U-I-2/92
Datum: 1993-06-10T00:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:USRS:1993:U.I.2.92
vrsta: zakon
zadeva: ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov
objavljeno: OdlUS II, 52 | 10.06.1993
dokument: US16705
akt: Zakon o denacionalizaciji (Ur. list RS, št. 27/91) (ZDen), 2. odst. 19. čl., 8 odst. 27. čl. ter 52. do 59. čl.
resitev: nesprejem pobude
izrek: Pobuda za oceno ustavnosti izpodbijanih določb zakona se ne sprejme.
stavek: Zakonska ureditev, ki nepremičnine, ki ležijo v določenih kompleksih, različno obravnava glede na njihove različne značilnosti, ne krši načel pravne države in načela enakosti.Sodno varstvo je zagotovljeno tudi tedaj, kadar je o premoženjsko-pravnih pravicah pristojen odločati upravni organ, zoper dokončno odločbo pa je mogoč upravni spor.
odlocitev: sklep
geslo: Ocena skladnosti zakona z mednarodnimi akti oziroma konvencijami. Ustavna pravica do zasebne lastnine.
Različni zakonski pogoji za vračanje kmetijskih zemljišč in gozdov.
Ustavno načelo enakosti.
Sodno varstvo v primeru spora med upravičenci in zavezanci pri denacionalizaciji.
Ločeno mnenje ustavnega sodnika.
podlaga: Ustava, 33. in 67. čl.
Zakon o kmetijskih zemljiščih (Ur. list SRS, št. 1/79, 11/81, 1/86, 9/90, 5/91) (ZKZ), 71. čl. 2. odst.
Zakon o gozdovih (Ur. list SRS, št. 18/85, 29/86 in 24/89) (ZG-85) Zakon o upravnih sporih (Ur. list SFRJ, št. 4/77) (ZUS).
vlagatelj: Splošno združenje gospodarstva Slovenije
datum_vloge: 1992-01-07T23:00:00.000Z
datum_odlocitve: 1993-06-09T22:00:00.000Z

# U-I-2/92-25

# 10/6-1993

# S K L E P

Ustavno sodišče je na seji dne 10/6-1993 obravnavalo pobudo Splošnega združenja gozdarstva Slovenije in

### s k l e n i l o :

Ustavno sodišče pobude ne sprejme in ne začne postopka za oceno ustavnosti drugega odstavka 19. člena, osmega odstavka 27. člena in 52. do 59. člena zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91).

## O b r a z l o ž i t e v

Splošno združenje gozdarstva Slovenije je dne 7/1-1992 ustavnemu sodišču predlagalo, naj oceni ustavnost v izreku tega sklepa navedenih členov zakona o denacionalizaciji. Menilo je, da izpodbijani določbi iz 19. in 27. člena kršita ustavno načelo enakosti, ko različno urejata pogoje za vračanje kmetijskih zemljišč in gozdov. Določbe 52. do 59. člena, ki določajo organe, ki odločajo o zahtevah po obravnavanem zakonu, pa naj bi bile v nasprotju z določbami Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah in Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic, po katerih o državljanskih pravicah in obveznostih odločajo sodišča. Vloga združenja, naslovljena kot predlog, izhaja iz nalog združenja, kot jih opredeljuje njegov statut, po vsebini izkazuje pravni interes združenja za oceno ustavnosti izpodbijanih določb v smislu drugega odstavka 162. člena ustave, ne pa tudi prizadetosti njegovih pravic v smislu 7. točke drugega odstavka 411. člena ustave Republike Slovenije iz leta 1974. Dne 15/10-1992 prejetih in neoverjenih fotokopij telefaksov, s katerimi štiri gozdna gospodarstva po predsednikih delavskih svetov pooblaščajo Splošno združenje gozdarstva Slovenije, da vloži pred ustavnim sodiščem predlog za oceno ustavnosti določb zakona o denacionalizaciji, ni bilo mogoče šteti kot pooblastila za zastopanje teh organizacij pred ustavnim sodiščem, ker po svoji vsebini ta pooblastila le dovoljujejo splošnemu združenju, da sproži postopek pred sodiščem, to pa po določbah statuta ni vnaprej dogovorjena naloga tega združenja. Zato je ustavno sodišče prejeto vlogo obravnavalo kot pobudo.

Ustavno sodišče pobude ni sprejelo.

Po ustavi je zagotovljena pravica do zasebne lastnine, zakon pa določa način njenega pridobivanja in uživanja tako, da je zagotovljena njena gospodarska, socialna in ekološka funkcija (33. in 67. člen). Zakon o denacionalizaciji ureja denacionalizacijo premoženja, ki je bilo podržavljeno s predpisi o agrarni reformi, nacionalizaciji in o zaplembah ter z drugimi predpisi in načini, določenimi v tem zakonu. Premoženje se vrne z vrnitvijo v last in posest, z vrnitvijo lastninske pravice ali z vrnitvijo lastninskega deleža (prvi odstavek 16. člena). Kmetijska zemljišča in gozdovi se vračajo v last in posest, pri čemer zakon določa nekaj izjem (27. člen).

Zakon določa poseben način vračanja nepremičnin, kadar bi se bistveno okrnila prostorska kompleksnost ali ekonomska oziroma tehnološka funkcionalnost kompleksov. Ko zakon z izpodbijanima določbama 19. in 27. člena nekoliko drugače ureja vračanje gozdov in kmetijskih zemljišč, ki ležijo v kompleksu, izhaja iz dejstva, da gozdovi in kmetijska zemljišča s tega vidika ne predstavljajo enakih dejanskih stanov. Prispevek človeka v nastajanju kompleksov kmetijskih zemljišč z različnimi proizvodnimi nameni ali cilji je lahko povsem različen od prispevka pri nastajanju gozdne kompleksnosti.

Gozdna kompleksnost je večji del rezultat naravnih danosti, le v omejenem obsegu pa tudi posledica človekovega prispevka k njenemu oblikovanju (opravljanje varstvenih in gojitvenih del, gradnja in vzdrževanje gozdne infrastrukture). Funkcionalna kompleksnost kmetijskih zemljišč pa je v večji meri kot pri gozdovih rezultat posebnih vlaganj in človekovega prispevka k njihovemu oblikovanju (to je zlasti očitno pri trajnih nasadih).

Zaradi tega je tudi zakonska ureditev, ki opredeljuje gospodarske, socialne in ekološke funkcije lastninske pravice, pri gozdovih drugačna kot pa pri kmetijskih zemljiščih. Drugačna je bila v preteklosti, v času uveljavitve zakona o denacionalizaciji (na podlagi zakona o gozdovih, Uradni list SRS, št. 18/85, 29/86, 24/89), različna pa je tudi sedaj (na podlagi novega zakona o gozdovih - Uradni list RS, št. 30/93). Tako upravičenja nosilcev uporabe in lastnikov gozdov kot tudi njihove obveznosti so drugačne kot pa pri kmetijskih zemljiščih. Zaradi tega je zakon o denacionalizaciji, upoštevajoč to različnost, smel določiti različne načine vračanja, različne prilagoditvene pogoje poslovanja spremenjenim razmeram in različno dinamiko vračanja gozdov in kmetijskih zemljišč.

Zato zakon določa različno dinamiko vračanja gozdov, ki se vračajo v last in posest takoj, in kmetijskih zemljišč iz funkcionalnih kompleksov, ki se vračajo v last, zavezanec pa lahko nepremičnino določeno dobo uporablja še naprej, da bi svoje poslovanje prilagodil spremenjenim razmeram (22. člen). S takšno ureditvijo princip pravne države ni okrnjen, saj je zakon nepremičnine, ki ležijo v določenih kompleksih, različno obravnaval glede na njihove različne značilnosti. Pri tem funkcionalnost kompleksov ni ovira za vračanje zemljišč. Ker se torej po zakonu vračajo tako gozdovi kot kmetijska zemljišča, in kmetijska zemljišča, ki ležijo v funkcionalnih kompleksih, le izjemoma ostajajo še določeno dobo v uporabi zavezancev, je položaj zavezancev za vračanje kmetijskih in gozdnih zemljišč v osnovi enak. Različen je le glede na različno vrsto premoženja, zaradi česar načelo enakosti ni prizadeto. Glede zavezancev je zakon uveljavil razlikovanje več kategorij. V prvo kategorijo sodijo bivše organizacije združenega dela, ki imajo v uporabi poslovne stavbe in prostore. Ti zavezanci se lahko sklicujejo na 4. točko prvega odstavka 19. člena zakona o denacionalizaciji, ki tedaj, če bi vrnitev nepremičnin bistveno okrnila prostorsko kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin, predvideva, da se nepremičnina v tem primeru ne vrne. Kolikor pa bi bila z vrnitvijo nepremičnine (20. člen zakona) bistveno okrnjena ekonomska oziroma tehnološka funkcionalnost kompleksov, pride v poštev vzpostavitev lastninske pravice in najemno razmerje za največ pet let od pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji.

Pri kmetijskih zemljiščih povzroči dejstvo, da bi vrnitev v last in posest okrnila funkcionalnost kompleksov kmetijskih zemljišč oziroma kompleksov trajnih nasadov, drugačno pravno situacijo (27. člen). V tem primeru se prizna upravičencu solastninska pravica na kompleksu kmetijskih zemljišč, ta kompleks pa si solastniki kasneje razdelijo, ali pa predlagajo razdelitev po pravilih komasacijskega postopka (pride lahko torej do vračanja drugih kmetijskih zemljišč - upoštevajoč posameznega upravičenca).

Tretja kategorija zavezancev so bivši nosilci pravice uporabe gozdov, ki se razen v primerih iz 1., 2., 3. in 5. točke prvega odstavka 19. člena zakona o denacionalizaciji vedno vrnejo v last in posest. To pomeni, da obvezen zakup ne pride v poštev niti tedaj, če ležijo v funkcionalnem kompleksu. Za gradbena zemljišča pa zakon uveljavlja spet drugačno ureditev v 32. členu.

Zavezanci so posledično glede na vrste nepremičnin, ki so predmet postopka denacionalizacije in glede na namen teh nepremičnin v vseh opisanih primerih v različnem položaju, ki je glede na različno dejansko in pravno naravo in ureditev posameznih nepremičnin tudi dopusten. Zaradi tega ustavno sodišče meni, da ne gre za neenakopravno obravnavanje različnih kategorij zavezancev. Pobuda ni utemeljena tudi v delu, v katerem pobudnik uveljavlja, da določbe 52. do 59. člena zakona o denacionalizaciji niso v skladu z ustavo oziroma s 14. členom mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah ter s 6. členom evropske konvencije o varstvu človekovih pravic. Navedeni akti določajo, da ima vsakdo pravico, da o njegovih civilnih (oziroma državljanskih) pravicah in obveznostih odloča neodvisno in nepristransko, z zakonom ustanovljeno sodišče. Določbe 52. do 59. člena zakona o denacionalizaciji dajejo pristojnost za odločanje o zahtevah po zakonu o denacionalizaciji upravnim organom. Vendar pa je z zakonom o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77), ki se v Republiki Sloveniji uporablja kot republiški predpis na podlagi določbe prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I), dana vsaki pravni ali fizični osebi, ki misli, da ji je z upravnim aktom kršena kakšna pravica, možnost, da sproži upravni spor pred Vrhovnim sodiščem Republike Slovenije. Navedeno, z zakonom ustanovljeno sodišče izpolnjuje tudi zahtevane kriterije neodvisnosti in nepristranskosti. Sodno varstvo je torej zagotovljeno tudi tedaj, kadar je sicer za odločanje o premoženjsko-pravnih pravicah pristojen upravni organ (kadar je torej predviden administrativni postopek varstva), proti dokončni upravni odločbi pa je predviden upravni spor. S tem so glede varstva pravic udeležencev v postopkih denacionalizacije izpolnjene tudi zahteve 22. in 23. člena ustave ter zahteve, ki jih glede postopkov postavljajo določbe 14. člena mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah. Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic pa še ni bila ratificirana, zato ustavno sodišče ni moglo presojati skladnosti izpodbijane ureditve z njenim 6. členom.

Zaradi navedenega ni razlogov, da se začne postopek za oceno ustavnosti s pobudo Splošnega združenja gozdarstva Slovenije izpodbijanih določb zakona o denacionalizaciji.

Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep v skladu s 7. členom ustavnega zakona za izvedbo ustave Republike Slovenije ob smiselni uporabi 15. člena zakona o postopku pred Ustavnim sodiščem SR Slovenije (Uradni list SRS, št. 39/74 in 28/76).

P r e d s e d n i k

dr. Peter Jambrek

---

Ločeno mnenje sodnikov mag. Krivica,
dr. Šinkovca in dr. Zupančiča

## A. Enakost pred zakonom

Dejstvo, da se za gozdarske organizacije v primerjavi s kmetijskimi ne uporabljata določba 4. točke 19. člena zakona o denacionalizaciji o bistveno okrnjeni prostorski kompleksnosti ter določba 20. člena o bistveno okrnjeni ekonomski oziroma tehnološki funkcionalnosti kompleksov, kakor je ta opredeljena v 21. členu zakona (nevarnost stečaja ali likvidacije, opustitev pomembnega dela proizvodne ali storitvene dejavnosti, odpustitev znatnega števila delavcev prihodka), pomeni arbitrarno in zato neutemeljeno razlikovanje med pravnimi osebami v enakih ali podobnih položajih. S tem je kršeno ustavno načelo enakosti pred zakonom (14. člen ustave).

Pritrjujemo sicer stališču večine, da kmetijsko zemljiški kompleksi (sami po sebi) res niso povsem enaki gozdnim kompleksom. Iz te ugotovitve bi bilo po našem mnenju morda možno izpeljati tudi ugotovitev, da bi vračanje teh nepremičnin zato v različni meri prizadelo oziroma okrnilo ekonomsko oziroma tehnološko funkcionalnost teh, med seboj različnih kompleksov - toda take ugotovitve obrazložitev večinske odločitve sploh ne vsebuje. Sama ugotovitev različne stopnje prizadetosti pa niti še ne bi zadoščala. Zavrnitev pobude bi bila po našem mnenju utemeljena šele takrat, če bi ustavno sodišče ugotovilo ne le to, da je stopnja prizadetosti zavezancev za vračanje kmetijskih zemljišč na eni in gozdov na drugi strani različna, ampak tudi to, da je ta razlika tolikšna, da v primeru vračanja kmetijskih zemljišč lahko pripelje do "bistvene okrnjenosti ekonomske oziroma tehnološke funkcionalnosti kompleksov" v smislu 20. in 21. člena zakona, da pa v primeru vračanja gozdov do takšne "bistvene okrnjenosti" sploh ne more pripeljati. Zgolj morebitna ugotovitev, da bi do take bistvene okrnjenosti lahko v večji meri prihajalo pri kmetijskih zemljiščih kot pri gozdovih, za zakonsko popolno izključitev te možnosti pri gozdovih seveda ne bi mogla zadoščati, saj se vprašanje, ali je ta pogoj bistvene okrnjenosti podan ali ne, tako in tako mora posebej ugotavljati v vsakem posameznem primeru v denacionalizacijskem postopku.

Zavrnitev pobude bi torej lahko temeljila samo na ugotovitvi, da pri vračanju gozdov do "bistvene okrnjenosti funkcionalnosti gozdnega kompleksa" sploh ne more priti in to niti do take, ki bi pravno osebo-zavezanca lahko pripeljala v stečaj ali likvidacijo, do bistvenega izpada prihodka, do odpustitve znatnega števila delavcev ali do opustitve pomembnega dela proizvodnje (kriteriji iz 21. člena), niti do "takšne razdrobljenosti parcel, ki bi onemogočala ekonomično obdelavo" - namreč parcel, ki bi še ostale v lasti oziroma po podržavljenju teh gozdov v uporabi zavezanca (kriterij iz 27. člena). Če bi, nasprotno, tudi pri vračanju gozdov do "bistvene okrnjenosti" v gornjem smislu prav tako lahko prihajalo, kar je po našem mnenju povsem nesporno, bi zakonska izključitev možnosti uporabe 20., 21. in 27. člena tudi pri vračanju gozdov, da ne bi bila arbitrarna in kot taka nasprotna ustavnemu načelu enakosti vseh pred zakonom, lahko temeljila samo še na tem, da bi bil to neizogibni in edini možni način za zavarovanje neke druge ustavne pravice ali ustavno zagotovljenega javnega interesa. Tudi take ugotovitve večinska odločitev ne vsebuje - ne o tem, kateri naj bi bil ta drugi interes, ne o tem, zakaj ga zakonodajalec ni mogel zavarovati na noben drug način, ki ne bi tako grobo posegel v ustavno pravico do enakosti pred zakonom.

Morda bi zakon o denacionalizaciji, upoštevajoč različnost kmetijskozemljiških in gozdnih kompleksov, res "smel določiti različne načine vračanja, različne prilagoditvene pogoje poslovanja spremenjenim razmeram in različno dinamiko vračanja gozdov in kmetijskih zemljišč", tako kot je to navedeno v obrazložitvi sklepa, vendar zakon tega ni storil. Zavezancem za vračanje gozdov namreč ni določil drugačnih prilagoditvenih pogojev, temelječih na drugačnosti njihovega ekonomskega položaja, ampak nikakršnih: uporaba prilagoditvenih pogojev tako iz 22. kot tudi iz 27. člena zakona je zanje z zakonom a priori izključena. Stališče pobude, da je zakon do gozdnogospodarskih organizacij diskriminatoren, je torej očitno utemeljeno - vsekakor pa najmanj toliko, da bi bilo pobudo treba sprejeti in nato v postopku temeljiteje in natančneje, po potrebi tudi na podlagi javne obravnave, presoditi zgoraj navedena ustavnopravna vprašanja.

Svoje uveljavljanje različnega pravnega položaja bi moral zakonodajalec utemeljiti z racionalnimi, stvarnimi in jasnimi razlogi. V nasprotnem primeru gre za zakonodajno samovoljo.

Sekretariat za zakonodajo in pravne zadeve pri Državnem zboru Republike Slovenije je sporočil, da sta bili celo v predlogu za izdajo zakona in osnutku zakona obe vrsti organizacij pravno izenačeni. Šele v fazi predloga zakona je prišlo do razlikovanja, ki so ga predlagatelji zakona do neke mere utemeljevali le z uravnoteževanjem interesov, izraženih v razpravi ob osnutku zakona. Obrazložitev predloga zakona pa po našem mnenju ni utemeljena z vidika ekonomske, socialne ali ekološke funkcije lastnine (67. člen ustave) niti niso navedeni sprejemljivi pravno-politični razlogi, ki bi to razlikovanje utemeljevali.

Omejevanje pravic je možno le po enakih merilih za vse enake primere, nikakor pa ne diskriminatorno za posamične primere.

Drugačno ravnanje zakonodajalca omaje načelo pravne varnosti.

Neutemeljene izjeme v dodeljevanju ali omejevanju pravic so tudi v nasprotju s pojmovanjem demokratične države, pomenijo zakonodajalčevo samovoljo, to pa krši ustavno načelo enakosti pred zakonom. Če zakon določen krog oseb privilegira ali zapostavi, lahko to stori le iz stvarnih, jasnih in racionalnih razlogov. Če ti razlogi niso razvidni iz samega zakona, morajo biti razvidni vsaj iz parlamentarne razprave, iz obrazložitve zakonskega predloga in iz drugih gradiv v zakonodajnem postopku, da ustavno sodišče lahko presodi utemeljenost tega razlikovanja. Drugače je kršeno eno najbolj temeljnih pravnih načel, da se mora za enak dejanski stan uporabljati enako pravo. Pri urejanju pravic in obveznosti pravnih subjektov je treba uravnati interese, tako splošne in posebne, ter glede slednjih tudi med njimi samimi. Ob ustavno razglašeni socialnosti države (2. člen) ni sprejemljivo, če zakonodajalec spravlja v neenak položaj zaposlene v gozdarstvu nasproti zaposlenim v kmetijski dejavnosti - saj prvim grozi skorajšnje prenehanje delovnega razmerja. V socialni državi so, obratno, prej upravičene take izjemne določbe, ki blažijo socialne pritiske na ogrožen krog oseb. To se ujema tudi s splošno sprejetimi načeli pravičnosti. Z izpodbijano rešitvijo pa prihaja tudi do racionalno in s tem ustavno neutemeljenega socialnega razlikovanja. To v pravni in socialni državi ni dopustno.

Z grajano rešitvijo je v zakonu kršeno načelo o enakosti pred zakonom, se pravi o enaki uporabi prava. Vsakdo ima (subjektivno) pravico, da država enako ureja enaka dejanska stanja. Država mora bremena nalagati izravnano oziroma uravnoteženo. V danem primeru so gozdarji bolj obremenjeni, zakon celo kategorijo diskriminatorno prikrajšuje za socialno in materialno varnost. Smo v stanju spreminjanja pravnega sistema. Spremembe so pričakovane, ne smejo pa biti tako arbitrarne in presenetljive, da v celoti ogrozijo socialno, materialno in pravno varnost. Zato je zakonodajalec utemeljeno uvedel za kmetijske organizacije čas za prilagajanje, napačno pa je ravnal, ko je to odrekel gozdarskim organizacijam.

## B. Sodno varstvo premoženjskih pravic

Pobudo bi bilo treba sprejeti tudi glede vprašanja, ali je upravni spor v teh zadevah možno šteti za ustavi in ratificiranim mednarodnim pogodbam ustrezno sodno varstvo premoženjskih pravic. Ustava sama v 23. členu sicer premoženjskim pravicam ne zagotavlja višje ravni pravnega varstva kot drugim pravicam in glede na določbo 157. člena ustave, ki zoper odločbe upravnih in drugih ne-sodnih organov o pravicah posameznikov in organizacij zagotavlja v upravnem sporu le sodno odločanje o zakonitosti takih odločb, vsekakor ni možno šteti, da bi že na podlagi 23. člena ustave moralo biti vsem pravicam zagotovljeno sodno varstvo s polno sodno jurisdikcijo. Taka raven sodnega varstva je premoženjskim pravicam vsekakor zagotovljena s 6. členom Evropske konvencije o človekovih pravicah, pri čemer mora biti po ustaljeni sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice v Strasbourgu tako sodno varstvo s polno sodno jurisdikcijo vsaj na koncu postopka zagotovljeno tudi v primeru, kadar po nacionalni zakonodaji o nekaterih premoženjskih pravicah v začetnih fazah postopka odločajo upravni ali drugi ne-sodni organi. Te konvencije Slovenija sicer še ni ratificirala in zato formalno nanjo res še ni vezana. Postavlja pa se vprašanje, ali je ne zavezuje na enak način že 14. člen mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah. Uresničevanje določb takega pakta sicer ni zagotovljeno s tako izdelanim mednarodnopravnim instrumentarijem kot pri evropski konvenciji in z mednarodnim sodiščem, ki bi s svojo judikaturo interpretiralo pomen posameznih določb pakta, kljub temu pa bi bilo treba proučiti vprašanje, ali ne zahtevajo že načela pravne države, da je enake ali analogne določbe različnih mednarodnih pogodb treba interpetirati enako in da mora biti interpretacija dinamična - da mora torej upoštevati razvoj pravne zavesti, teorije in prakse in da lahko na ta način posamezne določbe medarodne pogodbe sčasoma pridobijo pomen, ki ga prvotno niso imele. Pri tem mislimo na to, da pojem državljanske oziroma civilne pravice zajame tudi tiste premoženjske pravice, o katerih se v posamezni državi odloča v upravnem postopku in da se mednarodnopravno zagotovljeno (polno) sodno varstvo raztegne tudi na take pravice. Tako po paktu kot po konvenciji to sodno varstvo vključuje tudi garancijo javne obravnave pred sodiščem - ta pa v upravnem sporu kot obliki sodnega varstva ni zagotovljena (izjemoma je možna, ni pa zagotovljena). Tudi brez ozira na mednarodne pogodbe bi bilo možno postaviti vprašanje, ali ne zahtevajo načela pravne države tudi tega, da se vsem premoženjskim pravicam zagotovi enako, to je tradicionalno sodno varstvo, in da bi le za pravice in dolžnosti, ki nimajo ne civilnopravne ne kazenskopravne narave, zadoščalo sodno varstvo v obliki upravnega spora po končani upravni poti.

Pozitiven odgovor na to načelno vprašanje pa v tu obravnavanem primeru po našem mnenju še ne bi nujno pomenil, da bi ustavno sodišče moralo upravno pristojnost za odločanje v takih denacionalizacijskih zadevah nujno spoznati za protiustavno, ampak bi glede na specifičnosti tega primera (vključno to, da se je zaradi nepopolne sestave ustavnega sodišča postopek zelo zavlekel in da je bila medtem vrsta denacionalizacijskih postopkov že končana) morda ustrezala tudi rešitev, po kateri bi zakon določal le to, da mora v denacionalizacijskih zadevah sodišče v upravnem sporu vedno odločati po opravljeni javni obravnavi in s polno jurisdikcijo, torej tudi o dejanskih in ne le o pravnih vprašanjih (in da bi se v že končanih postopkih, ki tej zahtevi niso ustrezali, omogočila obnova postopka, ki pa ne bi smela posegati v že pridobljene pravice upravičenca, ampak bi v njej zavezancu, katerega premoženjske pravice bi bile sodno spoznane za kršene, pripadala ustrezna odškodnina od države). Ali bi bila taka rešitev za že končane postopke možna, bi bilo seveda odvisno tudi od ocene, kolikšen del postopkov je bil medtem že pravnomočno končan in to z upravnim sporom, v katerem sodišče ni odločalo po režimu polne jurisdikcije.

mag. Matevž Krivic

dr. Janez Šinkovec

dr. Boštjan M. Zupančič