VSM Sodba I Cpg 68/2021
Datum: 2021-05-13T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSMB:2021:I.CPG.68.2021
sodisce: Višje sodišče v Mariboru
oddelek: Gospodarski oddelek
institut: odškodninska odgovornost poslovodje - ničnost pravnih poslov - soglasje družbenikov k poslu - kolizija interesov - vpisovanje sklepov v knjigo sklepov - izpodbojnost zakonske domneve - pravna domneva - predpostavke poslovne odškodninske odgovornosti
jedro: Zakon namreč ne predvideva različnega obravnavanja obvladovanja konfliktov interesov v primeru enoosebnih ali večosebnih družb z omejeno odgovornostjo. Edina izjema, v zvezi s katero je predvideno, da se določbe 38.a člena ZGD-1 ne uporabljajo, je položaj, ki ga ureja enajsti odstavek tega člena in po katerem se določbe tega člena ne upoštevajo za delniško družbo in družbo z omejeno odgovornostjo, če je poslovodstvo, prokurist ali izvršilni direktor sam, ali njegov družinski član, imetnik deleža v višini vsaj 3/4 osnovnega kapitala ali upravljalskih pravic te delniške družbe ali družbe z omejeno odgovornostjo. Enako velja, če so vsi skupaj imetniki takega deleža. Določbe tega člena se tudi ne uporabljajo v primeru, če znesek posameznega pravnega posla ne presega 2.000,00 EUR brez DDV in če skupni znesek vseh pravnih poslov v drugo družbo ali drugo pravno osebo v tekočem poslovnem letu ne presega zneska 24.000,00 EUR brez DDV. Zakonodajalec je izbral najstrožjo sankcijo za pogodbe sklenjene v koliziji interesov, kar je povsem razumljivo, saj gre za osebe, ki lahko sklepajo pomembne pravne posle, pravno zavezujoče za družbo. Zaradi velike količine premoženja, s katerim lahko razpolagajo kot zastopniki gospodarskih družb pa tudi možnemu izkoriščanju informacij in priložnosti, so možnosti za oškodovanje zastopanega oziroma sklenitev poslov v koliziji interesov bistveno večje od drugih oblik zastopanja. Glede na izpostavljeno zakonsko ureditev je povsem jasno, da mora biti soglasje, predvideno v četrtem odstavku 38.a člena ZGD-1, ne glede na to, ali gre za enoosebno ali večosebno družbo z omejeno odgovornostjo, na zakonsko predpisan način izjavljeno in nato v ustrezni formalni obliki sprejeto. Pri tem je prav tako tudi jasno, da se mora soglasje nanašati na vsak posamičen, konkretni pravni posel. Zakonska dikcija devetega odstavka 38.a člena ZGD-1, po kateri se, če soglasje iz četrtega odstavka tega člena ni dano, šteje, da je pravni posel ničen, je povsem jasna. Na podlagi jezikovnega zapisa "se šteje, da je pravni posel ničen", ni mogoče slediti razlagi, ki jo ponuja toženec, da gre pri navedeni zakonski dikciji za izpodbojno domnevo ničnosti. Pravna domneva ima dve med seboj povezani sestavini: domnevno bazo in domnevo. Domnevna baza predstavlja skupek dejstev, na podlagi katerih zakon sklepa, da obstaja neko drugo dejstvo. Pravna domneva je namenjena olajševanju dokazovanja nekega dejstva. Ničnost pa ni dejstvo, ampak pravni termin, ki predstavlja eno od oblik neveljavnosti pravnega posla.
zveza: ZGD-1 člen 38a, 38a/4, 38a/9, 38a/11, 263, 505, 526

## Jedro

Zakon namreč ne predvideva različnega obravnavanja obvladovanja konfliktov interesov v primeru enoosebnih ali večosebnih družb z omejeno odgovornostjo. Edina izjema, v zvezi s katero je predvideno, da se določbe 38.a člena ZGD-1 ne uporabljajo, je položaj, ki ga ureja enajsti odstavek tega člena in po katerem se določbe tega člena ne upoštevajo za delniško družbo in družbo z omejeno odgovornostjo, če je poslovodstvo, prokurist ali izvršilni direktor sam, ali njegov družinski član, imetnik deleža v višini vsaj 3/4 osnovnega kapitala ali upravljalskih pravic te delniške družbe ali družbe z omejeno odgovornostjo. Enako velja, če so vsi skupaj imetniki takega deleža. Določbe tega člena se tudi ne uporabljajo v primeru, če znesek posameznega pravnega posla ne presega 2.000,00 EUR brez DDV in če skupni znesek vseh pravnih poslov v drugo družbo ali drugo pravno osebo v tekočem poslovnem letu ne presega zneska 24.000,00 EUR brez DDV. Zakonodajalec je izbral najstrožjo sankcijo za pogodbe sklenjene v koliziji interesov, kar je povsem razumljivo, saj gre za osebe, ki lahko sklepajo pomembne pravne posle, pravno zavezujoče za družbo. Zaradi velike količine premoženja, s katerim lahko razpolagajo kot zastopniki gospodarskih družb pa tudi možnemu izkoriščanju informacij in priložnosti, so možnosti za oškodovanje zastopanega oziroma sklenitev poslov v koliziji interesov bistveno večje od drugih oblik zastopanja. Glede na izpostavljeno zakonsko ureditev je povsem jasno, da mora biti soglasje, predvideno v četrtem odstavku 38.a člena ZGD-1, ne glede na to, ali gre za enoosebno ali večosebno družbo z omejeno odgovornostjo, na zakonsko predpisan način izjavljeno in nato v ustrezni formalni obliki sprejeto. Pri tem je prav tako tudi jasno, da se mora soglasje nanašati na vsak posamičen, konkretni pravni posel. Zakonska dikcija devetega odstavka 38.a člena ZGD-1, po kateri se, če soglasje iz četrtega odstavka tega člena ni dano, šteje, da je pravni posel ničen, je povsem jasna. Na podlagi jezikovnega zapisa "se šteje, da je pravni posel ničen", ni mogoče slediti razlagi, ki jo ponuja toženec, da gre pri navedeni zakonski dikciji za izpodbojno domnevo ničnosti. Pravna domneva ima dve med seboj povezani sestavini: domnevno bazo in domnevo. Domnevna baza predstavlja skupek dejstev, na podlagi katerih zakon sklepa, da obstaja neko drugo dejstvo. Pravna domneva je namenjena olajševanju dokazovanja nekega dejstva. Ničnost pa ni dejstvo, ampak pravni termin, ki predstavlja eno od oblik neveljavnosti pravnega posla.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in v izpodbijanem delu v I. in III. točki izreka potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

## Obrazložitev

1. Okrožno sodišče v Mariboru (v nadaljevanju sodišče prve stopnje) je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožena stranka (v nadaljevanju: toženec) dolžna tožeči stranki (v nadaljevanju: tožnici) plačati znesek 52.187,20 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 2. 2017 do plačila (I. točka izreka). V presežku za znesek 7.300,70 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 2. 2017 je tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je, da je toženec dolžan tožnici povrniti pravdne stroške v znesku 8.033,78 EUR, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. točka izreka).

2. Obsodilni del sodbe izpodbija toženec in uveljavlja vse pritožbene razloge po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP). Izpostavlja stališče sodišča prve stopnje, da je ravnal v nasprotju z določili 38.a člena Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju: ZGD-1), ker ni poskrbel za odpravo kolizije interesov, s čemer naj bi bila izpolnjena protipravnost kot predpostavka odškodninske odgovornosti poslovodje, ki je posledica napačne uporabe in razlage citirane določbe. Sodišče prve stopnje namreč ni upoštevalo, da se ničnost v navedenem členu domneva in jo je možno izpodbiti z izvedbo postopka dokazovanja ekonomskih okoliščin pri tožnici v spornem obdobju ter smiselnosti oz. poslovne in ekonomske upravičenosti sklepanja poslov z družbo S. d.o.o.. V nadaljevanju podaja obširne argumente v zvezi z namenom določb 38.a člena ZGD-1, ki jih je po oceni pritožbe potrebno razumevati ob upoštevanju splošnih določil Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju: OZ). Zlasti poudarja pomembnost razlikovanja med abstraktno kolizijo interesov od konkretne kolizije interesov. Posebej utemeljuje, zakaj gre pri dikciji (deveti odstavek 38.a člena ZGD-1) „se šteje, da je pravni posel ničen“ za izpodbojno domnevo ter navaja teoretična izhodišča v zvezi z ničnostno sankcijo (tudi iz vidika generalne klavzule iz drugega odstavka 86. člena OZ). Meni, da ozka razlaga sodišča prve stopnje postavlja poslovodjo v nemogoč položaj, ko bi lahko posle s povezanimi osebami sklepal le po tem, ko bi vpogledal v originale knjige sklepov, kar je neživljenjsko in v nasprotju z namenom relevantnih določb. Prav tako poudarja, da je v konkretnem primeru uveljavljanje ničnosti tudi v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja, saj je edini družbenik tožnice ravnanje direktorja (toženca) toleriral in celo imel vse vzvode za kontrolo njegovega ravnanja. Kot pomembno izpostavlja dejstvo, da v konkretnem primeru družba tudi ni poznala prakse vpisovanja sklepov v knjigo sklepov. Ničnostna sankcija po oceni pritožbe ni odvisna od tega, ali je bilo soglasje edinega družbenika sprejeto v obliki sklepa in vpisano v knjigo sklepov, ampak od tega, ali je ravnanje toženca res bilo v nasprotju z interesi tožnice in hkrati, ali je soglasje in vedenje edinega družbenika, v kakršnikoli obliki pač, obstajalo. V nadaljevanju izpostavlja, da je šlo pri tožnici za položaj z dvema družbenikoma, saj je toženec sklenil dve Pogodbi o brezplačnem prenosu poslovnega deleža v obliki notarskega zapisa, s čimer so bili izpolnjeni vsi pogoji za veljaven stvarnopravni prenos poslovnih deležev. Ob upoštevanju navedenega so bila za sporne posle veljavno podana soglasja, ker sta bila v komunikaciji vedno prisotna oba družbenika oz. njihova zastopnika. Posledično napačni uporabi materialnega prava je ostalo dejansko stanje ugotovljeno napačno oz. pomanjkljivo tako glede vprašanja koristnosti spornih pravnih poslov za tožnico, kot tudi glede vedenja (domnevno edinega) družbenika tožnice o spornih poslih. V tej zvezi je zato sodišče prve stopnje neutemeljeno in nezakonito zavrnilo izvedbo predlaganih dokazov. Sodišče je nadalje pri presoji, da je podana vzročna zveza med domnevno protipravnim ravnanjem toženca in škodnimi posledicami prezrlo, da je družba S. d.o.o. svoje obveznosti sicer z zamikom, ampak v celoti izpolnjevala in da je bilo neporavnavanje njenih obveznosti do tožnice povzročeno izključno z razvezo pogodbe 15. 2. 2015, za kar se je odločilo novo vodstvo tožnice po odhodu toženca z mesta njenega direktorja. Podrejeno toženec na koncu še izpostavlja, da ugovarja prisojeni višini odškodnine za znesek 29.280,00 EUR. Sodišče prve stopnje namreč ni upoštevalo določil enajstega odstavka 38.a člena ZGD-1, ob upoštevanju katerega je sankcije navedenega člena možno uporabiti samo za znesek, ki presega 29.280,00 EUR (24.000,00 EUR + DDV). Pritožbenemu sodišču primarno predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu ustrezno spremeni oz. jo podredno razveljavi in zadevo v izpodbijanem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Tožnica v odgovoru na pritožbo pritožbena stališča in navedbe toženca argumentirano prereka kot pravno zmotne in neutemeljene. V delu, kjer tožnica ugovarja delu prisojene odškodnine ob sklicevanju na enajsti odstavek 38.a člena ZGD-1, pa gre za nedovoljene pritožbene novote, ki pa so tudi sicer zmotne. Sodišču druge stopnje predlaga, da pritožbo zavrne v celoti in potrdi izpodbijano sodbo. Priglaša in zahteva povrnitev stroškov odgovora na pritožbo.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Sodišče druge stopnje preizkusi preizkusi sodbo sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov, po uradni dolžnosti pa pazi na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke (razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje), 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter na pravilno uporabo materialnega prava.1 Po opravljenem preizkusu sodišče druge stopnje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi na podlagi pravilno in popolno ugotovljenega dejanskega stanja sprejelo materialnopravno pravilno odločitev, pri tem pa ni zagrešilo v pritožbi uveljavljenih oz. po uradni dolžnosti upoštevnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka.

6. V obravnavanem gospodarskem sporu tožnica od toženca kot njenega nekdanjega poslovodje zahteva plačilo odškodnine po 263. členu ZGD-1, pri čemer naj bi škoda izvirala iz poslov, ki jih je toženec v imenu tožnice sklenil z družbo S. d.o.o., katere družbenik je bil, v nasprotju z določili 38.a člena ZGD-1, zaradi česar so ti nični. Toženec je zahtevku med drugim nasprotoval s trditvami o tem, da je bil edini družbenik tožnice o celotnem poslovanju v spornem obdobju seznanjen in je s tem soglašal, prav tako pa je imel toženec ustrezna pooblastila za zastopanje tožnice. Meni, da je bilo za tožnico sedaj sporno poslovanje z (njegovo) družbo S. d.o.o. v danih okoliščinah, ko je tožnica čez noč ostala brez prevoznika oz. špediterja, najugodnejša rešitev. Ta družba je bila ustanovljena z namenom, da bi postala del poslovne skupine (skupaj s tožnico in družbo R. d.o.o.). Meni, da je s takšnim poslovanjem preprečil škodo, ki je grozila tožnici. Za škodo, ki jo vtožuje tožnica pa meni, da je odgovorno njeno novo vodstvo, ki je neutemeljeno odpovedalo pogodbo z družbo S. d.o.o., s čimer je tej družbi preprečilo poravnavo dolga na dogovorjen način: z opravo ustrezne količine špedicijskih oz. prevoznih storitev, nakar bi prišlo do kompenzacije medsebojnih terjatev. Obenem je toženec zatrjeval, da tudi sicer odgovornost za sporno poslovanje ni na njem, ker je imel nosilno (operativno) vlogo v tožnici izvršni direktor G. B., tega pa je postavil edini družbenik tožnice. Vse posle med tožnico in družbo S. d.o.o. sta dejansko vodila in usklajevala G. B. in zakoniti zastopnik S. d.o.o., K. G..

7. V prvem sojenju v obravnavanem gospodarskem sporu2, je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo, v bistvenem na podlagi presoje, da je bil namen določbe 38.a člena ZGD-1 dosežen kljub izostanku soglasja edinega družbenika v obliki sklepa in da tožencu ni mogoče očitati, da njegovo ravnanje v danih okoliščinah ni bilo v skladu z interesi oz. potrebami tožnice, ter da se je okoristil na račun tožnice. Na podlagi pritožbe tožnice je sodišče druge stopnje navedeno odločitev razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.3 Presodilo je namreč, da so bili sporni pravni posli tožnice z družbo S. d.o.o. nični, zmotna materialnopravna presoja sodišča prve stopnje pa je imela za posledico nadaljnjo zmotno presojo odškodninske odgovornosti toženca, izostali pa so ustrezni razlogi dejanske in pravne narave glede predpostavk njegove odškodninske odgovornosti.

8. Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane sodbe k sedaj spornemu obsodilnemu delu, je sodišče prve stopnje v novem sojenju sledilo materialnopravnemu naziranju sodišča druge stopnje in presodilo, da so bili sporni posli nični, ker toženec za njihovo sklenitev ni pridobil soglasja edinega družbenika tožnice, podanega v obliki sklepa, vpisanega v knjigo sklepov. Glede lastništva tožnice v spornem obdobju (12. 9. 2014 do 14. 9. 2015) je ugotovilo, da je bil njen edini družbenik družba E. H. . s sedežem v Luksemburgu, po 14. 9. 2015 pa je njen edini družbenik družba R. d.o.o.. Ker toženec ni poskrbel za ustrezno odpravo kolizije interesov po 38.a členu ZGD-1, je kršil svoje naloge kot poslovodja tožnice in je tako podana protipravnost njegovega ravnanja. Posledično se ne more ekskulpirati z navedbami, da je ravnal vestno in pošteno ter v interesu tožnice. Prav tako je presodilo, da med tem protipravnim ravnanjem in škodo (v višini odprtih terjatev do družbe S. d.o.o.) obstaja vzročna zveza.

9. Z navedenimi zaključki in presojo v celoti soglaša tudi sodišče druge stopnje, ki v izogib ponavljanju kot pravilne povzema obširne, natančne in prepričljive razloge sodišča prve stopnje, ki izpodbijano odločitev utemeljuje predvsem v 6. do vključno 34. točki obrazložitve sodbe. Glede na izrecne pritožbene navedbe pa je dodati in izpostaviti naslednje: Glede vprašanja družbeništva/lastništva v tožnici v spornem obdobju:

10. Toženec v pritožbi „podrejeno“ izpodbija pravilnost ugotovitve sodišča prve stopnje,4 da je bila tožnica v času sklepanja spornih pravnih poslov enoosebna družba z omejeno odgovornostjo. V tem pogledu izpostavlja, da je toženec na podlagi Pogodbe o prenosu poslovnega deleža 29. 9. 2014, veljavno postal družbenik tožnice s 50 % poslovnim deležem, to pa naj bi pomenilo, da je bila tožnica v času sklepanja spornih pravnih poslov družba z omejeno odgovornostjo z dvema družbenikoma, kar naj bi vplivalo na presojo v predmetnem gospodarskem sporu.

11. Takšno pritožbeno stališče ni utemeljeno. Vprašanje, ali je bila tožnica v času sklepanja spornih pravnih poslov (in ki jih je kot zakoniti zastopnik v imenu tožnice sklenil toženec) enoosebna družba z omejeno odgovornostjo ali družba z dvema družbenikoma (pri čemer naj bi bil toženec družbenik tožnice v deležu 50 %) za presojo uveljavljanega tožbenega zahtevka ni pravno odločilno. Zakon namreč ne predvideva različnega obravnavanja obvladovanja konfliktov interesov v primeru enoosebnih ali večosebnih družb z omejeno odgovornostjo. Edina izjema, v zvezi s katero je predvideno, da se določbe 38.a člena ZGD-1 ne uporabljajo, je položaj, ki ga ureja enajsti odstavek tega člena in po katerem se določbe tega člena ne upoštevajo za delniško družbo in družbo z omejeno odgovornostjo, če je poslovodstvo, prokurist ali izvršilni direktor sam, ali njegov družinski član, imetnik deleža v višini vsaj 3/4 osnovnega kapitala ali upravljalskih pravic te delniške družbe ali družbe z omejeno odgovornostjo. Enako velja, če so vsi skupaj imetniki takega deleža. Določbe tega člena se tudi ne uporabljajo v primeru, če znesek posameznega pravnega posla ne presega 2.000,00 EUR brez DDV in če skupni znesek vseh pravnih poslov v drugo družbo ali drugo pravno osebo v tekočem poslovnem letu ne presega zneska 24.000,00 EUR brez DDV. Tovrstnih okoliščin, ki bi predstavljale podlago za neuporabo določb 38.a člena ZGD-1 pri sklepanju pravnih poslov toženec ni (pravočasno) zatrjeval. Zato njegova prizadevanja, da ga zaradi lastništva v tožnici niso zavezovale določbe 38.a člena ZGD-1, ne morejo biti uspešna. Za presojo v tej zadevi je zato odločilna zgolj ugotovitev, ali je toženec pred sklenitvijo zadevnih poslov, ali kot poslovodja enoosebne družbe z omejeno odgovornostjo ali kot poslovodja družbe z omejeno odgovornostjo z dvema družbenikoma, pridobil ustrezno soglasje kot pogoj za veljavno sklenitev spornih pravnih poslov. Zato morebiten zmoten zaključek sodišča prve stopnje, da je bila v času sklepanja spornih pravnih poslov tožnica enoosebna družba z omejeno odgovornostjo (še posebej ob dejstvu, da toženec tudi sicer ni zatrjeval, da bi pridobil ustrezno soglasje nadzornega sveta, upravnega odbora oziroma skupščine tožnice kot družbe z omejeno odgovornostjo, ki naj bi imela v času sklepanja zadevnih posojilnih pogodb dva družbenika), ne vpliva na presojo v obravnavani zadevi. Sodišče druge stopnje se zato do pritožbenih navedb, s katerimi toženec uveljavlja zmotnost stališč sodišča prve stopnje o vprašanju družbeništva v tožnici ter o materialnopravnih učinkih domnevne pridobitve in prenosa poslovnega deleža, v obrazložitvi te sodbe ne bo opredeljevalo.

Glede vprašanja ničnosti pravnih poslov, sklenjenih med tožnico in družbo S. d.o.o.:

12. Uvodoma v tej zvezi sodišče druge stopnje ugotavlja, da so bile praktično identične navedbe in stališča toženca (ki izhajajo iz dveh strokovnih mnenj I. M., ki jih omenja pritožba) že obravnavane in preizkušene v drugih gospodarskih sporih med v bistvu istimi glavnimi akterji oz. udeleženci (sicer v različnih vlogah pravdnih strank), pri čemer so praktično vsa (pritožbena) sodišča zavzela enaka stališča glede vprašanja ničnosti poslov po 38.a členu ZGD-1, kot jih je v izpodbijani sodbi zavzelo sodišče prve stopnje in so kot pravno zmotna zavrnila naziranja (tukaj) toženca. Nekatere primere primerljive sodne prakse je citiralo že sodišče prve stopnje v 10. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, dodatno pa sodišče druge stopnje izpostavlja še sodbo VSM I Cpg 75/2020 z dne 17. 9. 2020 in sodbo VSC Cpg 83/2020 z dne 11. 11. 2020. Gre za praktično usklajeno sodno prakso višjih sodišč glede razlage določbe 38.a člena ZGD-1, in tudi ob upoštevanju tega dejstva sodišče druge stopnje pri svojih (enakih) stališčih, kot izhajajo iz 10. do vključno 16. točke obrazložitve že citiranega razveljavitvenega sklepa I Cpg 113/2019 vztraja (in se na njih v izogib ponavljanju sklicuje) tudi po obravnavi navedb predmetne pritožbe.

13. Določba 38.a člena ZGD-1 je posebna določba - gre za lex specialis, ki se uporablja izključno za osebe in za primere, ki so v njej navedeni in je z njo zakonodajalec uredil vprašanje glede usode pogodbe, ki jo poslovodstvo, prokurist in izvršni direktor delniške družbe ali družbe z omejeno odgovornostjo sklene v koliziji interesov. Četrti odstavek citiranega člena določa, da lahko te osebe sklenejo pravni posel z drugo družbo, v kateri imajo sami ali njegovi družinski člani ali vsi skupaj delež, ki dosega najmanj desetino osnovnega kapitala, ali je sam ali njegov družinski član udeležen na dobičku druge družbe na katerikoli pravni podlagi, le s soglasjem nadzornega sveta ali upravnega odbora družbe, če družba nima nadzornega sveta ali upravnega odbora ali če je ta nesklepčen, ker član organa ne sme sodelovati pri odločanju, pa mora soglasje dati skupščina. Deveti odstavek istega člena nadalje določa, da če soglasje iz četrtega odstavka tega člena ni bilo dano, se šteje, da je pravni posel ničen. Zahtevano soglasje je torej pogoj za veljavnost pravnega posla. Tudi iz uvodnih pojasnil k noveli ZGD-1D je jasno razvidno, da je bil temeljni cilj zakonodajalca, oziroma normativni namen, ki mu je zakonodajalec sledil pri oblikovanju določbe 38.a člena, osebe, ki so kot korporacijski zastopniki ali kot prokuristi nosilci upravičenja za zastopanje gospodarske družbe omejiti pri sklepanju pravnih poslov z drugimi družbami, v katerih so te osebe same ali v povezavi prek ožje povezanih oseb kapitalsko udeležene s tem, da se veljavnost pravnih poslov, sklenjenih s takimi družbami, pogojuje s soglasjem nadzornega organa ali celo same skupščine, kar naj bi zagotovilo preglednost pri sklepanju pravnih poslov pri katerih obstaja tveganje sledenja lastnim ekonomskim koristim, ter da je, če tega soglasja ni, pravni posel ničen5. 14. Zakonodajalec je izbral najstrožjo sankcijo za pogodbe sklenjene v koliziji interesov, kar je povsem razumljivo, saj gre za osebe, ki lahko sklepajo pomembne pravne posle, pravno zavezujoče za družbo. Zaradi velike količine premoženja, s katerim lahko razpolagajo kot zastopniki gospodarskih družb pa tudi možnemu izkoriščanju informacij in priložnosti, so možnosti za oškodovanje zastopanega oziroma sklenitev poslov v koliziji interesov bistveno večje od drugih oblik zastopanja. Interese zastopanega zato ščiti pravni red s precej strožjo zakonodajo. Pri tem pa ne gre le za varstvo interesov zastopanih, temveč tudi za varstvo tretjih in širših javnih interesov, ki so zaradi zmanjšanega premoženja družbe lahko ogroženi (terjatve, davki, prispevki). Pri tem iz določbe jasno izhaja, da ta zajema poleg delniške družbe tudi družbe z omejeno odgovornostjo, med katere pa zakon uvršča tudi enoosebno družbo z omejeno odgovornostjo in ni nobenega razumnega razloga zakaj navedena določba ne bi veljala za to družbo.

15. V tem kontekstu pritožba neutemeljeno izpostavlja pomembnost razlikovanja med „abstraktno in konkretno kolizijo interesov“, saj je povsem jasno, da je bila v obravnavanem primeru kolizija interesov konkretna – toženec je kot zakoniti zastopnik tožnice v njenem imenu sklepal posle z družbo, v kateri je bil večinski družbenik. Četudi so se deloma interesi pogodbenih strank v teh poslih pokrivali (tožnica je potrebovala storitve prevozništva oz. organiziranja le-tega, družba S. d.o.o. pa ji je to bila pripravljena nuditi), pa so si v takšnem razmerju interesi nujno tudi nasprotujoči, vsaj iz stroškovnega vidika oz. vidika plačevanja za storitve (interes izvajalca je zagotovo ustvarjanje čim večjih prihodkov oz. dobička). Če ob tem upoštevamo še dejstvo, da je morala tožnica s posojili tej družbi sploh zagotoviti možnost začetka izvajanja storitev, je konkretna kolizija interesov nedvomno podana oz. izkazana.

16. Toženec graja kot materialnopravno napačno presojo sodišča prve stopnje, da so sporni posli nični, ker sklep edinega družbenika ni bil sprejet in vpisan v knjigo sklepov in zavzema stališče, da ničnostna sankcija iz določbe 38.a člena ZGD-1 ni odvisna od tega, ali je soglasje edinega družbenika bilo sprejeto v obliki sklepa in vpisano v knjigo sklepov, temveč od tega, ali je soglasje in vedenje edinega družbenika v kakršnikoli obliki pač obstajalo in v tem pogledu v pritožbi izpostavlja, da je toženec uspel izkazati, da je bil družbenik tožnice s spornimi posli seznanjen in da je z njihovo sklenitvijo in izvajanjem tudi soglašal. 17. V zvezi s podajo (obličnostjo) zahtevanega soglasja sodišče druge stopnje izpostavlja naslednje:

18. Pravice, ki jih imajo družbeniki pri upravljanju družbe in način njihovega uresničevanja se določijo z družbeno pogodbo, če zakon ne določa drugače.6 Če družbena pogodba ne vsebuje določb o upravljanju družbe, se uporabljajo določbe 505. do 510. člena ZGD-1.7 Skupščina je najvišji organ družbe, ki oblikuje voljo družbe v obliki skupščinskih sklepov. Praviloma družbeniki sprejemajo sklepe na skupščini, s soglasno sprejeto izjavo pa lahko družbeniki sklenejo, da se skupščina ne opravi. V tem primeru pošljejo družbeniki svoje glasove poslovodji pisno, telefonsko, telegrafsko ali z uporabo podobnih tehničnih sredstev.8 Skupščina je skupni sestanek družbenikov, na katerem družbeniki sooblikujejo svojo voljo in se tudi izjasnijo v obliki sklepa, pri čemer je sklic skupščine zakonska dolžnost poslovodje9. 19. Kadar gre za družbo z enim družbenikom, družbo upravlja izključno ustanovitelj samostojno. Pristojen je odločati o vseh vprašanjih, o katerih v večosebnih družbah z omejeno odgovornostjo sicer odločajo družbeniki. Ustanovitelj mora sprejemati sklepe pisno in jih vpisovati v knjigo sklepov (pisno, ki jo mora potrditi notar pred vpisom prvega sklepa, ali v elektronsko knjigo sklepov, ki jo vodi notarska zbornica). Sklepi, ki niso vpisani v knjigi sklepov, nimajo pravnega učinka.10

20. Glede na izpostavljeno zakonsko ureditev je povsem jasno, da mora biti soglasje, predvideno v četrtem odstavku 38.a člena ZGD-1, ne glede na to, ali gre za enoosebno ali večosebno družbo z omejeno odgovornostjo, na zakonsko predpisan način izjavljeno in nato v ustrezni formalni obliki sprejeto. Pri tem je prav tako tudi jasno, da se mora soglasje nanašati na vsak posamičen, konkretni pravni posel. 21. Toženec v postopku ni zatrjeval obstoja veljavnega skupščinskega sklepa tožnice in tudi ne, da so vsi njeni družbeniki (ob predpostavki, da je bila tožnica v obdobju, iz katerega izhajajo sporni pravni posli družba z dvema družbenikoma) svoje morebitno soglasje k njihovi sklenitvi sporočili poslovodji na podlagi upravičenja iz drugega odstavka 507. člena ZGD-1 na zakonsko ustrezen način. Prav tako ni izkazal soglasja za sklenitev zadevnih poslov, sprejetega s sklepom ustanovitelja tožnice in vpisanega v knjigo sklepov. S pritožbenim uveljavljanjem, da spornih poslov zaradi izostanka formalnega sklepa o soglasju ne more zadeti ničnostna sankcija iz 38.a člena ZGD-1, toženec ne more biti uspešen.

22. Morebitno vedenje lastnikov tožnice (oziroma njihovih zastopnikov) in njihovo morebitno soglasje k sklenitvi spornih poslov (ki ni izjavljeno v zakonsko predvideni obliki) ne more nadomestiti na zakonsko predpisan način in z ustrezno obličnostjo izjavljene volje družbenikov (ali ustanovitelja) tožnice, da dajejo soglasje k sklenitvi vsakega posamičnega v tej zadevi uveljavljanega pravnega posla.

23. Glede na navedeno, ni utemeljeno pritožbeno stališče, da gre pri določbi 38.a člena ZGD-1 za izpodbojno domnevo ničnosti, kjer je nasproten dokaz možen in dopusten, temu pa da je toženec zadostil, saj naj bi bilo v postopku izkazano, da je bil U. S., kot zastopnik lastnikov, ves čas seznanjen s sklepanjem predmetnih poslov in je z njimi soglašal. 24. Zakonska dikcija devetega odstavka 38.a člena ZGD-1, po kateri se, če soglasje iz četrtega odstavka tega člena ni dano, šteje, da je pravni posel ničen, je povsem jasna. Na podlagi jezikovnega zapisa „se šteje, da je pravni posel ničen“, ni mogoče slediti razlagi, ki jo ponuja toženec, da gre pri navedeni zakonski dikciji za izpodbojno domnevo ničnosti. Pravna domneva ima dve med seboj povezani sestavini: domnevno bazo in domnevo. Domnevna baza predstavlja skupek dejstev, na podlagi katerih zakon sklepa, da obstaja neko drugo dejstvo. Pravna domneva je namenjena olajševanju dokazovanja nekega dejstva. Ničnost pa ni dejstvo, ampak pravni termin, ki predstavlja eno od oblik neveljavnosti pravnega posla.11

25. Glede na jasnost navedene zakonske ureditve, je od vsakega poslovodje, torej tudi od toženca, utemeljeno pričakovati, da bo zavoljo veljavnosti tovrstnih pogodb (kjer obstaja kolizija interesov) sledil določbam ZGD-1 ter pridobil ustrezno (torej formalno) soglasje družbenika oz. družbenikov edinega družbenika. Nasprotnemu pritožbenemu stališču o „neživljenjskosti“ takšne razlage tako ni mogoče slediti, kot tudi ne stališču, da takšna razlaga ne ustreza namenu relevantnih zakonskih določb, saj iz teh ravno izhaja opisana stroga ureditev.

26. Vse pritožbene navedbe tožnice, ki se nanašajo na drugačna tolmačenja namena in vsebine določbe 38.a člena in s tem v povezavi določbe 505. in 526. člena ZGD-1 so tako po presoji sodišča druge stopnje neutemeljene. Neutemeljena pa so tudi razlogovanja o uporabi določbe 86. člena OZ, zlasti določbe njenega drugega odstavka.

27. Ker ob upoštevanju doslej obrazloženega pri vprašanju dejanskega vedenja oz. seznanjenosti družbenika oz. njegovega zastopnika o sklepanju spornih pravnih poslov ne gre za pravno odločilna dejstva, so neutemeljeni pritožbeni očitki, da je ostalo v tej smeri (pravno pomembno) dejansko stanje nepopolno raziskano. V tej zvezi je posledično neutemeljena pritožbena graja, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo dokazne predloge toženca (zlasti z zaslišanjem g. B. in g. S.) v tej smeri. Sodišče prve stopnje je v 6. točki obrazložitve izpodbijane sodbe navedlo tudi ustrezne razloge za zavrnitev dokaznih predlogov toženca, zaradi česar je zavrnitev teh ustrezna (zakonita) tudi iz vidika procesnih zahtev.

Glede predpostavk odškodninske odgovornosti toženca: Protipravnost njegovega ravnanja:

28. Pritožba neutemeljeno izpostavlja, da bi moralo sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi ugotavljati, ali so bili predmetni sporni posli poslovno in ekonomsko koristni za tožnico, ker naj bi zgolj na takšen način lahko odgovorilo na vprašanje, ali je toženec pri sklepanju poslov z lastno družbo S. d.o.o. ravnal vestno in pošteno v korist tožnice.

29. Kot je sodišče druge stopnje pojasnilo v svojem predhodno že citiranem razveljavitvenem sklepu,12 ima dejstvo, da toženec kot poslovodja ni poskrbel za ustrezen način odprave kolizije interesov po 38.a členu ZGD-1 in so sporni pravni posli nični, vpliv na presojo (ne)ustreznosti njegovega ravnanja in da v tem kontekstu odpade presoja, ali je pri spornem poslovanju ravnal v skladu s pravilom podjetniške presoje, saj je bilo njegovo ravnanje v nasprotju z izrecnimi zakonskimi določili. Navedenemu stališču je, kot je razvidno iz 20. točke obrazložitve izpodbijane sodbe, sledilo tudi sodišče prve stopnje, ki je utemeljeno pojasnilo, da se toženec v obravnavanem gospodarskem sporu ne more ekskulpirati svoje odškodninske odgovornosti z navedbami, da je ravnal vestno in pošteno ter v korist tožnice.

30. Ker dokazovanje tega sklopa dejstev po povedanem ni bilo potrebno (saj ne gre za pravno pomembna dejstva za odločitev v tem sporu), je v tej zvezi neutemeljen pritožbeni očitek nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in neutemeljene zavrnitve dokaznih predlogov, s katerimi bi toženec dokazoval vestnost, poštenost in koristnost svojega ravnanja.

Vprašanje vzročne zveze:

31. V obravnavani zadevi po oceni sodišča druge stopnje ne more biti dvoma, da je med zgoraj opisanim protipravnim ravnanjem toženca in tožnici nastalo škodo podana vzročna zveza, kot je to pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje.13 V posledici sklenjenih spornih pravnih poslov je namreč družba S. d.o.o. tožnici ostala dolžna znesek v prisojeni višini, kar niti ni sporno.

32. Pritožba v tej zvezi neutemeljeno očita sodišču prve stopnje, da je prezrlo, da je bila ta škoda tožnici povzročena z dejanjem njenega novega vodstva, ki je razvezalo pogodbo med tožnico in družbo S. d.o.o.. Poleg dejstva, ki ga priznava tudi pritožba, da je navedena družba svoje dolgove poravnavala „z zamikom“, je ravnanje novega vodstva tožnice povsem razumljivo in opravičljivo že iz razlogov, kot so bili doslej že navedeni – šlo je namreč za sporno poslovanje tožnice, ki ga je vodil toženec (v koliziji interesov) z lastno družbo, pri čemer je, kot je pravilno izpostavilo sodišče prve stopnje, šlo za dajanje posojil tožnice navedeni družbi za zagotavljanje obratnega kapitala, da je ta sploh lahko izvedla prevozne storitve za tožnico in za poroštva, ki jih je tožnica dala za navedeno družbo. V luči navedenega dejanje novega vodstva tožnice nima in ne more imeti pravno relevantnega vpliva na vprašanje vzročne zveze med ravnanjem toženca in tožnici nastalo škodo.

Glede višine prisojene odškodnine:

33. Da je družba S. d.o.o. tožnici ostala dolžna znesek v prisojeni višini, kot že rečeno, pritožba ne izpodbija.

34. Prvič v zadevi pa toženec na pritožbeni stopnji, z navedbami oz. sklicevanjem na enajsti odstavek 38.a člena ZGD-1, višini zahtevka nasprotuje na način, da bi bilo potrebno sankcije iz navedenega člena uporabiti zgolj za znesek škode (iz spornih pravnih poslov), ki presega znesek 29.280,00 EUR (24.000,00 EUR + DDV).

35. Poleg tega, da gre za v določenem (dejstvenem) obsegu za nedopustne pritožbene novote,14 toženec „prezre“ sklepni del citirane določbe v delu, ki glasi: „Izjema iz prejšnjega stavka ne velja v primeru, če je poslovodstvo, prokurist ali izvršni direktor sam, ali njegovi družinski član udeležen na dobičku pravne osebe, s katero se sklepa posel, na katerikoli pravni podlagi.“ Da toženec kot večinski družbenik družbe S. d.o.o. (v spornem obdobju) ni bil udeležen na njenem dobičku, pa pritožba ne zatrjuje. Prizadevanje pritožbe za znižanje prisojene odškodnine za znesek 29.280,00 EUR tako ni utemeljeno.

K izreku te sodbe:

36. Glede na predhodno obrazloženo je sodišče prve stopnje na podlagi pravilne presoje predpostavk toženčeve odškodninske odgovornosti tožbenemu zahtevku (v obsegu prisojenem z izpodbijano sodbo) materialnopravno pravilno in zakonito ugodilo.

37. Sodišče druge stopnje je pritožbo toženca zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem obsodilnem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.15

38. Odločitev o pritožbenih stroških toženca je odpadla, ker jih ta ni priglasil.16

39. Tožnica sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ker z navedbami ni pomembneje pripomogla k razjasnitvi oz. odločitvi v tej zadevi na pritožbeni stopnji, zato sodišče druge stopnje priglašenih stroškov ne ocenjuje kot potrebnih v smislu določbe 155. člena ZPP.

1 Drugi odstavek 350. člena ZPP.  
2 Sodba I Pg 145/2017 z dne 16. 10. 2018. 3 Sklep I Cpg 113/2019 z dne 27. 6. 2019. 4 Točke 13, 14. in 16 razlogov.  
5 Tako tudi sodba VSC Cpg 83/2020 z dne 11. 11. 2020. 6 Prvi odstavek 504. člena ZGD-1. 7 Drugi odstavek 504. člena ZGD-1. 8 507. člen ZGD-1. 9 508. člen ZGD-1. 10 526. člen ZGD-1. 11 Enako stališče je zavzeto tudi v sodbi VSM I Cpg 75/2020 z dne 17. 9. 2020. 12 15. točka obrazložitve.  
13 21. točka razlogov izpodbijane sodbe.  
14 Prvi odstavek 377. člena ZPP.  
15 353. člen ZPP.  
16 Prvi odstavek 163. člena ZPP.