U-I-173/05
Datum: 2007-11-15T00:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:USRS:2007:U.I.173.05
vrsta: zakon
zadeva: ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
objavljeno: Neobjavljeno | 15.11.2007
dokument: US27848
akt: Zakon o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 8/06 – ur. p. b., 14/07 in 32/07) (ZKP), 17. čl.
resitev: zavrženje
izrek: Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 17. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 8/06 – ur. p. b., 14/07 in 32/07) se zavrže.
stavek: Ker izpodbijana določba neposredno ne ureja uresničevanja pobudnikove pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist iz tretje alineje 29. člena Ustave, na kar se je ta skliceval v dopolnitvi pobude, njegov pravni interes za presojo 17. člena ZKP ni podan. Zato je Ustavno sodišče pobudo zavrglo.
odlocitev: sklep
geslo: 1.4.9.2 - Ustavno sodstvo - Postopek - Stranke - Interes.
1.4.51.4 - Ustavno sodstvo - Postopek - Procesne predpostavke (v vseh postopkih razen v postopku ustavne pritožbe) - Pravni interes za vložitev pobude.
1.5.51.1.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrženje pobude - Ker ni pravnega interesa.
5.3.13.16 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Procesna jamstva, pravica do obrambe in poštenega sojenja (19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31) - Dokazna pravila.
1.5.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Ločena mnenja članov - Pritrdilna mnenja.
podlaga: Člen 29, Ustava [URS]
Člen 25.3, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
vlagatelj: Ivan Perič, Ljubljana
datum_vloge: 2005-05-25T22:00:00.000Z
datum_odlocitve: 2007-11-14T23:00:00.000Z

# U-I-173/05-8

# 15. 11. 2007

## SKLEP

Ustavno sodišče je v postopku za preizkus pobude Ivana Periča, Ljubljana, ki ga zastopa Odvetniška družba Čeferin, o. p., d. n. o., Grosuplje, na seji 15. novembra 2007

### sklenilo:

**Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti 17. člena Zakona o kazenskem postopku (Uradni list RS, št. 8/06 – ur. p. b., 14/07 in 32/07) se zavrže.**

## OBRAZLOŽITEV

### A.

Pobudnik izpodbija 17. člen Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), ker meni, da je ta določba v nasprotju s 23., 27. in z 29. členom Ustave. Pri tem opozarja, da je nepristranskost sodišča, ki jo zagotavlja 23. člen Ustave, lahko spoštovana le v kazenskih postopkih, kjer je dokazni postopek izključno v rokah strank, sodišče pa po uradni dolžnosti ne more izvajati dokazov. Po pobudnikovem mnenju kontradiktornost po ZKP v resnici ni zagotovljena. Glavna obravnava namreč sledi preiskavi, ki sodišču daje temeljna spoznanja o spornem historičnem dogodku. Sodnik, ki odloča v zadevi, se še pred izvedbo glavne obravnave seznani z vsebino preiskovalnega spisa, ki sodnika nato vodi pri razreševanju pravnih in dejanskih vprašanj na glavni obravnavi. Sodišče na glavni obravnavi ni več nepristranski opazovalec, temveč aktivno posega v postopek, predvsem prek izvajanja dokazov na lastno pobudo. S tem se sodišče odpove nepristranskemu položaju, saj mora pri izvajanju dokazov slediti tezi ene izmed strank v postopku.

Po pobudnikovem mnenju je določba 17. člena ZKP v nasprotju tudi z domnevo nedolžnosti, ki jo zagotavlja 27. člen Ustave. Pri tem navaja, da domneva nedolžnosti med drugim zapoveduje, da trditveno in dokazno breme v kazenskem postopku nosi tožilec. Instrukcijska maksima, ki jo vsebuje 17. člen ZKP, naj bi domnevo nedolžnosti relativizirala, ker se poleg tožilca pri iskanju dokazov obdolžencu v škodo aktivira tudi sodišče. To v dvomu dokaznega postopka ne more zaključiti in razsoditi v korist obdolženca, temveč ga mora razširiti. Sodbo lahko izreče šele, ko je prepričano, da je obtoženec kriv ali pa da ni kriv. Pobudnik tudi zatrjuje neskladje izpodbijane določbe z 29. členom Ustave, saj naj bi 17. člen ZKP relativiziral pomen pravic, ki zagotavljajo pošteno sojenje. Služil naj bi kot sredstvo uveljavljanja premoči države, kar naj bi izničevalo pomen privilegija zoper samoobtožbo. Omejena naj bi bila tudi pravica do zagovornika, saj zagovornik nima funkcije zagotavljati samostojno obrambno preiskavo, ker preiskavo vodi sodišče.

V zvezi z obstojem pravnega interesa za presojo 17. člena ZKP pobudnik zatrjuje, da je bil v kazenskem postopku obsojen tudi zato, ker so sodišča pri sojenju uporabila izpodbijano določbo. Ustavno sodišče ga je pozvalo, naj pobudo dopolni tako, da bo razvidno, na kakšen način je bil izpodbijani predpis uporabljen v kazenskem postopku zoper njega in kako je takšna uporaba vplivala na pobudnikovo obsodbo. Na poziv Ustavnega sodišča je pobudnik poslal dopolnitev pobude. V njej navaja, da je prvostopenjsko sodišče zavrnilo večje število dokaznih predlogov obrambe z uporabo 17. člena ZKP. V zvezi s tem opozarja na del sodbe prvostopenjskega sodišča, kjer naj bi se to pri zavrnitvi dokaznega predloga izrecno sklicevalo na izpodbijano določbo. Pobudnik opozarja, da ti predlogi ne bi bili zavrnjeni, če ZKP izpodbijane določbe ne bi vseboval; če pa bi bili predlagani dokazi izvedeni, bi sodišče moralo izdati oprostilno sodbo.

### B.

Pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti dâ lahko vsak, če izkaže svoj pravni interes (drugi odstavek 162. člena Ustave in prvi odstavek 24. člena Zakona o Ustavnem sodišču, Uradni list RS, 64/07 – ur. p. b. – v nadaljevanju ZUstS). Po drugem odstavku 24. člena ZUstS je pravni interes podan, če predpis, katerega oceno pobudnik predlaga, neposredno posega v njegove pravice, pravne interese oziroma v njegov pravni položaj.

Pobudnik svoj pravni interes utemeljuje s trditvijo, da je prvostopenjsko sodišče v kazenskem postopku zoper njega zavrnilo predlagani dokaz z uporabo 17. člena ZKP. Vendar pa se izpodbijana določba 17. člena ZKP na vprašanje izvedbe dokazov v korist obdolženca neposredno ne nanaša.[1] Določba 17. člena ZKP tudi ni bila neposredna pravna podlaga za zavrnitev pobudnikovih dokaznih predlogov v konkretnem kazenskem postopku zoper njega, na kar se sicer sklicuje pri utemeljevanju svojega pravnega interesa. Kot izhaja iz priložene sodbe prvostopenjskega sodišča (stran 33, ki jo navaja pobudnik), se je to sklicevalo na 17. člen ZKP zgolj pri pojasnitvi subjektivnega obsega dokaznega postopka v konkretni zadevi. Posamezne dokazne predloge obrambe pa je prvostopenjsko sodišče zavrnilo na podlagi določbe drugega odstavka 329. člena ZKP ter kriterijev iz odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-27/95 z dne 24. 10. 1996 (Uradni list RS, št. 66/96 in OdlUS V, 138).

Ker izpodbijana določba neposredno ne ureja uresničevanja pobudnikove pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist iz tretje alineje 29. člena Ustave, na kar se je ta skliceval v dopolnitvi pobude, njegov pravni interes za presojo 17. člena ZKP ni podan. Zato je Ustavno sodišče pobudo zavrglo.

### C.

Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi tretjega odstavka 25. člena ZUstS v sestavi: predsednik Jože Tratnik ter sodnice in sodniki dr. Janez Čebulj, dr. Zvonko Fišer, dr. Franc Grad, mag. Marija Krisper Kramberger, Milojka Modrijan, mag. Miroslav Mozetič, dr. Ciril Ribičič in dr. Mirjam Škrk. Sklep je sprejelo z osmimi glasovi proti enemu. Proti je glasoval sodnik Ribičič. Sodnik Fišer je dal pritrdilno ločeno mnenje.

Predsednik
Jože Tratnik

---

[^[1]]: V 17. členu ZKP je določeno: "(1) Sodišče in drugi državni organi, ki sodelujejo v kazenskem postopku, morajo po resnici in popolnoma ugotoviti dejstva, pomembna za izdajo zakonite odločbe.
(2) Enako pazljivo morajo preizkusiti in ugotoviti tako dejstva, ki obdolženca obremenjujejo, kakor tudi dejstva, ki so mu v korist."

# U-I-173/05-

# 28. 11. 2007

## Pritrdilno ločeno mnenje sodnika dr. Fišerja

### I.

V tej zadevi je Ustavno sodišče zavrglo pobudo za presojo 17. člena Zakona o kazenskem postopku, ki naj bi bil v nasprotju s 23., 27 in z 29. členom Ustave, in sicer zato, ker pobudniku ni priznalo pravnega interesa za izpodbijanje uvodoma citirane določbe. Z odločitvijo se strinjam in je bila večinsko sprejeta tudi z mojim glasom, vendar bi v tem ločenem mnenju želel opozoriti na nekatere vidike odločitve, ki iz sklepa samega niso razvidni.

Pobudnik v široko obrazloženi pobudi izpodbija določbo, ki je uvrščena v I. poglavje ZKP, torej med temeljna načela zakona. Za našo zakonodajo je dokaj običajno, da se zlasti pomembnejši sistemski zakoni začno s temeljnimi načeli, čeprav primerjalnopravno to nikakor ni splošno sprejeta rešitev. Če ostanem na področju kazenskega postopka, moram najprej ugotoviti, da številni evropski kazenski postopniki ne vsebujejo z našim zakonom primerljivih določb o temeljnih načelih. Ugotavljanje, na katerih temeljnih načelih sloni kazenska procesna zakonodaja, tako ostaja naloga teorije, sam pa na tem mestu seveda ne bom razglabljal o vzrokih in razlogih za to ter o dobrih in slabih plateh ene ali druge rešitve.

Za razmišljanje o našem primeru je ta ugotovitev pomembna zato, ker iz nje izhaja logična posledica, da tamkaj, kjer temeljna načela v zakonu niso določena, tudi ne morejo biti predmet izpodbijanja pred US. Toda naš ZKP določbe, ki jih sam opredeljuje kot temeljna načela, pozna in zato po tej plati ni nobene ovire, da ne bi mogle biti predmet presoje ustavnosti pred US, enako, kakor katerekoli druge določbe zakona, saj na načelni ravni ne more biti dvoma, da bi tudi temeljna načela (kateregakoli) zakona lahko bila v neskladju z Ustavo.

Z vidika morebitne presoje ustavnosti utegnejo biti posebej zanimive tiste norme iz prvega poglavja ZKP, ki v zakon prenašajo ustavne določbe načelne narave, ki se nanašajo na kazenski postopek. Teh je kar nekaj: nekatere se glasijo povsem enako, kakor v Ustavi, pri drugih najdemo razlike. Včasih bomo, kljub pravkar opisanemu pristopu zakonodajalca, določbo Ustave, ki je eminentno procesnopravna in načelno izjemno pomembna, v ZKP v enakem kontekstu zaman iskali.

Zakon je glede pravic, ki jih daje procesnim udeležencem lahko širokogrudnejši od Ustave. Tedaj je posebna zakonska določba potrebna; nesmiselna in nepotrebna (morda pa celo škodljiva) je tedaj, ko je povsem enaka ustavni, medtem ko bo predmet ustavne presoje verjetno postala zlasti tedaj, ko bo skušala ustavno ureditev neustrezno zožiti ali spremeniti.

Toda pri vsem tem se moramo zavedati, da vprašanje smotrnosti zakonske ureditve za presojo ustavnosti ni relevantno, kajti US odloča o skladnosti zakonov z Ustavo, ne pa o tem, katera rešitev je boljša ali primernejša in katera slabša ali morebiti manj primerna. Zgolj teoretična spornost ali neustreznost rešitve, če iz drugih razlogov ne pripelje do neskladnosti z Ustavo, sama zase ne more biti uspešen razlog za izpodbijanje ustavnosti norme.

Nadaljnje vprašanje, ki se zastavlja, je naslednje: ali so vse tisto, kar slovenski kazenskoprocesni zakonodajalec ureja v I. poglavju ZKP, zares temeljna načela kazenskega postopka, torej norme, ki vsebujejo nosilne ideje zakona in tvorijo s tem njegovo ogrodje, in ki naj, če so že v zakonu, pomagajo praksi pri odločanju v spornih situacijah.

Že hiter pregled pokaže, da vse določbe, ki jih vsebuje I. poglavje našega ZKP, po vsebini zagotovo niso temeljna načela. Med njimi najdemo vrsto povsem izvedbenih določb, ki jih po nobenem kriteriju ni mogoče uvrstiti med načelne. Nekatere druge določbe iz I. poglavja ZKP so sicer pomembne za celotni postopek, vendar prav tako ne morejo biti njegova temeljna načela.

Tudi če bi si skozi nastajanje in spreminjanje našega zakona in njegovih predhodnikov ogledali, kako so "temeljna načela" prihajala v zakon, bi presenečeni ugotovili, da so se nekatere izmed njih tamkaj znašle tudi zato, ker se zakonodajalec tedaj, ko jih je pripeljal v zakon, ni potrudil, da bi jih zaokroženo uredil na tistem mestu v zakonu, kamor bi spadale.

Skratka, že hiter in nepopoln pregled pokaže, da so s temeljnimi načeli v slovenskem kazenskem postopku težave.

II.

Po drugi strani pa nedvomno drži, da sta načelu materialne resnice, ki je sedaj uzakonjeno v 17. členu ZKP in ki nima svojega izhodišča v Ustavi, naša teorija in praksa priznavali položaj in vlogo temeljnega načela kazenskega postopka. Drugo je, da se mu daje različna vsebina in pripisuje različen pomen, zlasti pa, da ga številni (zlasti teoretiki) v zadnjih desetletjih močno kritizirajo, meneč, da gre za procesno načelo, ki mu ni mesta v kazenskih postopkih modernih demokratičnih držav.

V preteklosti so teorijo v zvezi z načelom materialne resnice zaposlovala predvsem vprašanja ugotavljanja resnice kot taka: kaj neki naj bi bila "materialna resnica", za koga velja načelo materialne resnice, na katera dejstva se nanaša, kaj pomenita nevezanost na formalna dokazna pravila in kaj prosta presoja dokazov, kako razumeti sodnikovo notranje prepričanje in podobno. Kasneje so v zvezi z načelom materialne resnice začeli prodirati v ospredje drugi problemi. Počasi je postalo jasno, da je načelo materialne resnice tesno povezano s temeljnim konceptom (zasnovo) kazenskega postopka, kakršen je uzakonjen pri nas, kar določa položaj sodišča v postopku in njegovo (aktivno) vlogo pri dokazovanju, vključno z znamenito (ali zloglasno) inkvizitorno maksimo. Po drugi strani načelo materialne resnice povzroča, da je vloga (aktivnost) strank pri dokazovanju vsaj na načelni ravni potisnjena ob stran. Takšna ureditev nadalje determinira celotno dokazno pravo, ki se zaradi tega v okvirih t. i. mešanega kazenskega postopka ne uspe ustrezno razviti.

Praksa z načelom materialne resnice v glavnem ni imela večjih težav: ostajala je v okvirih, določenih z zakonom in si je vprašanja, na katera opozarja novejša teorija, redkeje zastavljala.

Skratka, nobenega dvoma ni, da je načelo materialne resnice doktrinarno sporno in predmet številnih teoretičnih razprav. Vprašanje pa je, kot že rečeno, ali je zaradi tega tudi ustavnopravno sporno.

Pobudnik je, izhajajoč iz konkretnega kazenskega postopka, zatrjeval, da so sodišča uporabljala načelo materialne resnice za to, da so zavračala nekatere njegove dokazne predloge.

US ima razmeroma bogato prakso glede odločanja o različnih vidikih izvajanja dokazov v kazenskem postopku. Pri svojem odločanju v teh primerih se US ni ukvarjalo z načelom materialne resnice, temveč je presojalo ali se opiralo na tiste konkretne določbe zakona, ki so prihajale v poštev pri posameznih obravnavanih situacijah in večinoma uspešno razrešilo sporne primere. Pri teh določbah je bilo jasno, da pobudnik ali ustavni pritožnik izkazujeta neposreden pravni interes za njihovo izpodbijanje. Takšna možnost presoje se nakazuje tudi v ustavni pritožbi, ki je bila vložena zoper končno odločbo v tej kazenski zadevi. Presoja načela materialne resnice v tem primeru bi zato pomenila preskok neposredno uporabljene norme in presojo določbe, ki v resnici ni bila uporabljena.

Vprašanje, ki se je v konkretnem primeru postavljalo pred US, bi torej lahko oblikovali tudi tako: ali je mogoče priznati pravni interes pobudniku za izpodbijanje načelne določbe, ki je idejni temelj za izvedbene določbe v ZKP, sama po sebi pa v kazenskem postopku proti njemu ni bila uporabljena? Pobudnik ni uspel izkazati, da je do zanj spornih odločitev prišlo prav (povedano drugače: neposredno) zaradi uporabe 17. čl. ZKP v kazenskem postopku pred sodišči, zato mislim, da je odločitev US o zavrženju pobude korektna in v skladu s prakso tega sodišča. Končno ne bi smeli prezreti, da je US sprejelo odločitev o zavrženju pobude v času, ko se je odločilo, da bo poskusilo zajeziti (pre)velik pripad zadev na sodišče s strogim spoštovanjem zahteve po obstoju pravnega interesa v tistih primerih, ko je ustavnosodno varstvo mogoče doseči tudi skozi postopek v konkretni zadevi.

III.

Na koncu tega kratkega ločenega mnenja, ki nikakor ni imelo ambicije, da bi se poglobljeno ukvarjalo niti z načeli kazenskega postopka na splošno niti z načelom materialne resnice, je vendarle treba opozoriti še na en vidik odločanja US. Gre namreč za vprašanje, ali naj se US opredeljuje do vprašanja tipa kazenskega postopka, ki bi bil primeren za Slovenijo in ki bi bil obenem skladen z Ustavo. Če bi bilo takšno odločanje v pristojnosti US, potem bi bila ustavnosodna presoja 17. čl. ZKP (glede katerega imam tudi sam precej pomislekov), skozi zatrjevane vidike neskladnosti z Ustavo, imenitna priložnost za to.

Vprašanje, ali iz Ustave izhaja opredelitev glede tipa kazenskega postopka, ki bi moral biti uveljavljen v naši državi, se pri nas od časa do časa pojavlja, ko US odloča o pomembnejših procesualpenalističnih vprašanjih. Tako je sodnik US Zupančič v svojem pritrdilnem ločenem mnenju v zadevi št. U-I-18/93 leta 1996 zapisal, da "Ustava ne postulira pretežno inkvizitornega, tim. 'mešanega' kazenskega postopka, temveč nasprotno kontradiktornega" in takoj v nadaljevanju "Da je zahtevana ustavna koncepcija kazenskega procesa kontradiktorna (akuzatorna), jasno izhaja iz cele vrste določb Ustave". V kasnejši odločbi št. U-I-92/96 je US leta 2002 zapisalo, da "Izbira vrste kazenskega postopka sodi v polje proste presoje zakonodajalca. Ustavno sodišče lahko njegovo ureditev presoja le z vidika tega, ali ureditev posameznih vprašanj ustreza ustavnim zahtevam, ne more pa se spuščati v vprašanje, kakšen sistem kazenskega postopka naj se uzakoni". Skratka, US doslej ni bilo naklonjeno splošnemu opredeljevanju glede tega, kakšen tip kazenskega postopka naj se uzakoni v Sloveniji. Če bi se tokrat spustilo v ustavnosodno presojo 17. člena ZKP, se, po mojem prepričanju, temu vprašanju ne bi moglo izogniti. Takšna odločba bi lahko bila s tega vidika precedenčno močno zavezujoča, ne samo na področju kazenskega postopka, temveč tudi v primerih drugih zakonov, pri katerih bi se kdaj v prihodnosti pokazala možnost izpodbijanja izvedbenih določb skozi njihova temeljna načela.

dr. Zvonko Fišer

---

[^[1]]: Gl. npr. kazenske procesne zakone Italije, ZR Nemčije, Francije…, ne pa tudi ZKP Hrvaške, ki je temeljna načela obdržal.

[^[2]]: Čeprav naj bi bila temeljna načela določena v zakonu, tudi za naše teoretike velja, da so temeljna načela kazenskega postopka v veliki večini oblikovali povsem po svoje in se pri tem niso prav nič držali zakona.

[^[3]]: Ne da bi se pri tem spuščal še v razlike, ki nastajajo zaradi različno urejenih sistemov izpodbijanja predpisov pred US in različnih pooblastil, ki jih imajo pri tem US.

[^[4]]: Čl. 1-23 ZKP.

[^[5]]: Npr. domneva nedolžnosti iz 27. člena Ustave se v do pičice enakem tekstu (manjka le marginalna rubrika) pojavlja v 3. čl. ZKP. Vprašanje je, kakšen smisel ima takšna določba in ali je njeno ponavljanje v zakonu sploh potrebno.

[^[6]]: Npr. prepoved ponovnega sojenja o isti stvari iz 31. člena Ustave je v ZKP (10. člen) opisana nekoliko drugače kot v Ustavi. Na tem mestu se ne bom spuščal v analizo, ali je razlika vsebinska, ali morebiti zgolj stilistična.

[^[7]]: To velja npr. za privilegij zoper samoobtožbo iz 4. alineje 29. čl. Ustave, za katerega seveda ni dvoma, da v našem kazenskem postopku velja. Med "temeljnimi načeli" ga ne bomo našli (razen če kdo misli, da je sramežljivo skrit med opozorili, ki gredo osebi, ki ji je vzeta prostost, gl. 1. odst. 4. člena ZKP), kasneje v zakonu (vendar ne med temeljnimi načeli) pa je naveden večkrat v enaki obliki, kakor v Ustavi (prim. npr. 4. odst. 148. člena in 2. odst. 227. člena). Za Ustavo je – za ZKP pa ni temeljno načelo?

[^[8]]: To npr. velja za določbe o jeziku v postopku, od katerih so le nekatere načelne narave, druge pa so čisto tehnične.

[^[9]]: Takšna je npr. določba o predhodnih (prejudicialnih) vprašanjih v ZKP (23. člen), pa tista o tem, kdaj nastanejo posledice uvedbe kazenskega postopka (22. člen).

[^[10]]: Vsaj neposrednega zagotovo nima, pa tudi sicer v naši doktrini ni najti idej, ki bi ga kako drugače navezovale na Ustavo ali izvajale iz nje.

[^[11]]: Gl. zgolj za primer stališča različnih avtorjev v raziskavi Inštituta za kriminologijo Izhodišča za nov model kazenskega postopka (ur. K. Šugman), Ljubljana 2006.

[^[12]]: Spomnimo se le na kritiko "preveč resnicoljubnega kontinentalnega kazenskega postopka" v B. M. Zupančič in dr., Pravni memorandum. Vojaški tožilec versus Borštner, Janša, Tasić, Zavrl, Ljubljana 1989, str. 45 in nasl., pa tudi nekatera poglavja pred tem.

[^[13]]: V katerem je (po vložitvi pobude, v oktobru 2007) vložil ustavno pritožbo zoper končno odločitev, o kateri US še ni odločalo.

[^[14]]: Takšno stališče kritizira K. Šugman v svoji razpravi Kazenskoprocesna doktrina v luči odločb Ustavnega sodišča RS, Zbornik znanstvenih razprav PF v Ljubljani, LXIII. letnik, 2003, str. 469-502.