VDSS Sklep Pdp 549/2019
Datum: 2020-02-13T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2020:PDP.549.2019
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: nadurno delo - voznik avtobusa - deljen delovni čas - mobilni delavci - kolektivna pogodba - delovni čas - prekinitev dela

## Jedro

Sodišče prve stopnje je zmotno oziroma najmanj preuranjeno odločilo, da je tožnik prejel plačano vse, kar mu pripada. To, da je toženka tožniku opravljeno delo obračunala in plačala na način, da je vrednotila vožnje in (pavšalno) določena druga dela (priprava avtobusa, sprevodniška opravila), vmesni čas od začetka do konca opravljanja dela pa je štela kot prekinitev dela oziroma deljen čas (pri čemer je odštela 30 minut za odmor med delom), je lahko v skladu z internimi akti, kot jih je sprejela (konkretno Pravilnikom o deljenem delovnem času), ne pomeni pa, da tožnik do dodatnega plačila oziroma plačila za delo, ki ga je opravil v času prekinitve delovnega časa (če mu je npr. čiščenje vozila ali točenje goriva vzelo več časa), ne bi bil upravičen. Sodišče prve stopnje v tem delu dejanskega stanja sploh ni ugotavljalo. Tako ni ugotavljalo, kot utemeljeno opozarja tožnik v pritožbi, ali je tožnik res opravil le toliko dela, kot izhaja iz predloženih listin, ali pa je bilo dela več, kot tudi ni ugotavljalo, ali je v času, ki ga je toženka vrednotila kot deljen delovni čas, res imel prekinitev dela, ki je trajala več kot eno uro, in ali je s tem časom res lahko prosto razpolagal.

## Izrek

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek za obračun 8.341,21 EUR iz naslova opravljenega dela (preko polnega delovnega časa), odvod davkov in prispevkov ter plačilo neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi in za plačilo pravdnih stroškov (točka I izreka; posamezni mesečni bruto zneski za čas od septembra 2013 do oktobra 2016 in dnevi, od katerih tečejo zakonske zamudne obresti, so razvidni iz izreka). Tožniku je naložilo, da toženki plača pravdne stroške v višini 1.500,43 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka osemdnevnega izpolnitvenega roka do plačila (točka II izreka).

2. Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnik. Navaja, da je pri toženki opravljal delo od začetka do konca delovnega časa neprekinjeno. Sodišče prve stopnje sploh ni ugotavljalo, koliko ur dela je tožnik opravil. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava je dejansko stanje nepopolno ugotovilo, zagrešilo je absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Svoje odločitve ni utemeljilo. Pri ugotavljanju, ali je tožnik delal v deljenem delovnem času, je zmotno upoštevalo le listine, predložene s strani toženke, zmotno je štelo, da je dejstvo deljenega delovnega časa dokazano na podlagi predloženega Pravilnika o deljenem delovnem času in plačilnih list, na katerih je navedena postavka "deljen delovni čas". Obstoj splošnega akta delodajalca ne dokazuje načina dela delavcev. Sodišče prve stopnje je po nepotrebnem ugotavljalo, ali je bil pravilnik veljavno sprejet. Priče A.A., B.B., C.C. in D.D. so izpovedale le glede sprejema pravilnika, ne pa o tem, ali je tožnik opravljal delo v deljenem delovnem času. Toženka bi morala vnaprej opredeliti, kakšen je deljen delovni čas. Sodišče prve stopnje se neutemeljeno sklicuje na stališča v zadevi VIII Ips 54/2015, ki ni primerljiva. Prekinitev delovnega časa bi morala trajati najmanj eno uro, sicer ne more iti za deljen delovni čas, kot je določeno v 40. členu Kolektivne pogodbe za cestni potniški promet Slovenije. Toženka pravilnika ni veljavno sprejela in ga ni izvajala, za tožnika ni veljal deljen delovni čas. Ko ni vozil avtobusa, ga je pral in čistil, menjal je žarnice, natakal gorivo, v primeru okvare ga je peljal na popravilo, izpolnjeval je dokumentacijo. Ves čas je bil dosegljiv. Takšno tožnikovo izpoved sta potrdili priči E.E. in F.F.. Dokazna ocena sodišča prve stopnje, ki izpovedim tožnika in prič ne verjame, ni pravilna. Sodišče prve stopnje je sploh ni utemeljilo. Podana je absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do tožnikovih evidenc opravljenega dela. Ni upoštevalo, da bi toženka morala razpolagati z evidencami, pa jih v spis ni predložila. Zmotno je upoštevalo izpoved priče G.G., da je toženka tožnikove pripombe na potnih nalogih upoštevala. Neutemeljeno je tožniku očitalo, da ni ugovarjal prejetim plačilnim listam. Neutemeljeno je zavrnilo predlog za izvedbo dokaza s sodnim izvedencem cestnoprometne in finančne stroke. S tem je zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Tožnik pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni, tako da zahtevku v celoti ugodi, oziroma podredno, da jo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje. Uveljavlja povrnitev pritožbenih stroškov.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka navedbe tožnika. Navaja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je toženka Pravilnik o deljenem delovnem času zakonito sprejela. Ugotovitev je sprejelo na podlagi drugačnih navedb tožnika. Nadalje je pravilno ugotovilo, da toženka zaradi narave dela prekinitve dela ni mogla opredeliti vnaprej, ampak šele v posameznem potnem nalogu. V času prekinitve dela so vozniki prosto razpolagali s svojim časom. Dela, ki jih izpostavlja tožnik (pranje in čiščenje avtobusa, menjava žarnic, natakanje goriva, v primeru okvare vožnja avtobusa na popravilo, izpolnjevanje dokumentacije), mu je toženka obračunala in plačala, kot je razvidno iz predloženih plačilnih list. Če je kdaj prišlo do neskladja med potnim nalogom in dejanskim delom, je bil tožnik dolžan to dopisati na potni nalog, toženka pa mu je takšno dodatno delo plačala. To sploh ni bilo sporno. Toženka pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo tožnika zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Uveljavlja povrnitev stroškov odgovora na pritožbo.

4. Pritožba je utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti tistih (absolutnih) bistvenih kršitev določb postopka, ki jih tožnik uveljavlja v pritožbi, in ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pa zaradi zmotne materialnopravne presoje nepopolno ugotovilo za odločitev bistvena dejstva ter tako sprejelo najmanj preuranjeno odločitev o neutemeljenosti tožnikovega zahtevka.

6. Sodišče prve stopnje je zahtevek tožnika, ki je opravljal pri toženki delo voznika avtobusa na potniških linijah do 50 kilometrov, za plačilo 1.601 ure, opravljene preko polnega delovnega časa, zavrnilo, pri čemer je kot bistveno upoštevalo, da je toženka s sprejemom Pravilnika o deljenem delovnem času uvedla deljen delovni čas, tožnik je v deljenem delovnem času opravljal delo, kar je toženka dokazala s pravilnikom, predloženimi obračuni potnih nalogov in plačilnimi listami tožnika.

7. Stališča sodišča prve stopnje, da je toženka lahko in dejansko morala sprejeti Pravilnik o deljenem delovnem času, s katerimi je za čas, ko se je tožnikovo delo prekinilo, določila dodatek (pravilno: plačilo) v višini 30 %, kar je več, kot je višina dodatka za delo v deljenem delovnem času, določena v Kolektivni pogodbi za cestni potniški promet Slovenije (KP dejavnosti; Ur. l. RS, št. 35/2009 in nadalj.;1 15 %, 2. alineja tretjega odstavka 40. člena), je zmotno.

8. Tožnik je s toženko sklenil pogodbo o zaposlitvi z dne 28. 2. 2011, s katero sta se pravdni stranki dogovorili, da je delovni čas razporejen, kot je to urejeno v podjetniški kolektivni pogodbi. Določba predložene podjetniške kolektivne pogodbe je enaka kot je določba 17. člena KP dejavnosti; delovni čas je čas od začetka do zaključka dela, ko je vozno osebje na svojem delovnem mestu na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ter dejavnosti, razen odmorov, časa počitka in časa razpoložljivosti, v skladu z določbami Zakona o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter zapisovalni opremi v cestnih prevozih (ZDCOPMD; Ur. l. RS, št. 76/2005 in nadalj.); delovni čas je čas, ki je posvečen vsem dejavnostim v cestnem prevozu, kot so zlasti: - vožnja vozila, - pomoč potnikom pri vstopu na vozilo in izstopu iz njega, - čiščenje in tehnično vzdrževanje in - vsa druga dela, katerih namen je zagotoviti varnost vozila, potnikov ali izpolnitev pravnih ali zakonskih obveznosti, ki so neposredno povezane s točno določenim prevozom, ki se odvija, vključno z administrativnimi formalnostmi, s policijo, carino itd., - čas, ko vozno osebje ne more prosto razpolagati s svojim časom in mora biti na svojem delovnem mestu, pripravljeno prevzeti običajno delo, in opravlja nekatere naloge, povezane z nadaljevanjem dela (prvi odstavek); polni delovni čas enega delovnega tedna brez odmorov je 40 ur. Delo, opravljeno izven tega dogovorjenega delovnega časa, se šteje kot nadure (drugi odstavek).

9. Deljenega delovnega časa KP dejavnosti (ali podjetniška kolektivna pogodba) ne ureja. V 40. členu, v katerem določa dodatke, ki izhajajo iz razporeditve delovnega časa, ki je za delavce manj ugoden, določa le, da pripada delavcu za delo v deljenem delovnem času za prekinitev dela več kot eno uro 15 % (2. alineja tretjega odstavka). Iz te določbe v povezavi z določbo drugega odstavka 126. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj.), po kateri je plača sestavljena iz osnovne plače, dela plače za delovno uspešnost in dodatkov, jasno izhaja, da se dodatek k plači "doda" k osnovni plači. Tako je dodatek za delo v deljenem delovnem času dodatek, ki se "doda" k osnovni plači za opravljeno delo (pred in) po prekinitvi, za čas prekinitve dela, ko delavec dela ne opravlja, pa ne prejme plačila za delo.

10. V konkretnem primeru je ureditev toženke drugačna; sprejela je Pravilnik o deljenem delovnem času, ki se uporablja od 1. 7. 2011 dalje in s katerim je za vozno osebje na potniških linijah do 50 kilometrov uvedla deljen delovni čas. Deljen delovni čas je definirala kot čas, ko vozno osebje opravlja delo s prekinitvijo polnega delovnega časa, pri čemer je delovni čas lahko razdeljen na dva ali več delov, časovno obdobje med posamezni deli pa se ne šteje v efektivni delovni čas voznega osebja in vozno osebje lahko s tem časom prosto razpolaga. Za čas prekinitve je določila dodatek (pravilno: plačilo) v višini 30 % osnovne plače.2

11. Sodišče prve stopnje je zaradi ugovor tožnika v dosedanjem postopku ugotavljalo, ali je toženka veljavno sprejela Pravilnik o deljenem delovnem času in ali so bili njeni delavci z njim seznanjeni. Na podlagi pravilne ocene predloženih listin, zapisnikov kolegija, in izpovedi prič A.A., predsednika sindikata H. pri toženki, B.B., tedanjega predsednika sindikata pri toženki, C.C., tedanje vodje splošnega sektorja pri toženki, ter D.D., tedanje direktorice toženke, je ugotovilo, da je toženka pri sprejemu pravilnika spoštovala zakonske zahteve (8. člen Zakona o delovnih razmerjih - ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.) in da ga je objavila. S tem je, tako je ugotovilo sodišče prve stopnje, uvedla deljen delovni čas za delavce, ki vozijo avtobus na potniških linijah do 50 kilometrov, vključno s tožnikom. Da je takšen delovni čas veljal za tožnika, je nadalje navedlo v obrazložitvi sodbe, potrjuje vsebina predloženih obračunov potnih nalogov in plačilnih list, na katerih je obračunan dodatek (pravilno: plačilo) za tiste ure, ki predstavljajo deljen delovni čas (prekinitev delovnega časa). Poleg tega je iz plačilnih list ugotovilo, da je toženka tožniku (ločeno; postavki: priprava avtobusa - dvakrat dnevno po 15 minut, sprevodniška opravila) obračunala plačilo za delo, za katerega tožena stranka zatrjuje (podobno sta izpovedali priči E.E. in F.F.), da ga je opravljal med prekinitvijo delovnega časa.

12. Sodišče prve stopnje je zmotno oziroma najmanj preuranjeno odločilo, da je tožnik prejel plačano vse, kar mu pripada. To, da je toženka tožniku opravljeno delo obračunala in plačala na način, da je vrednotila vožnje in (pavšalno) določena druga dela (priprava avtobusa, sprevodniška opravila), vmesni čas od začetka do konca opravljanja dela pa je štela kot prekinitev dela oziroma deljen čas (pri čemer je odštela 30 minut za odmor med delom), je lahko v skladu z internimi akti, kot jih je sprejela (konkretno Pravilnikom o deljenem delovnem času),3 ne pomeni pa, da tožnik do dodatnega plačila oziroma plačila za delo, ki ga je opravil v času prekinitve delovnega časa (če mu je npr. čiščenje vozila ali točenje goriva vzelo več časa), ne bi bil upravičen. Sodišče prve stopnje v tem delu dejanskega stanja sploh ni ugotavljalo. Tako ni ugotavljalo, kot utemeljeno opozarja tožnik v pritožbi, ali je tožnik res opravil le toliko dela, kot izhaja iz predloženih listin, ali pa je bilo dela več, kot tudi ni ugotavljalo, ali je v času, ki ga je toženka vrednotila kot deljen delovni čas, res imel prekinitev dela, ki je trajala več kot eno uro,4 in ali je s tem časom res lahko prosto razpolagal. 13. Sodišče prve stopnje zaradi zmotne materialnopravne presoje ni ugotavljalo dejstev, povezanih z dejanskim delom tožnika v posameznih mesecih vtoževanega obdobja. Ni ugotavljalo, ali je tožnik res opravljal delo, kot ga odražajo potni nalogi5 in ali je za določeno delo (pranje in čiščenje avtobusa, menjava žarnic, natakanje goriva, v primeru okvare vožnja avtobusa na popravilo, izpolnjevanje dokumentacije) prejel plačilo v smislu, da je toženka upoštevala dejanski čas, ki ga je tožnik za to delo porabil. Poleg tega ni ugotavljalo, ali je imel tožnik v času, ki ga je toženka ovrednotila kot deljen delovni čas, prekinitev dela (za katero je vedel že pred začetkom opravljanja dela), tako da takrat ni opravljal nobenega dela (vsaj eno uro) in v tem času toženki niti ni bil na razpolago.

14. Pritožbeno sodišče je na podlagi prvega odstavka 355. člena ZPP ob spoznanju, da je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno in da glede na naravo stvari in okoliščine primera samo ne more dopolniti omenjene pomanjkljivosti, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pri takšni odločitvi je upoštevalo, da bi se, če bi opravilo pritožbeno obravnavo, dejstva, povezana z dejanskim delom tožnika v spornem obdobju, predvsem pa dejstva, od katerih je odvisna presoja zahtevka po višini, prvič obravnavala pred pritožbenim sodiščem. To pa ni namen pritožbenega postopka, ampak je v preizkusu odločitve, kot jo sprejme sodišče prve stopnje. Razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje glede na dosedanji potek postopka ne bo povzročila (hujše) kršitve strankine pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja. Sodišče prve stopnje, ki je dokaze izvedlo neposredno (prvi odstavek 4. člena ZPP), v nasprotju s pritožbenim sodiščem (drugi odstavek 347. člena ZPP) že izvedenih dokazov v ponovljenem postopku ne bo ponovilo, ampak le (še) dokazno ocenilo.

15. V ponovljenem postopku naj sodišče prve stopnje za vtoževano obdobje6 na podlagi ocene že izvedenih dokazov (predvsem izpovedi tožnika in prič E.E. ter F.F.) in po izvedbi novih dokazov (vpogled v potne naloge) ugotovi, ali je toženka tožniku obračunala in plačala vse delo, ki ga je opravil. Po potrebi naj s postavitvijo sodnega izvedenca ponovno presodi, ali in v kakšni višini je tožnikov zahtevek za plačilo 1.601 ure, opravljene preko polnega delovnega časa, utemeljen.

16. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo (3. odstavek 165. člena ZPP).

PRAVNI POUK: Zoper sklep je dovoljena pritožba iz razlogov, določenih v drugem odstavku 357.a člena ZPP. Sklep se sme izpodbijati samo iz razloga, da je sodišče druge stopnje razveljavilo odločbo sodišča prve stopnje in zadevo vrnilo v novo sojenje, čeprav bi kršitve postopka glede na njeno naravo lahko samo odpravilo (prvi in drugi odstavek 347. člena ZPP) ali bi glede na naravo stvari in okoliščine primera lahko samo dopolnilo postopek oziroma odpravilo pomanjkljivosti (prvi odstavek 355. člena ZPP) ali če bi moralo samo opraviti novo sojenje (drugi odstavek 354. člena in drugi odstavek 355. člena ZPP).

Pritožba se lahko vloži v 15 dneh od vročitve prepisa sklepa pri sodišču prve stopnje v zadostnem številu izvodov za sodišče in nasprotno stranko, o njej bo odločalo Vrhovno sodišče Republike Slovenije. Če se pošlje pritožba po pošti priporočeno ali brzojavno, se šteje dan oddaje na pošto za dan izročitve sodišču, na katero je naslovljena. Pritožba mora obsegati navedbo sklepa, zoper katerega se vlaga, izjavo, da se sklep izpodbija v celoti ali v določenem delu, pritožbene razloge in podpis pritožnika. Če pritožba ni razumljiva in ne vsebuje vsega, kar je treba, da bi se lahko obravnavala, jo sodišče zavrže, ne da bi pozivalo vložnika, naj jo popravi ali dopolni. Ob vložitvi pritožbe mora biti plačana sodna taksa, če je predpisana. Če ta ni plačana niti v roku, ki ga določi sodišče v nalogu za njeno plačilo in tudi niso izpolnjeni pogoji za njeno oprostitev, odlog ali obročno plačilo, se šteje, da je pritožba umaknjena. Če pritožbo vloži pooblaščenec, je ta lahko samo odvetnik ali druga oseba, ki je opravila pravniški državni izpit. 1 Določbe KP dejavnosti iz leta 2009 se v vtoževanem obdobju uporabljajo na podlagi določb Kolektivne pogodbe za cestni potniški promet Slovenije (Ur. l. RS, št. 14/2012; 5. člen), Kolektivne pogodbe za cestni potniški promet Slovenije v letu 2014 (Ur. l. RS, št. 7/2014; 2. in 3. člen). Glede vrednotenja delovnega časa in časa razpoložljivosti v linijskih prevozih potnikov, krajših od 50 kilometrov, se uporabljajo določbe veljavne kolektivne pogodbe za cestni potniški promet oziroma določbe zadnje kolektivne pogodbe, ki ta vrednotenja ureja, na podlagi tretjega odstavka ZDCOPMD.  
2 Plačilo časa prekinitve po vsebini spominja na plačilo razpoložljivosti; v prvem odstavku 22. člena KP dejavnosti je določeno, da se za linijske prevoze čas razpoložljivosti izven kraja bivanja vrednoti v višini 30 %. Sicer je razpoložljivost voznega osebja opredeljena kot čas, ko se od voznega osebja ne zahteva, da ostane na svojem delovnem mestu, vendar mora biti na voljo, da se pozove na začetek ali nadaljevanje vožnje ali opravljanje drugih del; čas razpoložljivosti vključuje zlasti čas, ko vozno osebje spremlja vozilo, ki se prevaža s trajektom ali vlakom, kot tudi čas čakanja na mejah; ta čas in njegovo predvideno trajanje mora vozno osebje poznati vnaprej, pred odhodom ali neposredno pred dejanskim začetkom razpoložljivega časa (20. člen KP dejavnosti).  
3 Sodišče prve stopnje je ugotavljalo dejstva glede plačila po posameznih postavkah le za meseca avgust 2015 in julij 2016, pa še v tem okviru podatkov, ki izhajajo iz predloženih listin - potnih nalogov v povezavi s plačilnimi listami.  
4 Iz določbe druge alineje 3. člena 40. člena KP dejavnosti, ki določa višino dodatka za delo v deljenem delovnem času, izhaja, da gre za deljeni delovni čas (le) v primeru, ko prekinitev dela traja več kot eno uro.  
5 Na potnih nalogih je razviden čas vožnje (le na čas vožnje se nanašajo pripisi oziroma popravki na potnih nalogih o dodatnem delu), za ostalo delo pa je toženka dodala (pavšalno) določen čas.  
6 Tožnik je predlagal, da toženka predloži vse potne naloge, sodišče prve stopnje je njegovemu predlogu delno ugodilo na način, da je toženki naložilo predložitev potnih nalogov za določene izbrane mesece. Tako za ostale mesece dejstev glede dela tožnika in obračuna plače sploh ni ugotavljalo.