VSL sodba in sklep II Cp 1903/98
Datum: 1999-12-01T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSLJ:1999:II.CP.1903.98
sodisce: Višje sodišče v Ljubljani
oddelek: Civilni oddelek
institut: avtorsko delo - avtorski honorar - dokazno breme
jedro: Ker se po pravilniku honorar za posamično izvajanje glasbenih del obračunava mesečno, število dni obratovanja lokala pri določitvi honorarja ni relevantno. O kakšni nasprotni trditvi nosi dokazno breme tožena stranka.

 
zveza: ZPP (1977) člen 219,  219.  Pravilnik o javnem izvajanju in predstavljanju glasbenih del javnosti člen 9,  9/1,  9/2,  9,  9/1,  9/2.

## Jedro

Ker se po pravilniku honorar za posamično izvajanje glasbenih del obračunava mesečno, število dni obratovanja lokala pri določitvi honorarja ni relevantno. O kakšni nasprotni trditvi nosi dokazno breme tožena stranka.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje razveljavi glede odločitve, da sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Kopru opr. št. Ig 97/01275 z dne 9.10.1997 ostane v veljavi v prvi točki za glavnico v znesku 269.500,00 SIT, za zakonite zamudne obresti od zneska 88.200,00 SIT od dne 26.7.1995 do plačila, od zneska 132.300,00 SIT od dne 16.1.1997 do plačila in od zneska 49.000,00 SIT od dne 15.2.1997 do plačila in v tretji točki za stroške upnika v znesku 25.850,00 SIT ter glede odločitve o povrnitvi pravdnih stroškov in se v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ostalem se pritožba zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem, a nerazveljavljenem delu (glede odločitve, da sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Kopru, opr. št. Ig 97/01275 z dne 9.10.1997 ostane še naprej v veljavi v prvi točki za glavnico v znesku 352.800,00 SIT, za zakonite zamudne obresti od zneska 44.100,00 SIT od dne 26.7.1995 do plačila, od zneska 132.300,00 SIT od dne 27.1.1996 do plačila, od zneska 44.100,00 SIT od dne 7.3.1996 do plačila in od zneska 132.300,00 SIT od dne 6.6.1996 do plačila) potrdi sodba sodišča prve stopnje.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Kopru, opr. št. Ig 97/01275 z dne 9.10.1997, ostane še naprej v veljavi v prvi in tretji točki, tožena stranka pa je dolžna povrniti tožeči stranki njene nadaljnje pravdne stroške v znesku 52.678,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe dalje do plačila, v roku 15 dni, pod izvršbo. Proti navedeni sodbi se je pritožila tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in predlagala njeno razveljavitev ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo obravnavanje. V obrazložitvi pritožbe navaja, da je sodišče prve stopnje prestrogo obravnavalo odsotnost predstavnika tožene stranke z glavne obravnave dne 12.10.1998. V težkih pogojih poslovanja, s silnimi finančnimi težavami, je lahko tudi en dan, v katerem se zaustavi osnovni delovni proces, usoden. Zato je direktor tožene stranke moral zamenjati ključnega sodelavca, ki je zbolel na dan obravnave, kot edini še usposobljeni delavec. Sodišča o tem prej ni mogel obvestiti. Sodišče bi tako odsotnost lahko upoštevalo kot nujno službeno zadržanost in jo štelo kot opravičljiv razlog za odsotnost z glavne obravnave. V dosedanjih navajanjih je tožena stranka sicer pavšalno omenjala zavajanje s strani agenta tožeče stranke v prepričanju, da ji bo na glavni obravnavi omogočeno neposredno obrazložiti te navedbe. Agent tožeče stranke se je z direktorjem tožene stranke dogovoril, da bo prihajal redno mesečno ter bosta sproti usklajevala višino plačila oz. obveznosti tožene stranke. Zavedal se je, da je višina, ki sta jo ob podpisu pogodbe izračunala, previsoka, posebej glede na število dni v mesecu, v katerih je tožena stranka vrtela glasbo v lokalu. Po podpisu pogodbe se agent ni več oglasil, prihajali so le še računi. Tožena stranka je večkrat ugovarjala višini in načinu izračuna plačila, tako glede obratovanja v dveh dneh v tednu kot glede obračunavanja avtorskega honorarja v mesecih, ko diskoteka ni obratovala, kakor tudi načelno glede višine plačila. Na te dopise ni dobila odgovora, vendar so se žal pisni dokazi o tem založili oz. izgubili. Tudi neposrednega pisnega dokaza o tem, v katerih mesecih je diskoteka poslovala, v katerih pa je bila zaradi sezonskega hišnega reda najemodajalca zaprta, žal ni možno predložiti. V posredni dokaz prilaga obvestilo o hišnem redu iz leta 1994, iz katerega je razvidno, da se avtokamp vedno odpre s 1. majem, nekaj dni pred tem pa začnejo veljati posebne zahteve, zaradi katerih diskoteka ne more več poslovati. Enak red je veljal tudi v letih 1995 in 1996, zato je v računu preveč obračunan avtorski honorar za meseca maj in junij 1995, torej bi se račun lahko glasil le na mesec april 1995. Tožeča stranka je prenehala z dejavnostjo diskoteke in s tem z javnim predvajanjem glasbenih del s 30.4.1996, o čemer je obvestila tožečo stranko. Razlog za prenehanje je bila odpoved najetega prostora s strani najemodajalca. Tožena stranka razpolaga le s kopijo enega od dopisov s to vsebino, ki ga prilaga kot dokaz. Sicer pa je prenehanje dejavnosti možno dokazati tudi s pričami. Da je to prenehanje res od 1. maja dalje, je možno povezati tudi z informacijo, da se je tudi v letu 1996 s 1. majem odprl avtokamp in s tem začel veljati sezonski hišni red in ukinitev diskoteke. Delo diskoteke se zaradi odpovedi prostora v jesenskih mesecih ni ponovno pričelo, zato sta računa, ki obravnavata mesece od oktobra 1996 do vključno januarja 1997 brez podlage. S sprejemom novega Pravilnika o javnem izvajanju in predstavljanju glasbenih del javnosti se je spremenil izračun avtorskega honorarja v prid uporabnikom. Iz dopisa Uradu za intelektualno lastnino je razvidno, da je SAZAS uporabnikom, ki imajo dolgove iz preteklih let, ponudil izvensodno poravnavo po določbah novega pravilnika. Take ponudbe tožena stranka ni dobila. Če bi jo, bi jo sprejela, da bi se izognila sodnemu postopku. Z vidika enakopravnega obravnavanja uporabnikov bi bila taka ponudba pravilna. Pritožba je delno utemeljena. V zvezi z določenimi meseci, za katere tožeča stranka vtožuje plačilo nadomestila za uporabo glasbenih del, ki sodijo v njen repertoar, tožena stranka v pritožbi predlaga nove dokaze v smeri, da ji je za nekatere mesece tožeča stranka neupravičeno obračunavala avtorski honorar. V zvezi z računom za plačilo nadomestila za meseca maj in junij 1995 je tožena stranka namreč kot posredni dokaz predložila obvestilo o hišnem redu iz leta 1994 (priloga B1), pri čemer naj bi enak red veljal tudi v letih 1995 in 1996. Iz navedenega obvestila izhaja, da se avtokamp vedno odpre s 1. majem. Zaradi tega diskoteka tožene stranke po njenih trditvah vsako leto od 1. maja dalje ni poslovala, zato je po mnenju tožene stranke avtorski honorar za meseca maj in junij 1995 preveč obračunan in bi se račun za to obdobje lahko glasil le na mesec april 1995. Ob predloženem dokazu pa sodišče druge stopnje opozarja še na dejstvo, ki izhaja iz prijavnice za uporabo glasbenih neoderskih del (priloga A8), ki je sicer tudi sestavni del pogodbe o uporabi glasbenih neoderskih del, sklenjene dne 10.4.1995 med pravdnima strankama (priloga A7). V prijavnici z dne 10.4.1995 je namreč tožena stranka kot čas svojega obratovanja navedla, da gre za sezonsko obratovanje od 1.10. do 1.5. Ker je na podlagi te prijavnice bil opravljen izračun nadomestila za uporabo mehanične glasbe, na podlagi katerega je tožeča stranka toženi tudi izstavljala sporne račune, sodišče prve stopnje dejstev glede časa obratovanja diskoteke pri odločanju ne bi smelo prezreti. Ob že navedenem novem dokazu pa tožena stranka v pritožbi uveljavlja tudi novo dejstvo in sicer, da je z dejavnostjo diskoteke in z javnim predvajanjem glasbenih del prenehala dne 30.4.1996, zaradi česar so brez podlage računi za mesece od oktobra 1996 do vključno januarja 1997. Za ugotavljanje tega dejstva v pritožbi predlaga nov dokaz, to je obvestilo tožeči stranki z dne 15.11.1997 (priloga B2), iz katerega izhaja, da je dne 30.4.1996 prenehala z dejavnostjo v disco clubu, o čemer naj bi tožečo stranko že večkrat obvestila (pri tem pa velja opozoriti, da obenem s tem dopisom ni predložila dokazila v smeri, da ga je tožeči stranki dejansko tudi posredovala). Ker v skladu z 1. odst. 352. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. SFRJ št. 4/77 - Ur. l. RS št. 55/92) gre za dopustno uveljavljanje novih dejstev in novih dokazov v pritožbi, je sodišče druge stopnje zaradi obstoja pritožbenega razloga nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pritožbi moralo delno ugoditi. Izpodbijano sodbo je tako razveljavilo glede glavnice v znesku 269.500,00 SIT (ki predstavlja znesek obveznosti za meseca maj in junij 1995 v znesku 88.200,00 SIT, za mesece oktober, november in december 1996 v znesku 132.300,00 SIT in za mesec januar 1997 v znesku 49.000,00 SIT), nadalje zakonitih zamudnih obresti od zneska 88.200,00 SIT od dne 26.7.1995 do plačila, od zneska 132.300,00 SIT od dne 16.1.1997 do plačila in od zneska 49.000,00 SIT od dne 15.2.1997 do plačila, stroškov upnika v znesku 25.850,00 SIT ter glede odločitve o povrnitvi pravdnih stroškov (4. odst. 166. člena ZPP) in v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (1. odst. 370. člena ZPP). V novem postopku bo sodišče prve stopnje na podlagi presoje dejstev in novo predloženih dokazov še glede mesecev maj in junij 1995, oktober do december 1996 in januar 1997 moralo ugotoviti, ali so tudi v tem času bili podani pogoji za obračunavanje nadomestila za uporabo glasbenih del v diskoteki tožene stranke. Sicer pa pritožba v ostalem delu ni utemeljena. Pritožbenega stališča, da je sodišče prve stopnje prestrogo obravnavalo odsotnost predstavnika tožene stranke z glavne obravnave dne 12.10.1998, ni mogoče podpreti. Kot opravičljiv razlog za odsotnost z glavne obravnave zaradi nujne službene zadržanosti bi jo lahko upoštevalo kvečjemu, če bi to zadržanost direktor tožene stranke kakorkoli izkazal. Le s sklicevanjem na bolezen delavca, ki naj bi ga nujno moral nadomestiti ravno direktor, tožena stranka svojega izostanka z glavne obravnave ni mogla opravičiti. Iz tega razloga je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da izostanek tožene stranke ni bil opravičljiv. To pa pomeni, da o pritožbenem obstoju kakšne absolutno ali relativno bistvene kršitve določb pravdnega postopka ni mogoče govoriti. Le splošna in nedokazana je tudi pritožbena trditev o previsoki višini obveznosti tožene stranke, glede katere naj bi ji agent tožeče stranke obljubljal, da se bo usklajevala mesečno. Višina nadomestila je po mnenju tožene stranke previsoka tudi iz razloga, ker diskoteka ni obratovala vsak dan, ampak le dvakrat tedensko. Ker pa je v tarifni številki 9 Pravilnika o javnem izvajanju in predstavljanju glasbenih del javnosti (Ur. l. RS št. 65/93) določeno, da se honorar po 1. odst. te tar. št. obračunava mesečno, medtem ko je honorar za posamično izvajanje glasbenih del določen v 2. odst. iste tar. št., očitno število dni obratovanja v tednu pri določitvi honorarja ni relevantno. O kakšni nasprotni trditvi dokazno breme nosi tožena stranka. Za račune za april 1995, za obdobje od oktober do december 1995, za januar 1996 ter za čas od februar do april 1996 tožena stranka torej ni dokazala, da ji je bilo nadomestilo za uporabo glasbenih del neutemeljeno zaračunano, poleg tega pa ta njena obveznost jasno in določno izhaja tudi iz pogodbe z dne 10.4.1995, ki predstavlja tisto podlago, iz katere je tožeča stranka črpala pravico, da toženi stranki zaračunava avtorske honorarje za uporabo mehanične glasbe v njeni diskoteki. Ker je za zgoraj navedene mesece tožeča stranka upravičeno izstavila račune za plačilo nadomestila, je sodišče druge stopnje pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem, a nerazveljavljenem delu, to je glede odločitve, da sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Kopru, opr. št. Ig 97/01275 z dne 9.10.1997 ostane še naprej v veljavi v prvi točki za glavnico v znesku 352.800,00, za zakonite zamudne obresti od zneska 44.100,00 SIT od dne 26.7.1995 do plačila, od zneska 132.300,00 SIT od dne 27.1.1996 do plačila, od zneska 44.100,00 SIT od dne 7.3.1996 do plačila in od zneska 132.300,00 SIT od dne 6.6.1996 do plačila, potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (368. člen ZPP). Tega dela odločitve tudi ne more omajati pritožbena trditev, da je nekaterim uporabnikom tožeča stranka ponudila izvensodno poravnavo za dolgove iz preteklih let. Le od tožeče stranke je odvisno, ali bo izvensodno poravnavo ponudila tudi toženi stranki, saj je takšna odločitev popolnoma v njenem prostem razpolaganju. Pritožbena "želja", da bi ji tožeča stranka ponudila izvensodno poravnavo, na pravilnost potrjenega dela odločitve ne more vplivati.