Sodba VIII Ips 195/2013
Datum: 2014-02-24T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2014:VIII.IPS.195.2013
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VDSS Psp 83/2013
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Delovno-socialni oddelek
podrocje: POKOJNINSKO ZAVAROVANJE
institut: naknadna odmera pokojnine - pravnomočno odmerjena pokojnina - pokojninska osnova - pravnomočnost - novo dejstvo

## Jedro

Po določbi prvega odstavka 12. člena in 249. člena ZPIZ-1 se za odločanje o pravicah iz obveznega zavarovanja uporabljajo določbe ZUP, če s tem zakonom ni določeno drugače. Vrhovno sodišče je že v več odločbah obrazložilo, da dejansko stanje, ki je podlaga za priznanje pravic oz. za naložitev obveznosti, ne predstavljajo le dejstva, ugotovljena z odločbo, temveč vsa dejstva, ki so nastala do izdaje upravne odločbe in bi lahko predstavljala dejansko podlago za odločanje o pravici oz. obveznosti materialnega prava. Če tožena stranka pokojninsko osnovo izračuna napačno, stranka napačna oz. neugotovljena dejstva lahko uveljavlja v pritožbenem postopku ali pa nova dejstva in nove dokaze – nove z vidika stranke in izpodbijane odločbe, ki so obstajali v času prvotnega odločanja, uveljavlja po pravnomočnosti odločbe z izrednim pravnim sredstvom obnovo postopka.

Stranka razen z izrednim pravnim sredstvom torej ne more doseči spremembe pravnomočne in dokončne odločbe, s katero ji je bila priznana pravica do pokojnine. V primeru vložitve zahteve za novo odmero pokojnine podlago za zavrženje predstavlja 4. točka prvega odstavka 129. člena ZUP.

## Izrek

Revizija se zavrne.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za odpravo odločb tožene stranke z dne 23. 7. 2010 in 16. 6. 2010 ter za novo odmero starostne pokojnine od 22. 3. 2010 dalje z upoštevanjem zneska 4.232,47 EUR pri izračunu pokojninske osnove in zahtevek za izplačilo razlike med že izplačanimi zneski starostne pokojnine in na novo odmerjeno pokojnino od 22. 3. 2010 dalje skupaj zamudnimi obrestmi od ugotovljene razlike. Odločilo je, da tožnik sam nosi svoje stroške postopka.

2. Ugotovilo je, da je bila tožniku pravnomočno priznana in odmerjena invalidska pokojnina z odločbo tožene stranke z dne 23. 9. 2002, zoper katero se je pritožil, ni pa uveljavljal sodnega varstva. Dne 22. 3. 2010 je vložil zahtevo za ponovno odmero pokojnine, ker v prvotni odločbi niso bila upoštevana izplačila njegovega takratnega delodajalca iz naslova dobička v letu 1992. Tožena stranka je zahtevo pravilno zavrgla na podlagi 4. točke prvega odstavka 129. člena Zakona o upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP, Ur. l. RS, št. 80/99 in naslednji), ker je bilo o odmeri pokojnine že pravnomočno odločeno.

3. Sodišče druge stopnje se je strinjalo z dejanskimi razlogi in pravno presojo prvostopenjskega sodišča, zato je zavrnilo pritožbo tožnika in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje tožnik vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da pravno podlago za odločitev predstavlja 5. člen Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (v nadaljevanju ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 106/99 in naslednji), ki določa, da so pravice iz obveznega zavarovanja neodtujljive osebne pravice. Utemeljenost zahtevka izhaja iz narave pravic v sistemu obveznega zavarovanja in zato zavarovanci pričakujejo, da se bodo njihovi dohodki, ki se po zakonu vštevajo v pokojninsko osnovo in od katerih so bili tudi plačani prispevki, odrazili v višini same pokojnine. Načelo pravnomočnosti pomeni, da ni mogoče posegati v odločbo iz leta 2002, torej za nazaj, vedno pa je mogoče to storiti za naprej. Zato je treba vsako vlogo obravnavati kot nov zahtevek. Tožnik je zahteval, da se mu prizna višja pokojnina od vložitve zahtevka naprej in ne za nazaj. V tem primeru se ne posega v že pravnomočna razmerja, ampak se v bodočih pokojninskih dajatvah upošteva to, kar tožena stranka v dosedanjih odločbah še ni upoštevala in o čemer še ni odločala. Dejstvo, da je bilo o pravici že odločeno, ne pomeni, da so zaradi tega izgubljene pravice, ki izvirajo iz plačila prispevkov. Tožnik ima torej vedno možnost zahtevati novo odločitev, ko del plač ni bil upoštevan v pokojninski osnovi. ZPIZ-1 ne onemogoča takšne odločitve, saj nima nobene določbe, po kateri se pri oblikovanju pokojninske osnove ne bi upoštevali vsi dohodki. Odločitev je pravnomočna le v delu in za tiste dohodke, ki so navedeni in so bili upoštevani po predpisanem postopku, ne pa tudi za druge. V konkretnem primeru je bil vložen nov zahtevek na podlagi novega dejanskega stanja, in sicer zapisnika revizorja in novo javljenih podatkov. O njem je treba odločiti po vsebini, podlago pa predstavlja 125. člen ZUP, saj neupoštevani zneski niso zajeti z mejami dokončnosti in pravnomočnosti. Naknadno spremembo podatkov dopušča tudi 43. člen Zakona o matični evidenci zavarovancev in uživalcev pravic iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja (v nadaljevanju ZMEPIZ, Ur. l. RS, 81/2000 in naslednji). Izpodbijana odločitev je ustvarila nevzdržen položaj, ko so bili prispevki plačani, tožena stranka pa bo prejeto obdržala in bo na ta račun obogatena. Tožena stranka uporablja določbe ZUP ozko in na škodo zavarovancev. Ko zavarovanec ugotovi nepravilnosti pri izračunu, lahko vedno vloži nov zahtevek, saj je nedopustno, nepravično in v nasprotju z načelom materialne resnice, da bi izgubil določeno pravico za vnaprej in za vedno. Tožena stranka o plačah iz naslova obveznic in vrednostnih papirjev ni nikoli odločala. V obravnavanem primeru 180. člen ZPIZ-1 ni uporabljiv, pač pa bi lahko prišel v poštev 181. člen ZPIZ-1. Odločanje tožene stranke pomeni poseg v ustavno načelo enakega obravnavanja. Tožena stranka je zavarovancem, ki so se upokojili do leta 1994, priznavala v pokojninsko osnovo vsa izplačila, po tem letu pa določenih izplačil ni več priznavala. Tudi sodna praksa na tem področju ni enotna. Izpodbijana odločitev pomeni kršitev drugega odstavka 4. člena, 50. člena in 33. člena Ustave RS.

5. Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

6. Revizija ni utemeljena.

7. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji (prvi odstavek 367. člena ZPP). Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (prvi odstavek 371. člena ZPP).

8. Tožniku je bila z odločbo tožene stranke z dne 23. 9. 2002 priznana pravica do invalidske pokojnine (1), zoper katero je vložil pritožbo, ker mu v pokojninsko osnovo niso bila všteta izplačila osebnega dohodka, izplačanega v letu 1992. Tožena stranka je pritožbo z dokončno odločbo z dne 10. 6. 2003 zavrnila, tožnik pa ni uveljavljal sodnega varstva. Odločba je postala pravnomočna. Dne 23. 3. 2010 je vložil zahtevek za ponovno odmero pokojnine, ker za leto 1992 ni bil upoštevan znesek iz naslova dobička, kljub temu, da so bili od tega zneska obračunani in plačani vsi prispevki. Tožena stranka je zahtevo zavrgla s sklepom z dne 16. 6. 2010, z odločbo z dne 23. 7. 2010 pa zavrnila pritožbo zoper ta sklep.

9. 158. člen Ustave RS po eni strani opredeljuje (postopkovni) institut pravnomočnosti, ki zaradi pravne varnosti na račun (objektivne) pravičnosti sanira pravno zmotne interpretacije in postopkovne napake državnih institucij. V nasprotnem primeru bi pravnomočnost izgubila svoj namen zaščite pravne varnosti; stranke bi lahko z navajanjem dejstev počakale na odločitev in jih uveljavljale kasneje z novimi zahtevami, če jim rezultat ne bi bil po godu. Pravnomočnost seveda varuje stranke tudi v situaciji, ko je zmotno uporabljeno pravo ali zmotno ugotovljeno dejstvo, ki v resnici ni obstojalo in jim je na podlagi tega priznana (večja) pravica. Od strank pa se pri varovanju pravic pričakuje skrbnost, ki se odrazi v izkoriščanju zakonskih možnosti.

10. Zavzemanje tožnika, da lahko zavarovanci zahtevajo izdajo nove odločbe, ker del dohodkov ni bil upoštevan pri izračunu pokojninske osnove, nasprotuje pomenu načela pravnomočnosti. Ni bistveno, da tožnik zahteva novo odmero pokojnine od vložitve zahtevka naprej in ne za nazaj, saj bi tudi v tem primeru prišlo do posega v pravnomočno odločbo.

11. Po določbi prvega odstavka 12. člena in 249. člena ZPIZ-1 se za odločanje o pravicah iz obveznega zavarovanja uporabljajo določbe ZUP, če s tem zakonom ni določeno drugače. Vrhovno sodišče je že v več odločbah obrazložilo, da dejansko stanje, ki je podlaga za priznanje pravic oz. za naložitev obveznosti, ne predstavljajo le dejstva, ugotovljena z odločbo, temveč vsa dejstva, ki so nastala do izdaje upravne odločbe in bi lahko predstavljala dejansko podlago za odločanje o pravici oz. obveznosti materialnega prava. Zato ne drži revizijska navedba, da je odločitev pravnomočna le v delu in za tiste dohodke, ki so navedeni in so bili upoštevani po predpisanem postopku, ne pa tudi za druge neupoštevane dohodke. Če tožena stranka pokojninsko osnovo izračuna napačno, stranka napačna oz. neugotovljena dejstva lahko uveljavlja v pritožbenem postopku ali pa nova dejstva in nove dokaze – nove z vidika stranke in izpodbijane odločbe, ki so obstajali v času prvotnega odločanja, uveljavlja po pravnomočnosti odločbe z izrednim pravnim sredstvom obnovo postopka (2). V obravnavanem primeru je tožnik zoper odločbo iz leta 2002 vložil pritožbo ravno iz razloga, ker mu pri izračunu pokojninske osnove ni bil upoštevan dohodek iz naslova obveznic, nadaljnjega sodnega varstva pa ni uveljavljal. Zato trditev, da gre za novo dejansko stanje na podlagi zapisnika revizorja in novo javljenih podatkov, ne vzdrži. 12. Podlage za vsebinsko odločanje tudi ne more predstavljati 125. člen ZUP, ki je splošna določba in govori o načinu uvedbe oziroma začetka upravnega postopka. Tudi 181. člen ZPIZ-1 za obravnavani primer ni uporabljiv, saj govori o odstotnem povečanju že uveljavljene pokojnine pri naknadnem priznanju določenega obdobja pokojninske dobe.

13. Stranka razen z izrednim pravnim sredstvom torej ne more doseči spremembe pravnomočne in dokončne odločbe, s katero ji je bila priznana pravica do pokojnine. V primeru vložitve zahteve za novo odmero pokojnine podlago za zavrženje predstavlja 4. točka prvega odstavka 129. člena ZUP.

14. Tožena stranka mora pri odločbi o priznanju pokojnine in njeni odmeri odločati v izreku najprej o sami pravici do pokojnine in nato še o njeni višini. Plače, od katerih so bili plačani prispevki, v okviru pokojninske osnove predstavljajo dejansko podlago za odločitev o pravici. Določba 43. člena ZMEPIZ, ki omogoča naknadno spremembo podatkov v matični evidenci, ne posega v pravnomočne odločbe, ker ti podatki predstavljajo le dejansko podlago za odločanje.

15. Trenutno veljavna postopkovna zakonodaja (ZPP, ZUP ter postopkovne določbe ZPIZ-1) ne dovoljuje drugačne odločitve v obravnavani zadevi. Sodišče lahko pazi na načelo enakosti (14. člen Ustave RS) le v mejah svoje pristojnosti pri varstvu zakonitosti in ustavnosti ob presoji posamičnega upravnega akta, to pa ne more neposredno vplivati na morebitno drugačno postopanje istega upravnega organa v drugih podobnih zadevah.

16. Ker je revizija skoraj v celoti prepis pritožbe, revizijsko sodišče na preostale revizijske navedbe ne odgovarja in se v tem delu v celoti pridružuje stališču sodišča druge stopnje.

17. Glede na navedeno in v skladu s 378. členom ZPP je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo kot neutemeljeno.

Op. št. (1): Tožnik v reviziji zmotno navaja, da mu je bila priznana pravica do starostne pokojnine.

Op. št. (2): Prim. sodbe Vrhovnega sodišča VIII Ips 147/2010 z dne 20. 2. 2012, VIII Ips 263/2010 z dne 20. 2. 2012, VIII Ips 116/2011 z dne 17. 4. 2012, VIII Ips 147/2011 z dne 4. 6. 2012, VIII Ips 151/2011 z dne 4. 6. 2012, VIII Ips 149/2011 z dne 18. 6. 2012, itd..