VDSS Sodba Pdp 770/2016
Datum: 2017-01-26T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2017:PDP.770.2016
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - znaki kaznivega dejanja - rok za podajo odpovedi - goljufija

## Jedro

Tožena stranka se je z dejanskimi okoliščinami, ki se nanašajo na posredovanje napačnih podatkov o kraju dejanskega bivanja tožnika seznanila dne 17. 12. 2014, ko je prejela poročilo detektiva, izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 1. 2015 pa je tožniku vročila dne 15. 1. 2015. Tako so pritožbeni očitki o zamudi 15-dnevnega roka za podajo izredne odpovedi neutemeljeni in materialnopravno zmotni. Izredno odpoved je tožena stranka tožniku podala znotraj zakonsko predpisanega 30-dnevnega roka (skladno z določbo drugega odstavka 109. člena ZDR-1).

Kršitev obveznosti delovnega razmerja, povezana s potnimi stroški, ima vse znake kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1 (kar je tožena stranka tožniku v izredni odpovedi tudi očitala), ki ga stori kdor zato, da bi sebi ali komu drugemu pridobil protipravno premoženjsko korist, spravi koga z lažnim prikazovanjem ali prikrivanjem dejanskih okoliščin v zmoto, ali ga pusti v zmoti in ga s tem zapelje, da ta v škodo svojega ali tujega premoženja kaj stori ali opusti. Tožnik je toženko s prikrivanjem dejanskih okoliščin glede kraja, s katerega se vozi na delo in z dela, spravil v zmoto oziroma jo zapeljal, da mu je povrnila višje stroške prevoza na delo in z dela, kot bi jih bil upravičen glede na kraj, iz katerega se je dejansko vozil na delo in z dela, kot je pravilno zaključilo sodišču prve stopnje.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek tožnika, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 1. 2015 nezakonita; da tožniku delovno razmerje po pogodbi o zaposlitvi z dne 28. 11. 2012 ni prenehalo dne 14. 1. 2015, ampak še traja; da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo in ga za čas od 15. 1. 2015 do vrnitve na delo prijaviti v matično evidenco Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije; da je dolžna tožniku za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do vrnitve na delo obračunati nadomestilo plače v višini 892,32 EUR bruto mesečno, po obračunanem in odvodu davkov in prispevkov pa tožniku plačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi; da je dolžna tožniku povrniti pravdne stroške z zakonskimi zamudnimi obrestmi. S sklepom, ki ni pod pritožbo, je tožbo zavrglo v delu, ko je tožnik zahteval prijavo v matično evidenco Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije za čas od 14. 1. 2015 do 15. 1. 2015. 2. Zoper navedeno sodbo vlaga tožnik pravočasno pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo razveljavi ter tožbenemu zahtevku v celoti ugodi oziroma podredno vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Meni, da v izredni odpovedi ni mogoče ugotoviti, s čim naj bi kršil pogodbene ali druge obveznosti, ki naj bi imele znake kaznivega dejanja. Glede na to, da je vabilo na zagovor in pisno seznanitev z očitanimi kršitvami prejel 7. 1. 2015, meni, da je tožena stranka kršila rok za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ker je poročilo detektivske agencije prejela 17. 12. 2014, obsega pa domnevne kršitve storjene do 11. 12. 2014. Zatrjuje, da je zadnji datum kršitve, to je vožnje iz naslova v B., namesto iz naslova v C., tožnik dokazano storil 11. 12. 2014 in je to zadnji datum, ki ga je obsegalo detektivsko poročilo, zato se je 15-dnevni rok iztekel 2. 1. 2015. Pritožba nasprotuje izpovedbi detektiva, saj je izpovedal le, kje je videl avto tožnika, ne pa tudi kje je videl tožnika. Vztraja, da je sam povedal, da živi v C. in da je zaradi nakupa vozila ob koncu leta za vožnjo v C. uporabljal vozilo ali očeta, matere njegovega otroka ali brata ali katerokoli drugo vozilo, ki je bilo opremljeno z vinjeto, saj mu je bil nakup vinjete za 2 meseca previsok strošek, medtem ko je detektiv izpovedal, da je tožnika spremljal v mesecu novembru in začetku meseca decembra in da ga ni spremljal vsakodnevno. Zatrjuje, da je sodišče kršilo tudi določbe ZPP, saj je predsednica senata postavljala sugestibilna vprašanja in vprašanja, ki so vsebovala odgovore, ki jih je sodišče želelo slišati. Navaja, da se mu očita tudi, da je kršil obveznosti iz delovnega razmerja s tem, ko naj bi odobraval višje popuste, kot naj bi mu to dovoljeval pravilnik, pri čemer se je ves čas postopka zatrjevalo, da je moral vsak popust odobriti A.A., iz dopisovanja pa je razvidno, da naj bi mu enkrat mesečno dajal račune v podpis. Iz korespondence, ki je sodišču predložena, izhaja, da s popusti tožnik ni imel ničesar, niti ni bil v kontaktih z A.A., temveč le z njegovim nadrejenim D.D,. Ta je izpovedal, da je vedno dobil klic in vprašanja, ali lahko tožnik odbori višji popust in je bila vedno odločitev nad 10 % izključno njegova. Glede nezaračunavanja ponudb pa je povedal, kako je delo potekalo, in sicer gre za ponudbe, ki datirajo v obdobje druge polovice leta 2014, tožena stranka pa bi ob skrbnem pregledu morala takoj ugotoviti, da gre za napako. Pojasnjuje, da je šlo vedno za ponudbe, za katere se ni zaračunavala izdelava, le za primere, ko je nato stranka naročila tudi popravilo, kar pa je bila poslovna politika podjetja. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe kot neutemeljene in predlaga, da se pritožba zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih uveljavlja pritožba.

6. Sodišče prve stopnje ni bistveno kršilo določbe 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je podana, kadar ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih in so ti razlogi nejasni in med seboj v nasprotju. Sodba sodišča prve stopnje ima razloge o odločilnih dejstvih in se jo da preizkusiti, zato ni podana očitana kršitev postopka. Pritožba pavšalno graja zgolj ugotovljene kršitve, ki so vezane na obračunavanje stroškov izdelave ponudb in izdajanja računov s popusti v obsegu, za katere bi moral tožnik pridobiti soglasje višjih nadrejenih, kar je sodišče obširno obrazložilo v točkah od 40 do 82, zato pritožbeni očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka v smislu 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni utemeljen. Pritožba ne soglaša z dokazno oceno sodišča prve stopnje, kar pa pomeni uveljavljanje zmotno ugotovljenega dejanskega stanja.

7. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje glede vseh odločilnih dejstev, sprejeta odločitev pa je tudi materialnopravno pravilna. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi izpodbijane sodbe, tako v dejanskem kot v pravnem pogledu, v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki so odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP), pa še dodaja:

8. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje presojalo zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 1. 2015 podane na podlagi prvega odstavka 109. člena v povezavi s 1. in 2. alinejo prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 - ZDR-1). Ugotovilo je, da je bila odpoved podana pravočasno, da je bil tožniku omogočen zagovor pred izredno odpovedjo, ter da je izredna odpoved tudi po vsebini utemeljena.

9. Tožena stranka je tožniku v izredni odpovedi očitala: - da se v obdobju od 4. 11. 2014 do 11. 12. 2014 na delo in z dela ni vozil iz kraja bivališča, ki ga je sporočil delodajalcu; - da je odobril previsoke popuste v obdobju od 7. 7. 2014 do 15. 12. 2014; - da ni zaračunaval ponudb v obdobju od 11. 11. 2014 do 16. 12. 2014 in je za stranko E.E. izdal dva računa oziroma da je račun naknadno popravil, tako da prikazuje višji popust. 10. Neutemeljeno pritožba uveljavlja, da naj bi tožena stranka zamudila 15-dnevni rok za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ker naj bi poročilo detektiva, v katerem so bile opisane kršitve, ki jih je tožnik storil v obdobju do 11. 12. 2014, prejela že dne 17. 12. 2014, izredno odpoved pa je tožniku vročila šele 15. 1. 2015. Skladno z določbo drugega odstavka 109. člena ZDR-1 je izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi mogoče podati v roku 30 dni od dneva ugotovitve razloga za izredno odpoved in najkasneje v roku 6 mesecev od nastanka razloga. V primeru krivdnega razloga na strani delavca, ki ima vse zakonske znake kaznivega dejanja, pa v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in storilca, ter ves čas, ko je možen kazenski pregon. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da se je tožena stranka z dejanskimi okoliščinami, ki se nanašajo na posredovanje napačnih podatkov o kraju dejanskega bivanja tožnika seznanila dne 17. 12. 2014 (kot pravilno zatrjuje tudi pritožba), ko je prejela poročilo detektiva, medtem ko je izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 1. 2015 tožniku vročila dne 15. 1. 2015. Tako so pritožbeni očitki o zamudi 15-dnevnega roka za podajo izredne odpovedi neutemeljeni in materialnopravno zmotni. Izredno odpoved je tožena stranka tožniku podala znotraj zakonsko predpisanega 30-dnevnega roka (skladno z določbo drugega odstavka 109. člena ZDR-1).

11. Neutemeljene so pritožbene navedbe o napačni dokazni oceni sodišča prve stopnje v delu, v katerem je sodišče na podlagi izpovedb vseh zaslišanih prič (detektiva, vročevalca ter tožnikovih nekdanjih sodelavcev) sprejelo dokazno oceno, da se je tožnik v spornem obdobju vsakodnevno vozil na delo in z dela iz naslova F., v B. in ne iz naslova G., v C., kjer je imel prijavljeno stalno prebivališče. Pritožbeno sodišče soglaša z dokazno oceno sodišča prve stopnje o prepričljivi in verodostojni izpovedbi prič in hkrati neživljenjski in nelogični izpovedbi tožnika (33. in 34. točka obrazložitve). Sodišče je verjelo izpovedbi detektiva, da tožnika nikoli ni videl, da bi se zjutraj pripeljal na naslov F., v B., in da bi potem, ko se je z dela pripeljal na ta naslov, odšel drugam; prav tako ni videl uporabljati tožnika drugega vozila, zato sodišče utemeljeno ni sledilo navedbi tožnika, da se je, preden je odšel na delo, pripeljal z drugim vozilom v B. na naslov F., nato pa je peljal otroka v vrtec ter odšel na delo. V zvezi s tem pritožbeno sodišče pojasnjuje, da je sodišče prve stopnje tisto, ki lahko ob zaslišanju dobi neposredni vtis, ali priča izpoveduje verodostojno, ali ne, poleg tega pa ima dolžnost ta vtis primerjati tudi z ostalimi izvedenimi dokazi. Izpoved priče mora oceniti kot vsak drug dokaz, torej samega zase in v povezavi z drugimi dokazi. Svoj zaključek o verodostojnosti oz. neverodostojnosti posamezne priče mora ustrezno argumentirati. Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi prepričljivo in argumentirano pojasnilo, zakaj je svojo odločitev oprlo na izpovedi prič in zakaj ne verjame tožniku, saj je ocenilo kot neživljenjsko, da bi tožnik vsakodnevno popoldneve preživljal v B., nato pa bi se v večernih urah vozil v C., kjer bi samo prespal, ter nato odšel iz C. zjutraj najprej na naslov F., v B., ter nato na delo. Pritožbeno sodišče argumentov sodišča prve stopnje ne ponavlja in pritožbene navedbe, ki izpodbijajo to dokazno oceno, zavrača kot neutemeljene. Kršitev obveznosti delovnega razmerja, povezana s potnimi stroški, ima vse znake kaznivega dejanja goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1 (kar je tožena stranka tožniku v izredni odpovedi tudi očitala), ki ga stori kdor zato, da bi sebi ali komu drugemu pridobil protipravno premoženjsko korist, spravi koga z lažnim prikazovanjem ali prikrivanjem dejanskih okoliščin v zmoto, ali ga pusti v zmoti in ga s tem zapelje, da ta v škodo svojega ali tujega premoženja kaj stori ali opusti. Tožnik je toženko s prikrivanjem dejanskih okoliščin glede kraja, s katerega se vozi na delo in z dela, spravil v zmoto oziroma jo zapeljal, da mu je povrnila višje stroške prevoza na delo in z dela, kot bi jih bil upravičen glede na kraj, iz katerega se je dejansko vozil na delo in z dela, kot je pravilno zaključilo sodišču prve stopnje.

12. Neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki o pristranskem vodenju postopka. Pritožbeno sodišče je vpogledalo v zapisnik o zaslišanju prič in ugotovilo, da sodišče prve stopnje tožnika ni omejevalo pri obrambi njegovih pravic oziroma da ni postavljalo sugestibilnih vprašanj. Kaj takega ni razvidno iz zapisnika o zaslišanju A.A., na katerega se sklicuje pritožba. Skladno s prvim odstavkom 286. b člen ZPP mora stranka kršitev določb pravdnega postopka pred sodiščem prve stopnje uveljavljati takoj, ko je to mogoče. Kršitve, na katere se sklicuje pozneje, vključno v pravnih sredstvih, se lahko upoštevajo le, če stranka teh kršitev brez svoje krivde predhodno ni mogla navesti, vendar pritožba tega ne zatrjuje.

13. V vloženi pritožbi tožnik zgolj pavšalno graja kršitve, ki so vezane na obračunavanje stroškov izdelave ponudb in odobravanje popustov, medtem ko ostalih kršitev, ki se mu očitajo, niti vsebinsko ne izpodbija. Sodišče prve stopnje je na podlagi zaslišanja prič in tožnika ugotovilo, da tožnik ni ravnal na način, da bi pred odobritvijo popusta pridobil zahtevano odobritev nadrejenega delavca (tožnik je sam v izpovedi pojasnil, da mu je bilo nerodno pred strankami iskati odobritev), v sporu pa tudi ni predložil nobene listinske dokumentacije, s katero bi potrdil svojo izpoved, da je imel za višje popuste odobritev nadrejenega delavca oziroma da je za odobritev zaprosil in jo prejel preko elektronske pošte. Glede na vsebino Pravilnika za odobritev popusta je tožnik kot servisni svetovalec sam lahko odobril popust do 10 %. S tem, ko pa je brez odobritve nadrejenega delavca odobril popuste nad 10 %, je ravnal v nasprotju s svojimi obveznostmi po pogodbi o zaposlitvi (prvi odstavek 33., 34., in 37. člena ZDR-1). Tako je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnik očitano kršitev v zvezi s popusti storil najmanj iz hude malomarnosti, s tem, ko ni spoštoval določb Pravilnika za odobritev popusta in je strankam odobril višje popuste brez predhodne odobritve nadrejenega delavca.

14. Pravilen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da tožena stranka tožniku utemeljeno očita, da ni ravnal v skladu s cenikom, ko strankam ni zaračunal vrednosti 10 % ponudbe za štiri ponudbe. Po obširno izvedenem dokaznem postopku sodišče prve stopnje pri toženki ni ugotovilo prakse, da se določenim strankam ponudbe ne bi zaračunavale, pri čemer se tri v odpovedi očitanih ponudb niti ne glasijo na konkretno stranko, ampak zgolj na šifro 280. S tem, ko tožnik ni zaračunaval ponudb, je ravnal v nasprotju s svojimi obveznostmi po pogodbi o zaposlitvi in kršitev storil najmanj iz hude malomarnosti, saj ni spoštoval cenika toženke in opustil skrbnost, ki se pričakuje od vsakega delavca. Tožnik je s tem, ko ni zaračunaval izdelave ponudb, kot je bil dolžan, kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. 15. Ker niso podani niti s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi, niti tisti, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

16. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške pritožbenega postopka. Tožena stranka pa sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ker ta ni doprinesel k rešitvi zadeve in ker v sporih o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja delodajalec krije svoje stroške postopka ne glede na izid postopka, razen če je delavec z vložitvijo tožbe ali z ravnanjem v postopkih zlorabljal procesne pravice skladno s petim odstavkom 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (prvi odstavek 165. člena v zvezi s 154. in 155. členom ZPP).