U-I-159/09, P-25/09, Up-679/09
Datum: 2011-05-19T00:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:USRS:2011:U.I.159.09
vrsta: zakon
zadeva: ocena ustavnosti in zakonitosti predpisov in drugih splošnih aktov															ustavna pritožba
objavljeno: Neobjavljeno | 19.05.2011
dokument: US29462
akt: Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I, 31/93, 65/98 in 66/2000) (ZDen), 1. odst. 27. čl.

Navodilo o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (Uradni list RS, št. 23/92 in 26/2000), 13. čl. in 14. čl. 

Odlok o načinu določanja vrednosti kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo, v postopku denacionalizacije (Uradni list RS, št. 16/92 in 21/92), 4. čl. in 5. čl. 

Spor glede pristojnosti med Upravno enoto Ljubljana in Ministrstvom za okolje in prostor

Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X Ips 696/2008 z dne 19. 3. 2009 in sodbo Upravnega sodišča št. U 1406/2008 z dne 1. 10. 2008.
resitev: zavrnitev															zavrnitev															zavrženje
izrek: Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti prvega odstavka 27. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I, 31/93, 65/98 in 66/2000) se zavrne.

Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 13. in 14. člena Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (Uradni list RS, št. 23/92 in 26/2000) ter 4. in 5. člena Odloka o načinu določanja vrednosti kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo, v postopku denacionalizacije (Uradni list RS, št. 16/92 in 21/92) se zavrne. 

Pobuda za rešitev spora glede pristojnosti med Upravno enoto Ljubljana in Ministrstvom za okolje in prostor se zavrže.

Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X Ips 696/2008 z dne 19. 3. 2009 in sodbo Upravnega sodišča št. U 1406/2008 z dne 1. 10. 2008 se ne sprejme.

Ustavna pritožba se v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, zavrže.
stavek: Če je pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti (in zakonitosti) predpisa očitno neutemeljena, jo Ustavno sodišče zavrne. Ker niso izpolnjeni procesni pogoji za odločanje o sporu glede pristojnosti, je Ustavno sodišče pobudo zavrglo. Če očitno ne gre za kršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin, ki bi imela hujše posledice za pritožnika/co, niti ne gre za pomembno ustavnopravno vprašanje, ki bi presegalo pomen konkretne zadeve, Ustavno sodišče ustavne pritožbe ne sprejme v obravnavo. Izpodbijani akt ni posamičen akt, s katerim je bilo odločeno o pritožnikovi pravici ali obveznosti, zato ustavna pritožba zoper takšen akt ni dopustna.
odlocitev: sklep
geslo: 1.5.51.1.5.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku abstraktne presoje - Zavrnitev pobude - Ker je očitno neutemeljena.
1.5.51.3.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - Odločitve v drugih postopkih - Zavrženje, ker Ustavno sodišče ni pristojno za odločanje.
1.5.51.2.2 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Nesprejem, ker očitno ni kršitve ustavnih pravic.
1.5.51.2.1 - Ustavno sodstvo - Odločbe - Vrste odločitev Ustavnega sodišča - V postopku odločanja o ustavni pritožbi - Zavrženje.
5.2 - Temeljne pravice - Enakost (14.2).
5.3.36 - Temeljne pravice - Državljanske in politične pravice - Pravica do lastnine (33, 67).
3.12 - Splošna načela - Jasnost in natančnost pravnih določb.
podlaga: Člen 2, 14, 15, 33, 34, 67, 69, 74, 160.1, Ustava [URS] 
Člen 25.3, 26.2, 49.1,  55.b.1.1, 55.b.2.1, Zakon o Ustavnem sodišču [ZUstS]
vlagatelj: Jakob Novak in Ivana Novak, oba Ljubljana
datum_vloge: 2009-06-09T22:00:00.000Z
datum_odlocitve: 2011-05-18T22:00:00.000Z

# U-I-159/09-30

# P-25/09-5

# Up-679/09-6

# 19. 5. 2011

## S K L E P

Ustavno sodišče je v postopkih za preizkus pobud in ustavne pritožbe Jakoba Novaka in Ivane Novak, oba Ljubljana, na seji 19. maja 2011

### s k l e n i l o :

**Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti prvega odstavka 27. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I, 31/93, 65/98 in 66/2000) se zavrne.**

**Pobuda za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 13. in 14. člena Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (Uradni list RS, št. 23/92 in 26/2000) ter 4. in 5. člena Odloka o načinu določanja vrednosti kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo, v postopku denacionalizacije (Uradni list RS, št. 16/92 in 21/92) se zavrne.**

**Pobuda za rešitev spora glede pristojnosti med Upravno enoto Ljubljana in Ministrstvom za okolje in prostor se zavrže.**

**Ustavna pritožba zoper sklep Vrhovnega sodišča št. X Ips 696/2008 z dne 19. 3. 2009 in sodbo Upravnega sodišča št. U 1406/2008 z dne 1. 10. 2008 se ne sprejme.**

**Ustavna pritožba se v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, zavrže.**

### Obrazložitev

#### A.

Upravna enota Ljubljana (v nadaljevanju UE Ljubljana) je z dopolnilno odločbo upravičencu Jakobu Novaku (tj. pravnemu predniku pritožnikov) za dele podržavljenih nepremičnin, in sicer parc. št. 858 (v izmeri 85 m2) in parc. št. 864 (v izmeri 2.322 m2), obe k. o. Zgornja Šiška, določila odškodnino v obveznicah Slovenske odškodninske družbe (v nadaljevanju SOD) v višini 45.825,00 DEM (1. točka izreka), zavezanki SOD pa naložila, naj obveznice v navedeni vrednosti izroči skrbniku za poseben primer Jakobu Novaku (tj. pritožniku) v roku treh mesecev po pravnomočnosti dopolnilne odločbe (2. točka izreka).

Ministrstvo za okolje in prostor (v nadaljevanju MOP) je v pritožbenem postopku 1. točko izreka dopolnilne odločbe upravnega organa prve stopnje odpravilo ter jo nadomestilo z novo točko tako, da je upravičencu za del podržavljenih nepremičnin, in sicer parc. št. 858 (v izmeri 85 m2) in parc. št. 864 (v izmeri 323 m2), obe k. o. Zgornja Šiška, določilo odškodnino v obveznicah SOD v višini 8.334,89 DEM, UE Ljubljana pa naložilo, da zahtevek za denacionalizacijo dela parc. št. 864, k. o. Zgornja Šiška (v izmeri 1.999 m2), ki je po podržavljenju prešel v del parc. št. 863/3 iste k. o., odstopi v reševanje pristojnemu upravnemu organu. Sicer je izpodbijano dopolnilno odločbo upravnega organa prve stopnje potrdilo.

Navedeni odločitvi sta pritožnika izpodbijala s tožbo, ki jo je Upravno sodišče zavrnilo. Presodilo je, da je odločitev upravnih organov tako glede oblike denacionalizacije in višine upravičencu določene odškodnine kot tudi glede nepristojnosti upravnega organa prve stopnje pravilna in zakonita. Zoper odločitev Upravnega sodišča sta pritožnika vložila revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče kot nedovoljeno zavrglo. Na podlagi stališča, po katerem sta tako trditveno kot dokazno breme o obstoju pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, je presodilo, da revidenta (tj. pritožnika) nista izkazala nobenega od zatrjevanih pogojev za dovoljenost revizije iz drugega odstavka 83. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06 in 62/10 – ZUS-1).

Pritožnika z ustavno pritožbo izpodbijata obe sodni odločbi. Zatrjujeta kršitev 2., 14., 15., 21., 22., 23., 33., 67., 69., 74., 120., 125. in 156. člena Ustave. Navajata, da upravičencu priznana odškodnina ne odraža poštene (polne) vrednosti podržavljenih nepremičnin, ki bi bila glede na prvi odstavek 44. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen) primerljiva z njihovo tržno vrednostjo. Ker naj ne bi zadoščala za nakup zemljišč, ki bi bila enakovredna podržavljenim, naj bi jima bila kršena pravica do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave. Z določitvijo bagatelne odškodnine naj bi ju organi odločanja ponižali in oropali dostojanstva, s čimer naj bi kršili 21. člen Ustave, zaradi dolgotrajnega postopka pa naj bi jima bila kršena tudi pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja iz 23. člena Ustave. Sodišču prve stopnje očitata, da ni odgovorilo na očitke o nezakonitosti in protiustavnosti predpisov, ki so bili podlaga za vrednotenje podržavljenih zemljišč. Zaradi dolgotrajnega postopka naj jima obveznice SOD ne bi bile izročene pravočasno, da bi jih lahko skladno s prvim odstavkom 47. člena ZDen uporabila za nakup delnic, nepremičnin in kapitala že v začetnem obdobju privatizacije. Zato naj bi jima bila kršena pravica do svobodne gospodarske pobude iz 74. člena Ustave, v nasprotju z drugim odstavkom 14. člena Ustave pa naj bi bila prikrajšana tudi za enakopravno sodelovanje v procesu privatizacije. Menita, da bi moralo revizijsko sodišče kot vrednost spornega predmeta upoštevati z odločbo upravnega organa prve stopnje določen znesek odškodnine, pri določitvi vrednosti spornega predmeta pa upoštevati tudi "obresti za sedemnajstletno čakanje na obveznice" ter bolj natančno preveriti izpolnjenosti pogoja hudih posledic, ki naj bi pritožnikoma nastale z odločitvijo sodišča prve stopnje. Vrhovnemu sodišču očitata tudi, da ni upoštevalo njunih ugovorov o nepristojnosti organov za odločanje v konkretnem postopku in da ni odgovorilo na očitek, da jima je zaradi nemožnosti vrnitve nadomestnih stavbnih zemljišč in prenizko določene odškodnine kršena pravica iz 33. člena Ustave. Predlagata, naj Ustavno sodišče razveljavi vse v tej zadevi izdane sodne in upravne odločbe ter zadevo vrne v reševanje MOP. Ustavno pritožbo sta pritožnika dopolnila z vlogo z dne 6. 7. 2009.

Hkrati z ustavno pritožbo pritožnika vlagata tudi pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti prvega odstavka 27. člena ZDen ter za oceno ustavnosti in zakonitosti 13. in 14. člena Navodila o merilih za ocenjevanje vrednosti podržavljenih premičnin, nepremičnin, podjetij oziroma premoženja (v nadaljevanju Navodilo) ter 4. in 5. člena Odloka o načinu določanja kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo, v postopku denacionalizacije (v nadaljevanju Odlok). Prvemu odstavku 27. člena ZDen očitata neskladje z 2., 14., 15., 22., 23., 33., 67. in 69. členom Ustave. Navajata, da izpodbijana ureditev omogoča le vrnitev nadomestnih kmetijskih zemljišč, ki so bila podlagi Zakona o Skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 19/10 – uradno prečiščeno besedilo in 56/10 – v nadaljevanju ZSKZ) prenesena na Sklad kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (v nadaljevanju Sklad). Ker naj ne bi omogočala vrnitve nadomestnih stavbnih zemljišč, naj bi bili upravičenci, ki jim podržavljenih stavbnih zemljišč ni mogoče vrniti v naravi in so upravičeni le do nesorazmerno nizke odškodnine, v bistveno slabšem položaju kot upravičenci, ki se jim podržavljena kmetijska zemljišča vračajo v obliki nadomestnih kmetijskih zemljišč. Menita, da bi moral zakonodajalec na enak način, kot je to določil za nadomestna kmetijska zemljišča, omogočiti tudi vrnitev nadomestnih stavbnih zemljišč, saj naj bi bila skladno z ZSKZ na Sklad oziroma občine prenesena tudi tista za gradnjo namenjena zemljišča, ki so se glede na zemljiškoknjižne podatke še vedno štela za kmetijska. Ker naj bi Sklad in občine ta zemljišča po letu 2000 prodajali po nerazumno nizkih cenah, menita, da je stavbnih zemljišč v upravljanju Sklada in občin dovolj, da bi jih bilo mogoče kot nadomestna zemljišča vrniti upravičencem do denacionalizacije. Ker naj bi onemogočala oziroma nesorazmerno omejevala uveljavljanje pričakovanih lastninskih upravičenj denacionalizacijskih upravičencev, naj bi bila izpodbijana ureditev v neskladju s 33. členom Ustave.

Izpodbijata tudi 13. in 14. člen Navodila, ki urejata vrednotenje zazidanih stavbnih zemljišč oziroma komunalno opremljenih nezazidanih stavbnih zemljišč. Zatrjujeta neskladje s prvim odstavkom 44. člena in drugim odstavkom 85. člena ZDen ter z 2., 14., 15., 22., 23., 33., 34., 35., 67., 69. in 74. členom Ustave. Navajata, da vrednost zazidanega stavbnega zemljišča, ki se po 13. členu Navodila izračuna z upoštevanjem izhodiščne vrednosti zemljišča iz 4. člena Odloka, ne odraža sedanje vrednosti premoženja v smislu prvega odstavka 44. člena ZDen oziroma vrednosti na dan izdaje odločbe o denacionalizaciji iz drugega odstavka 85. člena ZDen. Zato naj bi bila izpodbijana ureditev vrednotenja stavbnih zemljišč v neskladju z navedenima zakonskima določbama ter s 33., 67. in 74. členom Ustave. Ker naj v 13. členu Navodila določen "faktor 17" ne bi upošteval vseh kvalitativnih elementov vrednosti zazidanega stavbnega zemljišča, zlasti t. i. lokacijske rente, naj bi to omogočalo neenako obravnavanje upravičencev glede na lego podržavljenih zemljišč. Ureditev vrednotenja stavbnih zemljišč naj bi bila v neskladju z ustavnim načelom enakosti tudi v primerjavi z ureditvijo vrednotenja kmetijskih zemljišč, saj naj bi se po 3. členu Odloka kmetijska zemljišča vrednotila z upoštevanjem njihove različne kvalitete (glede na njihovo katastrsko kulturo, katastrski razred in katastrski okraj), medtem ko naj bi se po 13. členu Navodila vsa stavbna zemljišča vrednotila enako ne glede na njihovo lego. Zaradi nejasnih meril, na podlagi katerih je bila za vsa stavbna zemljišča v Republiki Sloveniji določena enotna vrednost "faktorja 17", naj bi bili ureditvi 13. in 14. člena Navodila v delu, v katerem določata uporabo tega faktorja, nejasni in nedoločni ter zato v neskladju z 2. členom Ustave. Ker naj bi se zaradi različnih meril, po katerih se vrednotijo komunalno opremljena nezazidana stavbna zemljišča, ter tistih, ki veljajo za oblikovanje tržne cene stavbnih zemljišč, v zadnjem času bistveno spremenilo razmerje med vrednostjo zemljišč glede na njihovo komunalno opremljenost, naj zato vrednost komunalno opremljenega nezazidanega stavbnega zemljišča ne bi več pomenila 40 odstotne vrednosti zazidanega stavbnega zemljišča, kot to določa izpodbijani 14. člen Navodila. Zato naj bi ureditev 14. člena Navodila kršila načelo zaupanja v pravo iz 2. člena Ustave, posegala pa naj bi tudi v lastninska upravičenja upravičencev in s tem v njihovo pravico iz 33. člena Ustave. Ker naj bi se na podlagi vrednotenja stavbnih zemljišč po izpodbijanih določbah Navodila upravičencem v zadnjem času določale nesorazmerno nizke odškodnine, naj bi bili ti v slabšem položaju kot upravičenci, ki v naravi vrnjena zemljišča v pogojih svobodne konkurence lahko že dalj časa prosto izkoriščajo. Navajata še, da se zaradi vseh očitanih nezakonitosti in protiustavnosti ne počutita varno. Zato naj bi jima bila kršena tudi pravica do osebnega dostojanstva in varnosti iz 34. člena Ustave.

Pobudnika očitata 4. in 5. členu Odloka neskladje s prvim odstavkom 44. člena in drugim odstavkom 85. člena ZDen, 2. členom, drugim odstavkom 14. člena, 15., 33., 67., 69. in 74. členom Ustave ter 1. členom Prvega protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (Uradni list RS, št. 33/94, MP, št. 7/94 – v nadaljevanju EKČP). Navajata, da je Vlada Republike Slovenije kršila načeli pravne varnosti ter jasnosti in določnosti pravnih norm iz 2. člena Ustave, ker v Odloku ni opredelila postopka za izračun izhodiščne vrednosti zemljišča iz 4. člena Odloka in načina spremljanja gibanja tržnih cen zemljišč in gozdov v smislu 5. člena Odloka. S tem naj bi Ministrstvu za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano (v nadaljevanju MKGP), ki je po 5. členu Odloka dolžno usklajevati izhodiščno vrednost iz 4. člena Odloka s spremembami tržne cene kmetijskih zemljišč in gozdov, omogočila arbitrarno odločanje tako glede načina zbiranja podatkov o tržnih cenah zemljišč kot tudi glede postopka njihove obdelave in uporabe metod njihovega vrednotenja. Ker naj bi tržne cene zemljišč zlasti na območju Ljubljane v zadnjih letih bistveno presegle v 5. členu Odloka določeno 10 odstotno odstopanje od izhodiščne vrednosti iz 4. člena Odloka, naj ta vrednost ne bi več zadostila merilu sedanje vrednosti iz prvega odstavka 44. člena in drugega odstavka 85. člena ZDen. Zato naj bi bila 4. in 5. člen Odloka v neskladju z navedenima zakonskima določbama, v nasprotju s 33. in 67. členom Ustave pa naj bi tudi nesorazmerno posegala v pričakovana lastninska upravičenja denacionalizacijskih upravičencev. Sklicujoč se na drugi odstavek 2. člena ZDen navajata, da bi morala odškodnina kot denarni ekvivalent drugim oblikam denacionalizacije omogočati pridobitev enakovrednega premoženja ne glede na čas izdaje odločbe o denacionalizaciji. Ker naj 4. in 5. člen Odloka ne bi več omogočala ohranitve vrednosti podržavljenega premoženja, naj bi bila v neskladju z 69. členom Ustave in 1. členom Prvega protokola k EKČP.

Pritožnika (pobudnika) vlagata tudi pobudo za rešitev spora glede pristojnosti. Navajata, da sta ves čas postopka na prvi stopnji ugovarjala pristojnosti UE Ljubljana ter dokazovala, da so nepremičnine, katerih vrnitev sta zahtevala v konkretnem denacionalizacijskem postopku, razglašene za naravno znamenitost, zaradi česar bi moralo o njihovi denacionalizaciji na prvi stopnji odločati MOP. Zato se ne strinjata z odločitvijo, da je MOP pristojno odločati na prvi stopnji le o denacionalizaciji dela teh nepremičnin. Ustavnemu sodišču predlagata, naj odloči, da je v tej zadevi na prvi stopnji pristojno odločati MOP.

V zvezi z navedbami pobudnikov, ki se nanašajo na izpodbijano ureditev Odloka, je Ustavno sodišče prejelo pojasnilo MKGP, ki navaja, da je gibanje tržnih cen kmetijskih zemljišč in gozdov v Republiki Sloveniji do leta 2006 spremljalo na podlagi podatkov upravnih enot iz ponudb o prodaji zemljišč, vloženih pri upravnih enotah po postopku, ki ga določa Zakon o kmetijskih zemljiščih (Uradni list RS, št. 55/03 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZKZ), od leta 2007 dalje pa gibanje teh cen spremlja na podlagi podatkov o cenah kmetijskih zemljišč, razvidnih iz evidence trga nepremičnin, ki jo vodi Geodetska uprava Republike Slovenije (v nadaljevanju GURS). Navaja, da na podlagi teh podatkov na letni ravni ugotovljene povprečne tržne cene kmetijskih zemljišč vse od uveljavitve Odloka dalje niso presegle izhodiščne vrednosti iz 4. člena Odloka za več kot 10 odstotkov. MKGP naj bi več kot 10 odstotno odstopanje povprečnih tržnih cen kmetijskih zemljišč v primerjavi z izhodiščno vrednostjo iz 4. člena Odloka sicer zaznalo v letih 1996, 1998 in 2006, vendar pa naj bi primerjava teh cen s tržnimi cenami kmetijskih zemljišč, ugotovljenimi v naslednjih letih, pokazala, da so se ugotovljene višje tržne cene kmetijskih zemljišč v letih 1997, 1999 in 2007 vrnile na vrednost, ki izhodiščne vrednosti iz 4. člena Odloka ni presegla za več kot 10 odstotkov.

V odgovoru na pojasnila MKGP pobudnika navajata, da so njegove ugotovitve zavajajoče, ker naj bi temeljile na nepopolnih podatkih, sporna pa se jima zdi tudi obdelava zbranih podatkov, saj naj bi bili podatki iz poročil upravnih enot obdelani z uporabo drugačne metode kot podatki, pridobljeni iz evidence GURS. Ker naj bi izračuni MKGP temeljili na nepravilni in selektivni uporabi določb Odloka in na različnih metodah preračuna v posameznih obdobjih pridobljenih podatkov, pobudnika menita, da iz pojasnil MKGP izhajajoče ugotovitve, niso pravilne in ne odražajo dejanskih tržnih cen kmetijskih zemljišč v času po uveljavitvi ZDen.

Vlada v odgovoru na pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 4. in 5. člena Odloka ter v mnenju, ki ga je podala v zvezi z očitki pobudnikov, ki se nanašajo na izpodbijane ureditve ZDen in Navodila, trditve pobudnikov v celoti zavrača kot neutemeljene. Prav tako je očitke pobudnikov v odgovoru na pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti prvega odstavka 27. člena zavrnil tudi Državni zbor Republike Slovenije.

Pobudnika v obširnih odgovorih, ki sta ju podala na navedbe Vlade in Državnega zbora, te zavračata kot pavšalne, zavajajoče in neutemeljene ter v celoti vztrajata pri trditvah v pobudi.

---

---

---

Prvi odstavek 27. člena ZDen

Prvi odstavek 27. člena ZDen, ki je bil uveljavljen z Zakonom o spremembah in dopolnitvah ZDen (Uradni list RS, št. 65/98 – ZDen-B) v prvem stavku določa, da je Sklad zavezanec za vračilo podržavljenih kmetijskih zemljišč, gozdov in nadomestnih zemljišč.[1] Državni zbor je sprejel obvezno razlago te določbe,[2] po kateri je Sklad na podlagi 2. člena Zakona o Skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 10/93, 1/96 in 23/96 – popr.) zavezanec za vračilo zemljišč kot nadomestnih zemljišč v smislu tretjega odstavka 42. člena ZDen v primeru, če upravičencu podržavljenih kmetijskih zemljišč in gozdov iz razlogov, določenih v ZDen, ni mogoče vrniti v naravi.

Pobudnika zatrjujeta, da je prvi odstavek 27. člena ZDen v neskladju z drugim odstavkom 14. člena Ustave, ker omogoča le vrnitev nadomestnih kmetijskih zemljišč, ne pa tudi vrnitve nadomestnih stavbnih zemljišč.

Ustavno sodišče je že obravnavalo pobudo, s katero je bil prvi odstavek 27. člena ZDen izpodbijan iz podobnih razlogov kot v obravnavani zadevi. S sklepom št. U-I-64/99 z dne 16. 11. 2000 (OdlUS IX, 275), s katerim je pobudo zvrnilo kot očitno neutemeljeno, je presodilo, da izpodbijana ureditev ne krši načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Kolikor torej pobudnika očitek o protiustavnosti izpodbijane zakonske ureditve utemeljujeta z razlogi, ki jih je Ustavno sodišče upoštevalo že pri presoji v zadevi št. U-I-64/99, so njuni očitki neutemeljeni. Razlogi za takšno odločitev so razvidni iz navedenega sklepa in jih Ustavno sodišče zato v tem sklepu ne ponavlja. Na drugačno presojo Ustavnega sodišča ne more vplivati niti zatrjevanje pobudnikov, da je bilo z ZSKZ na Sklad in občine preneseno dovolj stavbnih zemljišč, ki bi jih bilo upravičencem mogoče vrniti kot nadomestna stavbna zemljišča, saj te trditve ne izkažeta. Vlada namreč v mnenju prav nasprotno navaja, da nezazidanih stavbnih zemljišč v lasti Republike Slovenije, s katerimi razpolaga Sklad, ni toliko, da bi obstajala stvarna možnost denacionalizacije v obliki nadomestnih stavbnih zemljišč.

Pobudnika očitek o neskladju s 33. členom Ustave utemeljujeta z navedbo, da izpodbijana ureditev, s tem, ko ne omogoča vračanja nadomestnih stavbnih zemljišč, nesorazmerno omejuje uveljavljanje pričakovanih lastninskih upravičenj denacionalizacijskih upravičencev.

Denacionalizacija je vrnitev podržavljenega premoženja v naravi (prvi odstavek 2. člena ZDen). Za primere, ko vrnitev premoženja v naravi ni mogoča, drugi odstavek 2. člena ZDen določa, da denacionalizacija obsega plačilo odškodnine v obliki nadomestnega premoženja, vrednostnih papirjev ali v denarju. ZDen za vsako vrsto premoženja v okviru navedenih oblik denacionalizacije določa tudi možne načine vračanja podržavljenega premoženja ob upoštevanju opredelitve zavezancev za denacionalizacijo, ki jih določa 51. člen ZDen.

Po 51. členu ZDen so zavezanci za vrnitev stvari pravne osebe, v katerih premoženju so stvari, ki se po ZDen vrnejo upravičencem (prvi odstavek), zavezanci za vrnitev podržavljenih podjetij oziroma drugih gospodarskih subjektov ali za vzpostavitev lastninskega deleža na premoženju pa podjetja oziroma druge pravne osebe, v katerih premoženju so sredstva oziroma premoženje podržavljenih podjetij ali drugih gospodarskih subjektov (drugi odstavek).[3]

V primerih, ko so bile upravičencem podržavljene nepremičnine, so glede na prvi (in drugi) odstavek 51. člena ZDen zavezanci za njihovo vrnitev pravne osebe, ki imajo te nepremičnine v svojem premoženju. Če upravičencu nepremičnine ni mogoče vrniti v last in posest oziroma glede nje vzpostaviti lastninske pravice ali lastninskega deleža, gre po prvem odstavku 42. člena ZDen upravičencu odškodnina z vzpostavitvijo lastninskega deleža na pravni osebi ali v delnicah, ki jih ima Republika Slovenija, ali na njegovo zahtevo v obveznicah, izdanih v ta namen. Vendar pa se lahko upravičenec in zavezanec v teh primerih sporazumeta, da zavezanec upravičencu da nadomestno nepremičnino (tretji odstavek 42. člena ZDen). To pomeni, da je pravna oseba, ki je po prvem (ali drugem) odstavku 51. člena ZDen zavezana za vrnitev podržavljenih nepremičnin, ob izpolnjenem pogoju iz prvega odstavka 42. člena ZDen (tj. v primeru, ko podržavljenih nepremičnin upravičencu ni mogoče vrniti v naravi) in ob predpostavki, da o tem z upravičencem sklene sporazum v smislu tretjega odstavka 42. člena ZDen, zavezana tudi za vrnitev nadomestnih nepremičnin.

Ker se prvi in tretji odstavek 42. člena ZDen nanašata na vse vrste nepremičnin, ne glede na njihovo namembnost, pomeni tretji odstavek 42. člena ZDen pravno podlago za sklenitev sporazuma o nadomestni vrnitvi ne le kmetijskih zemljišč, temveč tudi drugih nepremičnin (npr. stavbnih zemljišč, stanovanj ali poslovnih prostorov), seveda le pod pogojem, da so ta v premoženju pravne osebe, ki je po prvem (ali drugem) odstavku 51. člena ZDen zavezana za vrnitev podržavljenih nepremičnin.

Glede na navedeno ZDen omogoča tudi nadomestno vrnitev stavbnih zemljišč. Zgolj dejstvo, da zakonodajalec takšne oblike denacionalizacije ni uredil v izpodbijanem prvem odstavku 27. člena ZDen, pa za utemeljitev očitka o kršitvi 33. člena Ustave ne zadošča.

Pobudnika na izpodbijano zakonsko ureditev naslavljata tudi druge očitke, ki pa jih Ustavno sodišče zaradi njihove splošnosti in neobrazloženosti ni moglo preizkusiti. Glede na navedeno je Ustavno sodišče pobudo v delu, ki se nanaša na prvi odstavek 27. člena ZDen, zavrnilo kot očitno neutemeljeno (1. točka izreka).

---

Člena 13 in 14 Navodila

Tudi ureditvi 13. in 14. člena Navodila[4] sta že bili predmet ustavnosodne presoje. Ustavno sodišče je v odločbi št. U-I-82/92 z dne 11. 11. 1993 (Uradni list RS, št. 65/93, in OdlUS II, 101), s katero je ugotovilo, da 13. člen Navodila ni v neskladju z Ustavo in ZDen, ocenilo, da merilo oziroma metoda vrednotenja zazidanega stavbnega zemljišča, določena v 13. členu Navodila, sledi zakonskemu načelu o vrednotenju stvari po stanju ob podržavljenju (prvi odstavek 44. člena ZDen) in po vrednosti na dan izdaje odločbe (drugi odstavek 85. člena ZDen). V sklepu št. U-I-169/02 z dne 8. 5. 2003, s katerim je zavrnilo pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 13. in 14. člena Navodila, je Ustavno sodišče kot očitno neutemeljene zavrnilo trditve, da zakonsko načelo o vrednotenju stvari po stanju ob podržavljenju in po sedanji vrednosti iz prvega odstavka 44. člena ZDen (oziroma po vrednosti na dan izdaje odločbe iz drugega odstavka 85. člena ZDen) pomeni, da bi moralo Navodilo pri določanju višine odškodnine upoštevati tržne razmere ob izdaji odločbe o denacionalizaciji. V sklepu št. U-I-137/98 z dne 18. 3. 1999 (OdlUS VIII, 62) je Ustavno sodišče kot očitno neutemeljene zavrnilo tudi trditve o kršitvi pravice do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave, ker naj bi ureditev ZDen in metodologij, ki se uporabljajo za ugotavljanje (izračunavanje) vrednosti podržavljenega premoženja, diskriminirala tiste upravičence, ki dobijo premoženje vrnjeno v obliki odškodnine, v primerjavi s tistimi, ki dobijo vrnjeno premoženje v naravi.

Kolikor torej pobudnika očitek o neskladju 13. in 14. člena Navodila z Ustavo in ZDen utemeljujeta z razlogi, ki jih je Ustavno sodišče upoštevalo že pri presoji v zgoraj navedenih odločitvah, so njuni očitki neutemeljeni. Razlogi za takšno odločitev so razvidni iz navedenih sklepov. Zato jih Ustavno sodišče v tem sklepu ne ponavlja.

Neutemeljen je tudi očitek, da določitev vrednosti "faktorja 17" v 13. členu Navodila zaradi neopredeljenih meril krši načelo jasnosti in določnosti predpisov iz 2. člena Ustave. Ker so elementi, ki jih je odredbodajalec upošteval pri določitvi meril za vrednotenje stavbnih zemljišč, razvidni iz pojasnil MOP, ki jih je Ustavno sodišče povzelo v odločbi št. U-I-82/92, v kateri je odločilo, da 13. člen Navodila ni v neskladju z Ustavo in zakonom, izpodbijani ureditvi arbitrarnosti ni mogoče očitati. Pobudnika očitka o neskladju ureditve vrednotenja stavbnih zemljišč z drugim odstavkom 14. člena Ustave ne moreta utemeljiti s sklicevanjem na določbe Odloka, ki ureja vrednotenje kmetijskih zemljišč, saj stavbna zemljišča že po naravi stvari zahtevajo drugačno ureditev vrednotenja kot kmetijska zemljišča. Očitka o kršitvi 34. člena Ustave pa tudi ne moreta utemeljiti zgolj z navedbami, s katerimi izražata osebno prizadetost zaradi domnevnih neskladij izpodbijane ureditve z Ustavo in zakonom.

---

Člena 4 in 5 Odloka

Izpodbijani 4. člen Odloka določa, da je izhodiščna vrednost zemljišča 3,94 DEM/m2, preračunano v tolarje po srednjem tečaju nemške marke, kot ga določa Banka Slovenije. Po izpodbijanem 5. členu Odloka je MKGP dolžno tekoče spremljati tržne cene kmetijskih zemljišč in gozdov v Republiki Sloveniji (prvi odstavek) in, če ugotovi, da je razlika med tržno ceno in po Odloku ugotovljeno vrednostjo zemljišča večja od 10 odstotkov, določi novo izhodiščno vrednost zemljišča tako, da za ugotovljeni odstotek razlike spremeni izhodiščno vrednost iz 4. člena Odloka (drugi odstavek).

Pobudnika očitek o neskladju navedenih določb Odloka z 2. členom Ustave utemeljujeta z navedbo, da gre za nejasne in nedoločne pravne norme, ki MKGP omogočajo arbitrarno odločanje o načinu zbiranja podatkov o tržnih cenah zemljišč, o postopku njihove obdelave in o metodah njihovega vrednotenja.

Načelo jasnosti in določnosti pravnih norm, ki je eno od načel pravne države (2. člen Ustave), vsebuje zahtevo, da so pravna pravila oblikovana tako, da je mogoče ugotoviti njihovo vsebino in s tem njihov namen. To pa ne pomeni, da jih ne bi bilo treba razlagati. Po ustaljeni ustavnopravni presoji pravno pravilo ni določno le tedaj, kadar se z ustaljenimi metodami razlage ne da ugotoviti njegove vsebine.

Člen 4 Odloka, ki določa izhodiščno vrednost zemljišča, jasno in določno opredeljuje predmet urejanja. Zato mu neskladja z 2. členom Ustave ni mogoče očitati. Tudi določbama 5. člena Odloka ni mogoče očitati, da sta nejasni oziroma da ni mogoče ugotoviti njune vsebine. Iz pojasnil MKGP je razvidno, da je ministrstvo vsebino izpodbijanih določb razlagalo tako, da podatke o tržnih cenah kmetijskih zemljišč za potrebe ugotavljanja njihovega morebitnega odstopanja od izhodiščne vrednosti zemljišča iz 4. člena Odloka v praksi zbira in obdeluje glede na uradno dostopne podatke o cenah kmetijskih zemljišč, ki jih pridobiva iz evidenc pristojnih državnih organov, tj. upravnih enot in GURS. Upoštevaje pojasnila, ki jih je dalo MKGP v zvezi z navedbami v pobudi, Ustavno sodišče ocenjuje, da ministrstvu arbitrarne uporabe 5. člena Odloka ni mogoče očitati. Zgolj nestrinjanje pobudnikov s temi pojasnili oziroma njun dvom v primernost uporabljenih postopkov zbiranja in obdelave podatkov o tržnih cenah zemljišč ter v verodostojnost ocene MKGP pa za utemeljitev zatrjevanega neskladja izpodbijanih določb Odloka z 2. členom Ustave ne zadošča. Pobudnika očitane protiustavnosti izpodbijanih določb Odloka tudi ne moreta utemeljiti s sklicevanjem na podatke o cenah zemljišč, ki naj bi izhajali iz oglasov za prodajo, objavljenih v dnevnem časopisju.

Pobudnika zatrjujeta tudi neskladje s prvim odstavkom 44. člena in drugim odstavkom 85. člena ZDen ter drugim odstavkom 14. člena, 15., 33., 67., 69. in 74. členom Ustave. Kolikor pobudo v tem delu utemeljujeta z razlogi, ki jih je Ustavno sodišče upoštevalo že pri presoji ureditve vrednotenja stavbnih zemljišč v tej zadevi in v zadevah št. U-I-82/92, št. U-I-169/02 in št. U-I-137/98, so očitki pobudnikov neutemeljeni iz istih razlogov, kot izhajajo iz 23. in 24. točke obrazložitve tega sklepa.

Drugih očitkov, ki jih pobudnika naslavljata na izpodbijani ureditvi Navodila in Odloka, Ustavno sodišče zaradi njihove nerazumljivosti, neobrazloženosti oziroma pavšalnosti ni moglo preizkusiti.

Glede na navedeno je Ustavno sodišče pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti 13. in 14. člena Navodila ter 4. in 5. člena Odloka zavrnilo kot očitno neutemeljeno (2. točka izreka).

---

Pobudnika vlagata tudi pobudo za rešitev spora glede pristojnosti med UE Ljubljana in MOP.

Ustavno sodišče je na podlagi sedme do devete alineje prvega odstavka 160. člena Ustave ter sedme do devete alineje prvega odstavka 21. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – uradno prečiščeno besedilo – v nadaljevanju ZUstS) pristojno odločati o sporih glede pristojnosti med državo in lokalnimi skupnostmi in med samimi lokalnimi skupnostmi, med sodišči in drugimi državnimi organi ter med državnim zborom, predsednikom republike in vlado.

Ker Ustavno sodišče ni pristojno odločati o sporu glede pristojnosti med upravnimi enotami in ministrstvi, je pobudo pobudnikov zavrglo (3. točka izreka).

---

Dopolnitve ustavne pritožbe, ki sta jo pritožnika vložila 6. 7. 2009, Ustavno sodišče ni upoštevalo, saj je bila ta vložena po izteku roka iz prvega odstavka 52. člena ZUstS.

Ustavno sodišče ustavne pritožbe ni sprejelo v obravnavo, ker zatrjevane kršitve človekovih pravic ali temeljnih svoboščin niso podane (4. točka izreka).

Ustavno sodišče je ustavno pritožbo v delu, ki se nanaša na kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, zavrglo, saj ne gre za posamičen akt državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil, s katerim bi bilo odločeno o pravicah, obveznostih ali pravnih koristih pritožnikov (5. točka izreka).

---

Ustavno sodišče je sprejelo ta sklep na podlagi tretjega odstavka 25. člena v zvezi s prvim odstavkom 49. člena, drugega odstavka 26. člena, prve alineje prvega odstavka in drugega odstavka 55.b člena ZUstS v sestavi: predsednik dr. Ernest Petrič ter sodnice in sodniki dr. Mitja Deisinger, dr. Etelka Korpič – Horvat, mag. Miroslav Mozetič, Jasna Pogačar, mag. Jadranka Sovdat, Jože Tratnik in Jan Zobec. Sklep je sprejelo soglasno.

dr. Ernest Petrič
Predsednik

zanj

mag. Miroslav Mozetič
Podpredsednik

---

[^[1]]: Drugi stavek prvega odstavka 27. člena ZDen se glasi: "Pri tem je dolžan upoštevati določbe iz 1. do 4. točke prvega odstavka 21. člena in 22. člena zakona o kmetijskih zemljiščih (Uradni list RS, št. 59/96)."

[^[2]]: Obvezna razlaga prvega odstavka prvega stavka 27. člena ZDen, Uradni list RS, št. 66/2000 – ORZDen27.

[^[3]]: Člen 51 ZDen v tretjem in četrtem odstavku kot zavezanca za odškodnino v delnicah, s katerimi razpolaga Republika Slovenija, in za odškodnino v obveznicah, določa Slovenski odškodninski sklad (sedaj SOD), kot zavezanko za odškodnino v denarju pa Republiko Slovenijo.

[^[4]]: Člen 13 Navodila v prvem odstavku določa, da se vrednost zazidanega stavbnega zemljišča ugotovi po enačbi: v (vrednost) = c (cena) x p (površina). Po drugem odstavku istega člena Navodila se cena zazidanega stavbnega zemljišča ugotovi tako, da se izhodiščna vrednost kmetijskega zemljišča, določena s predpisom, izdanim na podlagi tretjega odstavka 44. člena ZDen (tj. na podlagi Odloka), pomnoži s faktorjem 17.

[^]: Člen 14 Navodila se glasi: "Vrednost komunalno opremljenega nezazidanega stavbnega zemljišča znaša 40 odstotkov vrednosti zazidanega stavbnega zemljišča."