, da Ustavno sodišče ni razveljavilo določb o priporu, ker bi to pomenilo, da sodišča "sploh ne bi mogla več odločati o priporu.

Iz sobesedila citirane dikcije (analogija inter legem) 48. člena ZUStS jasno in nedvoumno izhaja, da se besede "ga ureja na način, ki ne omogoča razveljavitve", nanašajo na nomotehnično nemožnost, ne pa na dejanske pravno-politične posledice razveljavitve. Kakorkoli že, če je Ustavno sodišče samo ugotovilo, da je ZKP, kolikor ureja pripor, v neskladju z Ustavo, potem to pomeni, da so vsi, ki so v priporu na podlagi takega zakona, prikrajšani za svojo ustavno pravico (iz 19. čl. Ustave) do osebne svobode.

V omenjenem enoletnem roku so redna kazenska sodišča sicer v veliki meri popravila svojo prejšnjo prakso odrejanja in podaljševanja priporov, obenem pa se je Vrhovno sodišče postavilo na stališče, v katerem rednim sodiščem svetuje, da o priporu odločajo neposredno po Ustavi in ob upoštevanju elementov obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča. Ta situacija skupaj z možnostjo, da oseba, ki je v priporu in se čuti prizadeto v svojih ustavnih pravicah, vloži ustavno pritožbo, je v glavnem saniralo prejšnjo situacijo. Zaradi tega je mogoče sklepati, da se v omenjenem enoletnem roku v Sloveniji s sodnim odrejanjem priporov človekove pravice niso sistematično kršile.

Po drugem odstavku 19. člena Ustave pa velja, da se nikomur ne sme vzeti prostost razen v primerih in po postopku, ki ga zakon izrecno določa. V tej ustavni določbi potemtakem ne gre samo za to, da Ustava zahteva, da zakonodajalec primere in postopek, v katerem se lahko odredi pripor, zakonsko opredeli (zakonska rezerva). Gre predvsem za to, da morajo biti primeri, v katerih se pripor lahko odredi, določeni v smislu legis certa --, gre torej za načelo zakonitosti v materialnopravnem smislu, kolikor se to nanaša specifično na pripor. Poleg tega Ustava od zakona zahteva, da izrecno uredi tudi postopek odrejanja pripora, česar pa zakonodajalec ne pred in ne po odločbi Ustavnega sodišča ni storil. Posebnega postopka, po katerem bi se pripor odredil ob upoštevanju vseh procesnih garancij tako sedaj, eno leto po odločbi, še vedno nimamo. V tem smislu je seveda vmesno stanje, kot smo ga zgoraj opisali, namreč da sodišča sodijo neposredno po Ustavi in v skladu z odločbo US --, tudi protiustavno.

Gola ugotovitev protiustavnosti z enoletnim rokom zakonodajalcu je bila ta čas sprejemljiva, ker dejansko ni mogoče pričakovati od zakonodajalca, da bo v krajšem roku uredil kompleksno vprašanje primerov in odrejanja pripora. Ko pa je ta rok potekel, se nadaljuje opisano protiustavno stanje. To stanje bi terjalo razveljavitev, kolikor ta ni bila že s prvotno odločbo Ustavnega sodišča predvidena ob koncu enoletnega roka.

V večinski odločbi je ključnen odstavek v 10. točki, ki pravi: "Ustavno sodišče je, kakor je razvidno iz prejšnje točke te ugotovitve, ugotovilo, da so določbe 3. tč. 201. čl. ZKP in določbe o postopku odrejanja, podaljševanja in odprave pripora take, da ne omogočajo razveljavitve. Razveljavitev določbe 3. točke 201. čl. ZKP ni mogoča, ker bi pomenila odpravo pripora zaradi ponovitvene nevarnosti." Tako si večina zdaj na temelju pravnopolitičnega tehtanja vrednot prisvaja pravico, da ne razveljavlja tistih zakonov, za katere je samo izrecno ugotovila, da so protiustavni. Tako se je spet enkrat zgodilo, da je večina v Ustavnem spodišču iz skrajnega in dogmatičnega pravnega formalizma, točneje, iz ozke pozitivistične razlage prvega odstavka 48. člena Zakona o Ustavnem sodišču, zašlo v nasprotno skrajnost. Ta formalistična razlaga večini omogoča, da samo presoja, katere ustavne vrednote so pomembnejše: ali pravice tistih, ki so ob zgolj nominalni ustavni predpostavki nedolžnosti v priporu, ali pravice njihovih morebitnih, hipotetičnih žrtev. Proti takemu voluntarizmu najostreje protestiram in lahko samo upam, da se zakonodajalčeva opustitev, ki je to omogočila, ne bo vlekla predolgo.

Na koncu se je treba dotakniti še vprašanja, kako je sploh z ugotovitvenimi odločbami Ustavnega sodišča, ker te v 161. členu Ustave sploh niso predvidene. Po Ustavi Ustavno sodišče sicer lahko ugotovi, da je zakon protiustaven, vendar ga v celoti ali delno mora razveljaviti. Druge možnosti po Ustavi ni. Res je sicer, da (povsem izjemoma) nastopajo primeri, ko ni kaj razveljaviti, vendar bi bila ustavno konformna tista razlaga, ki bi v takih situacijah od zakonodajalca zahtevala, da pravno praznino zapolni z grožnjo, da bo sicer razveljavljen celotni zakonski kontekst, v katerem je pravna praznina nastala. Po mojem mnenju je torej določba 48. čl. ZUSt protiustavna, ker uvaja ugotovitveno odločbo, ki je Ustava ne predvideva. To ugotovitveno odločbo interpretirati tako, da daje Ustavnemu sodišču možnost pravno-politično in hipotetično spekulirati o tem, kaj bi bilo, če se zakon kot protiustaven skladno z Ustavo razveljavi, pa se pravi prvotni poškodbi Ustave dodati še žalitev. V konkretnem primeru to pomeni, da je Ustavno sodišče kot negativni zakonodajalec pooblaščeno le ugotavljati, da je Zakon o kazenskem postopku, kolikor ureja pripore, protiustaven -- in ga razveljaviti! Ostalo je stvar zakonodajalca.

dr. Boštjan M. Zupančič
dr. Tone Jerovšek
dr. Janez Šinkovec