VSL sodba I Cp 2965/2013
Datum: 2014-04-02T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSLJ:2014:I.CP.2965.2013
sodisce: Višje sodišče v Ljubljani
oddelek: Civilni oddelek
institut: odškodninska odgovornost - protipravnost ravnanja - razžalitev časti in dobrega imena - namen zaničevanja - relativno javna oseba - novinarska svoboda
jedro: Splošno je znano, da je sladkorna bolezen (tip 1 in tip 2) resna presnovna motnja, ki ima celo kljub zdravljenju lahko hude kratkoročne in dolgoročne posledice za človekovo zdravje in življenje. Druga tožnica in tretji tožnik sta se s svojo tezo, da je, v nasprotju z dosedanjimi dognanji medicinske znanosti in stroke, diabetes ozdravljiv, brez dvoma izpostavila burnemu odzivu tako strokovne kot laične javnosti. V tem smislu ju je tudi sodišče prve stopnje označilo za relativno javni osebi.

Tožniki glede na spornost njihove teze o ozdravljivosti diabetesa niso mogli pričakovati samo navdušenega odobravanja javnosti, ampak predvsem tudi ostro in neprizanesljivo kritiko ter z dvomi podprte vrednostne sodbe.
zveza: OZ člen 179.

## Jedro

Splošno je znano, da je sladkorna bolezen (tip 1 in tip 2) resna presnovna motnja, ki ima celo kljub zdravljenju lahko hude kratkoročne in dolgoročne posledice za človekovo zdravje in življenje. Druga tožnica in tretji tožnik sta se s svojo tezo, da je, v nasprotju z dosedanjimi dognanji medicinske znanosti in stroke, diabetes ozdravljiv, brez dvoma izpostavila burnemu odzivu tako strokovne kot laične javnosti. V tem smislu ju je tudi sodišče prve stopnje označilo za relativno javni osebi.

Tožniki glede na spornost njihove teze o ozdravljivosti diabetesa niso mogli pričakovati samo navdušenega odobravanja javnosti, ampak predvsem tudi ostro in neprizanesljivo kritiko ter z dvomi podprte vrednostne sodbe.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Pravdni stranki krijeta sami svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožnikov, naj jima toženki solidarno plačata odškodnino, vsakemu v višini 8.400,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 26. 4. 2007 dalje. Tožnikom pa je naložilo, da morajo toženkama povrniti 1.400,40 EUR njunih pravdnih stroškov z obrestmi za primer zamude s plačilom.

2. Tožniki se v pritožbi sklicujejo na vse zakonske pritožbene razloge. Predlagajo spremembo, podrejeno razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišču očitajo, da ni ustrezno obrazložilo zavrnitve njihovih dokaznih predlogov. Čeprav se je ukvarjalo z vprašanjem (ne)ozdravljivosti sladkorne bolezni s pomočjo prehrane, ni pojasnilo, zakaj ni zaslišalo priče A. M., ki je na tem področju vrhunski strokovnjak. Tudi izpovedi priče M. R., ki se je ozdravil diabetesa tipa 1, ni ocenilo. Namesto tega je v sodbi zgolj pavšalno zaključilo, da naj bi bilo splošno znano, da diabetes tipa 1 ni ozdravljiv. Tožnika vztrajata, da z objavo sporne knjige nista postala predmet zanimanja splošne javnosti, kar bi lahko imelo za posledico oženje kroga njune zasebnosti. Knjiga se nanaša le na ozek krog populacije, sicer pa celo sodišče samo ugotavlja, da tudi revija D., ki jo izdaja toženka, glede na svojo vsebino ni namenjena širšemu krogu ljudi. Ko je sodišče presojalo protipravnost, je zanemarilo sporne očitke o tem, da gre v primeru tožnikov za bleferje, nastopače, pozerje, sleparje, goljufe. Priča M.K., ki je zvesta bralka revije D., je izpovedala, da se vsi sporni članki nanašajo prav na tožnike. Trditve o neplačevanju davkov so brez dvoma objektivno žaljive. Jasno je tudi, da so bile sporne trditve, glede na uporabljene izraze, podane z namenom zaničevanja tožnikov.

3. Toženki v odgovoru na pritožbo predlagata njeno zavrnitev in pritrjujeta razlogom izpodbijane sodbe.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Pritožbeni preizkus je pokazal, da v postopku na prvi stopnji ni bilo niti zatrjevanih niti uradoma upoštevnih procesnih kršitev. Sodišče pri ugotavljanju dejanskega stanja ni zanemarilo nobenega odločilnega ali pravno pomembnega dejstva, pri presoji zatrjevane odškodninske odgovornosti pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Strankina pravica do izvedbe dokaza ni absolutna. O tem, katere dokaze bo izvedlo za ugotovitev odločilnih dejstev, v skladu z drugim odstavkom 213. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) odloča sodišče. Res je, da mora zavrnitev dokaznih predlogov obrazložiti, vendar je sodišče prve stopnje to storilo, kot je razvidno iz 9. točke obrazložitve izpodbijane sodbe. Neizvedeni dokazi tudi po oceni pritožbenega sodišča ne bi mogli privesti do drugačne odločitve o tožbenem zahtevku. Izpoved priče A. M. o zdravilnih učinkih olj, ki jih tržijo tožniki, ne bi ničesar prispevala k razjasnitvi dejanskega stanja. Za to pravdo namreč ni bistveno vprašanje, ali je diabetes ozdravljiv, pač pa, ali sta toženki s spornimi trditvami o tožnikih nedopustno posegli v njihovo pravico do časti, ugleda in dobrega imena. V tej luči je nepomembna izpoved priče M. R., da se je sam ozdravil diabetesa tipa 1, zato sodišču prve stopnje njegove izpovedi ni bilo treba posebej ocenjevati. Čeprav torej vsi ponujeni dokazi niso bili izvedeni, pravica tožnikov do obravnavanja v postopku ni bila kršena, zato ni podana očitana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Prav tako ne gre za kršitev iz 14. točke drugega odstavka istega člena, saj je sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi navedlo jasne in zadostne razloge tudi za svojo odločitev o zavrnitvi neizvedenih dokazov, tako da je sodbo v tem delu vsekakor mogoče preizkusiti. Brez podlage je zato tudi očitek o kršitvi ustavnih pravic tožnikov v postopku.

7. Splošno je znano, da je sladkorna bolezen (tip 1 in tip 2) resna presnovna motnja, ki ima celo kljub zdravljenju lahko hude kratkoročne in dolgoročne posledice za človekovo zdravje in življenje. Druga tožnica in tretji tožnik sta se s svojo tezo, da je, v nasprotju z dosedanjimi dognanji medicinske znanosti in stroke, diabetes ozdravljiv, brez dvoma izpostavila burnemu odzivu tako strokovne kot laične javnosti. V tem smislu ju je tudi sodišče prve stopnje, kot je razumeti izpodbijano sodbo, označilo za relativno javni osebi. Pritožbeno nasprotovanje tej oznaki je brez pomena, saj toženki z objavo spornih člankov nista posegli v zasebnost tožnikov, ampak sta v člankih zgolj polemizirali z njihovimi trditvami. Tožniki glede na spornost njihove teze o ozdravljivosti diabetesa niso mogli pričakovati samo navdušenega odobravanja javnosti, ampak predvsem tudi ostro in neprizanesljivo kritiko ter z dvomi podprte vrednostne sodbe. Toženki sta po ugotovitvi sodišča prve stopnje z objavo spornih člankov ostali v dopustnih mejah javne kritike. Drugačno stališče tožnikov, da sta vendarle ravnali protipravno, ostaja še v pritožbi neprepričljivo.

8. Sodišče prve stopnje je ravnalo prav, ko je vse sporne članke obravnavalo kot celoto. Posamezni izrazi in besedne zveze, ki jih izpostavlja pritožba, bi morebiti lahko bili žaljivi, vendar so iztrgani iz konteksta, predvsem pa se, kot pravilno ugotavlja izpodbijana sodba, ne nanašajo neposredno na tožnike. Brez dvoma je slikovito izražanje sestavni del novinarske svobode. Bistveno za obravnavani primer je, da niti iz vsebine člankov niti iz ugotovljenih okoliščin primera ni mogoče razbrati zaničevalnega namena, ki naj bi vodil toženki pri objavi spornih člankov. Ti prvenstveno izražajo dvom o učinkovitosti izdelkov, ki jih tržijo tožniki, nasprotujejo tezi o ozdravljivosti diabetesa in opozarjajo na naivnost potrošnikov – bolnikov, ki bi takšni tezi morebiti lahko verjeli. Za protipravnost ne zadošča, da je bil način toženkinega izražanja na posameznih mestih ironičen. Kljub temu ni šlo za načrtno sramotenje tožnikov, ampak za resno obravnavo vprašanj, ki so pomembna za precejšen del javnosti. Sodišče prve stopnje je pravilno pripisalo odločilno težo namenu spornega pisanja oziroma dejstvu, da toženki nista nastopali v lastnem interesu, ampak v skrbi za zdravje in ozaveščanje sladkornih bolnikov.

9. Ker je protipravnost škodljivega ravnanja pogoj za odškodninsko odgovornost, je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek utemeljeno zavrnilo. O tem je v izpodbijani sodbi navedlo izčrpno in pravilno materialnopravno podlago. Tožniki s posplošnim sklicevanjem na posamezne judikate, ki jih povzemajo v pritožbi, drugačne odločitve ne morejo doseči. 10. Pritožbeni razlogi po navedenem niso podani, zato je sodišče druge stopnje pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in na podlagi 353. člena ZPP potrdilo prvo sodbo.

11. Ker so tožniki s pritožbo propadli, niso upravičeni do povračila svojih stroškov zanjo. Odgovor toženk na pritožbo pa glede na enostavnost zadeve ter celovito in izčrpno obrazložitev izpodbijane sodbe ni bistveno prispeval k odločitvi o pritožbi. Pravdni stranki morata zato stroške pritožbenega postopka kriti sami (prvi odstavek 165. člena ZPP).