VSRS Sodba IV Ips 9/2018
Datum: 2018-03-20T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2018:IV.IPS.9.2018
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Kazenski oddelek
podrocje: PREKRŠKOVNO PROCESNO PRAVO
institut: bistvena kršitev določb postopka o prekršku - pravica do poštenega postopka - izvajanje dokazov - kršitev pravice do obrambe - dopolnitev izvedenskega mnenja - pravica do izjave

## Jedro

Jamstvo iz 22. člena Ustave posamezniku med drugim zagotavlja pravico do izjave o vsem procesnem gradivu, ki utegne vplivati na njegov pravni položaj, in pravico, da je navzoč pri izvajanju dokazov, da postavlja vprašanja pričam in izvedencem, ter da se nato izjavi o rezultatih dokazovanja. Ta jamstva poštenega postopka morajo biti obdolžencu zagotovljena tudi v prekrškovnem postopku, pri čemer pa je lahko raven pravic v primeru kršitve z manj hudimi posledicami za kaznovano osebo nižja kot v kazenskem postopku. Bistveno je, da so obdolžencu dane ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov nanj naslovljenega očitka.

## Izrek

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, izpodbijana pravnomočna sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču v novo sojenje.

## Obrazložitev

A. 1. Prekrškovni organ Policijska postaja Slovenske Konjice je s plačilnim nalogom št. 0000113462700 z dne 11. 4. 2016 storilca prekrška A. K. spoznal za odgovornega storitve prekrška po tretjem odstavku 52. člena Zakona o pravilih cestnega prometa (v nadaljevanju ZPrCP). Izrekel mu je globo v višini 120,00 EUR. Okrajno sodišče v Celju je s sodbo ZSV 341/2016 z dne 8. 9. 2017 storilčevo zahtevo za sodno varstvo zavrnilo ter odločilo, da je storilec dolžan plačati stroške postopka, ki so nastali z vloženo zahtevo za sodno varstvo.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti vrhovni državni tožilec Hinko Jenull, kot navaja v uvodu zahteve, zaradi kršitve petega odstavka 65. člena in prvega odstavka 90. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1), 22. in 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava), 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP) ter zaradi kršitve drugega odstavka 167. člena, v zvezi z drugim odstavkom 155. člena in tretjim odstavkom 59. člena ZP-1. V obrazložitvi zahteve trdi, da sodišče dopolnitve izvedenskega mnenja ni posredovalo storilcu prekrška, temveč je takoj po njegovem prejemu izdalo sodbo. Sodišče tako storilcu prekrška ni omogočilo, da bi se seznanil z dopolnitvijo izvedenskega mnenja, ki je bilo izdelano prav v zvezi z njegovimi pripombami. Na to dopolnitev se je sodišče izrecno sklicevalo v sklopu dokazne presoje, storilcu pa odvzelo možnost, da zavzame stališče glede pomembnega dejanskega vidika obravnavane zadeve. Vložnik v zahtevi trdi še, da se sodišče v sodbi ni ustrezno opredelilo do pomembne navedbe storilca, da voznik osebnega vozila svoje namere zavijanja v levo ni pravočasno nakazal, oziroma da je premik na vozišču izvedel „brez vsakega smernika“. Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču v ponovno odločanje.

3. Vrhovno sodišče je zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi drugega odstavka 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), v zvezi s 171. členom ZP-1 poslalo storilcu prekrška. O zahtevi se je obširno izjavil storilčev zagovornik mag. B. K., ki je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti med drugim navedel, da je storilec v konkretnem primeru menil, da ga bo voznik osebnega vozila spustil mimo, ker je že dlje časa vozil za njim, da se izvedenec in sodišče nista opredelila do obširnih pripomb, ki jih je storilec podal na izvedensko mnenje, da se je storilec prekrška z dopolnitvijo izvedenskega mnenja seznanil šele z vpogledom v spis dne 22. 1. 2018 ter da je storilec motorist že več kot 31 let in velja za zelo izkušenega in varnega voznika.

B.

4. Vrhovno sodišče se je že v številnih svojih odločbah1 oprlo na stališče Ustavnega sodišča v odločbi Up-319/2010, U-I-63/2010 z dne 10. 1. 2011, da pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave posamezniku zagotavlja možnost udeležbe v postopku, v katerem se odloča o njegovi pravici, dolžnosti ali pravnem interesu, ter možnost, da se izjavi o vseh dejanskih in pravnih vidikih zadeve. Jamstvo iz 22. člena Ustave posamezniku med drugim zagotavlja pravico do izjave o vsem procesnem gradivu, ki utegne vplivati na njegov pravni položaj, in pravico, da je navzoč pri izvajanju dokazov, da postavlja vprašanja pričam in izvedencem, ter da se nato izjavi o rezultatih dokazovanja. Ta jamstva poštenega postopka morajo biti obdolžencu zagotovljena tudi v prekrškovnem postopku, pri čemer pa je lahko raven pravic v primeru kršitve z manj hudimi posledicami za kaznovano osebo nižja kot v kazenskem postopku. Bistveno je, da so obdolžencu dane ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot glede pravnih vidikov nanj naslovljenega očitka. Tudi po stališču Evropskega sodišča za človekove pravice morajo biti obdolžencu v prekrškovenm postopku zagotovljena jamstva iz 6. člena EKČP, ki zagotavlja pravico do poštenega sojenja (fair trial)2. 5. Vrhovno sodišče je že v odločbi IV Ips 63/2016 z dne 21. 2. 2017 navedlo, da presoja, ali je bil storilec prekrška deležen poštenega postopka, obsega predvsem odgovor na vprašanje, ali je imel zadostne možnosti, da zavzame stališče glede dejanskih in pravnih vprašanj, ki so pomembna za odločitev. Tudi po stališču Evropskega sodišča za človekove pravice načelo kontradiktornosti kot izraz pravice do poštenega sojenja po 6. členu EKČP zahteva, da mora biti stranki omogočeno, da se seznani in opredeli glede vseh vlog in listin v spisu, ki bi lahko v njeno škodo vplivale na odločitev sodišča. Dolžnost sodišča, da storilca seznani z dejstvi, glede katerih se v postopku pred prekrškovnim organom oziroma v zahtevi za sodno varstvo ni mogel izjaviti, je izrecno zapisana v določbi petega odstavka 65. člena ZP-1. 6. V konkretnem primeru je iz podatkov prekrškovnega spisa razvidno, da je sodišče odredilo izdelavo izvedenskega mnenja sodnemu izvedencu za cestnoprometno stroko in raziskave prometnih nesreč. Izvid in mnenje, ki ga je izvedenec izdelal, je sodišče posredovalo storilcu prekrška, ki je nanj podal pripombe (list. št. 48 do 50 spisa). Sodišče je storilčeve pripombe posredovalo sodnemu izvedencu s pozivom, da nanje odgovori, kar je ta storil z dopolnitvijo izvedenskega mnenja (list. št. 62 do 65 spisa). Sodišče dopolnitve izvedenskega mnenja storilcu prekrška ni posredovalo, temveč je postopek zaključilo z izdajo sodbe. V razlogih sodbe je sodišče svojo odločitev o storilčevi odgovornosti za prekršek (8. točka razlogov sodbe) izrecno oprlo med drugim tudi na ugotovitve izvedenca cestnoprometne stroke, ki jih je podal v dopolnitvi izvedenskega mnenja, s katerim je odgovoril na storilčeve pripombe k že izdelanemu izvedenskemu mnenju.

7. Utemeljeno je stališče vrhovnega državnega tožilca, da sodišče prve stopnje storilcu ni omogočilo, da bi se seznanil z zanj obremenilnimi dokazi. Iz podatkov prekrškovnega spisa je razvidno, da sodišče storilca prekrška ni seznanilo z dopolnitvijo izvedenskega mnenja, je pa nanj oprlo izpodbijano sodbo. S tem je kršilo tako določbo petega odstavka 65. člena ZP-1 kot tudi storilčevo pravico do obrambe iz prve alineje 29. člena Ustave, oboje v zvezi z drugim odstavkom 155. člena ZP-1, saj storilcu prekrška ni bila dana možnost seznanitve in izjave o procesnem gradivu, kar je vplivalo na zakonitost izpodbijane sodbe.

8. Ker je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo ter izpodbijano sodbo razveljavilo, se je do trditev zahteve, ki se nanašajo na nerazumljivost razlogov izpodbijane sodbe, ni opredelilo.

C.

9. Vrhovno sodišče je zahtevi vrhovnega državnega tožilca za varstvo zakonitosti ugodilo, izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo Okrajnemu sodišču v Celju v ponovno odločanje (171. člen ZP-1 v zvezi s prvim odstavkom 426. člena ZKP).

1 Primerjaj na primer sodbe IV Ips 45/2011 z dne 11. 5. 2011, IV Ips 6/2012 z dne 23. 2. 2012, IV Ips 105/2010 z dne 15. 6. 2010, IV Ips 25/2016 z dne 21. 6. 2016 in IV Ips 61/2016 z dne 23. 2. 2017. 2 Primerjaj zadeve Flisar proti Sloveniji z dne 29. 9. 2011, Milenovič proti Sloveniji z dne 28. 2. 2013, Suhadolc proti Sloveniji z dne 17. 5. 2011, Marguč proti Sloveniji z dne 15. 1. 2013 in Jussila proti Finski z dne 23. 11. 2016.