UPRS sodba II U 1/2015
Datum: 2016-06-02T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2016:II.U.1.2015
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: DENACIONALIZACIJA
institut: denacionalizacija - vrnitev nepremičnin naravi - bistvena okrnitev prostorske kompleksnosti - namen izrabe prostora

## Jedro

Na podlagi določbe 4. točke prvega odstavka 19. člena ZDen nepremičnine ni mogoče vrniti, če bi se bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin. Pojem prostorske kompleksnosti oziroma pojem namena izrabe prostora in nepremičnin ter njune bistvene okrnitve je treba razlagati v smislu dejanske povezanosti konkretnega sklopa nepremičnin, kot v sebi zaključeni prostorski enotnosti. Namen navedene določbe je torej varstvo kompleksa oziroma prostora kot celote.

## Izrek

I. Tožba se zavrne.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

## Obrazložitev

1. Upravna enota Ptuj, prvostopenjski organ, je z izpodbijano odločbo v III. točki izreka med drugim zavrnila zahtevo Agrarne skupnosti A. v delu, ki se nanaša na dele zemljišč parc. št. 881/1 k.o. …, parc. št. 677/1 k.o. …, 883 k.o. … in 884 k.o. …. Odločitev je prvostopenjski organ, na podlagi pridobljenega izvedenskega mnenja, utemeljil z ugotovitvijo, da se navedena zemljišča nanašajo na zemljišča, ki so bila ves čas v aktivni uporabi bivše JLA in od leta 1991 v aktivni uporabi Slovenske vojske, ter v skladu z Uredbo o določitvi objektov in okolišev objektov, obravnavana kot objekt posebnega pomena za potrebe Slovenske vojske (v nadaljevanju SV). Vračilo v naravi, nepremičnin, ki so v sestavi vadišča - strelišča X., tako ni mogoče. Kot pomemben in nenadomestljiv je kompleks določen v temeljnih načrtih nadaljnjega razvoja SV, zato so ovire za vrnitev v naravi obstajale tako ob uveljavitvi Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen), kot v času odločanja o zahtevku. Ker se sporne parcele nahajajo znotraj vojaškega kompleksa X., in so sestavni del prostorsko zaokroženega vojaškega kompleksa, bi vsako deljenje in parcialno izločanje iz kompleksa pomenilo bistveno okrnjeno namensko izrabo prostora in kompleksnosti, nadomestitev z drugo nepremičnino, pa bi bila za SV povezana z nesorazmernimi stroški.

2. Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano je z odločbo, št. 490-22/2014/3 z dne 28. 11. 2014, pritožbo Agrarne skupnosti A., ki se nanaša na prej navedene sporne parcele v tem upravnem sporu zavrnilo. Odločitev je drugostopenjski organ utemeljil z določbo 4. točke prvega odstavka 19. člena ZDen, ker sporne nepremičnine tvorijo del vojaškega vadišča (kompleksa), zato gre za zaokroženo nedeljivo območje, ki ima namen oziroma funkcijo izključne rabe za obrambne potrebe, to pa predstavlja oviro za vračilo predmetnih nepremičnin v navari po 4. točki prvega odstavka 19. člena ZDen. Drugostopenjski organ je v spornem delu zavrnil pritožbo zoper odločbo prvostopenjskega organa ter zavrnil zahtevo za povrnitev stroškov pritožbenega postopka.

3. Tožeča stranka v tožbi odločitvi oporeka in pojasnjuje, da je tožena stranka v času dolgotrajnega upravnega postopka, svojo izjavo volje, s katero je ugotavljala obstoj ovir za vrnitev nepremičnin v naravi, večkrat spreminjala. Tako je v začetku nasprotovala vrnitvi praktično vseh nepremičnin na območju Apaške gmajne ter kasneje svojo izjavo volje spremenila tako, da je izjavo umaknila glede zemljišč, ki se nahajajo na levem bregu potoka Polskave, parc. št. 803/0 in parc. št. 789/2 in vztrajala pri ovirah za vrnitev glede kompleksa zemljišč, ki ležijo na desnem bregu potoka Polskave. V naravi sporna zemljišča predstavljajo skrajni severni del obstoječega kompleksa zemljišč tožene stranke v izmeri preko 70 ha, od česar predstavljajo sporna zemljišča površino 8.17.82 ha. V postopek sta bila pritegnjena gradbena izvedenca. V ponovljenem postopku odločanja se dokazi v smislu določbe 4. točke 19. člena ZDen niso več izvajali, zato predstavlja izpodbijana odločba presenečenje, ki temelji na drugačni pravni oceni, kar je posledično povzročilo poseg v ustavno zavarovano pravico tožeče stranke iz 22. člena Ustave RS. Navaja, da je Odlok o občinskem prostorskem načrtu Občine Kidričevo sam s seboj v nasprotju v delu, ki se nanaša na vključenost nepremičnin parc. št. 883/0 in parc. št. 884/0, obe k.o. … v kompleks, saj sta parceli navedeni v splošnem delu, nista pa v zajeti v območju f1, niti v območju f2 in f3. Tako je odločitev drugostopenjskega organa v nasprotju z listinskimi dokazi spisa in se je ne da preizkusiti. Glede parc. št. 677/1 in parc. št. 881/1, obe k.o. …, pa je drugostopenjski organ spregledal drugo točko 129. člena Odloka. Ne gre za zaprto območje, ki bi bilo v izključni rabi SV, ker se del kmetijskih zemljišč parc. št. 881/1 ter celotni zemljišči parc. št. 883/0 in 884/0, na podlagi zakupnih pogodb, uporabljajo za kmetijske namene. Ob priliki ogleda spornih zemljišč je bilo ugotovljeno, da od teh zemljišč SV za svoje namene uporablja izključno nepremičnino parc. št. 881/1 k.o. ….

4. Ovire za vrnitev spornih nepremičnin, ki jih ugotavlja drugostopenjski organ v smislu 4. točke drugega odstavka 19. člena ZDen so podane le v primeru bistvene okrnitve prostorske kompleksnosti oziroma namena izrabe prostora. Tako v konkretnem primeru nepremičnine 883/0, 884/0 in 677/1 zgolj formalno, na podlagi lokalnega predpisa, predstavljajo kompleks območja izključne rabe za potrebe obrambe. Po presoji tožeče stranke zgolj formalna uvrstitev teh nepremičnin v občinski prostorski akt ne izpolnjuje pogoja prostorske kompleksnosti po določbi ZDen. Navedeno pomeni, da je tožena stranka dejansko stanje ugotovila nepopolno. Drugostopenjski organ se je v postopku odločanja oprl na dejansko in pravno stanje, ki je obstajalo v času izdaje prvostopenjske odločbe. Pojasnjuje, da je sodna praksa v zvezi z vprašanjem, na katerega je oprta odločitev popolnoma različna. Treba je izhajati iz dejstva opredelitve teh zemljišč v času uveljavitve ZDen in takrat veljavnih prostorskih aktov. Pojasnjuje, da je bil leta 2005 sprejet Zakon o graditvi objektov, ki je legaliziral uporabo vseh nelegalnih vojaških objektov, vendar vojaški poligon v Apačah še vedno nima ustreznega upravnega dovoljenja. Na odločitev v zadevi je vplivala spreminjajoča normativna ureditev denacionalizacijskega postopka. Sklicuje se na odločitev Ustavnega sodišča in pojasnjuje, da utemeljevanje drugostopenjskega upravnega organa na lokalnem predpisu, ki je bil sprejet 2013, predstavlja zmotno uporabo materialnega prava, kršitev 33. in 22. člena Ustave RS.

5. Tožeča stranka izpodbija tudi stroškovno odločitev drugostopenjske odločbe, s katero je bil zahtevek tožeče stranke za povrnitev stroškov zavrnjen. Razlogov o zavrnitvi tožena stranka ni navedla, zato njene odločitve ni mogoče preizkusiti.

6. Tožena stranka je sodišču poslala upravne spise in odgovor na tožbo, v katerem prereka vse tožbenega navedbe kot neutemeljene, iz razlogov navedenih v obrazložitvi izpodbijane odločbe. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

7. Odgovor na tožbo je poslala tudi stranka z interesom RS, ki jo zastopa Državno pravobranilstvo. V tem odgovoru pojasnjuje, da gre za dolgotrajno odločanje, kateremu je v veliki meri prispevala tožeča stranka, ki ni pristala na zaključek postopka in sklenitev dogovora. Ovire za vrnitev nepremičnin v naravi so bile tekom postopka v celoti izkazane, zato stranka z interesom sodišču predlaga zavrnitev tožbenega zahtevka. Predlaga tudi plačilo stroškov postopka.

K I. točki izreka:

8. Tožba ni utemeljena.

9. Denacionalizacija po ZDen je vrnitev podržavljenega premoženja v naravi (prvi odstavek 2. člena ZDen). Če vrnitev premoženja ni možna, denacionalizacija obsega plačilo odškodnine v obliki nadomestnega premoženja, vrednostnih papirjev ali v denarju (drugi odstavek 2. člena ZDen).

10. Razloge, iz katerih nepremičnine ni mogoče vrniti v naravi določa 19. člen ZDen. V predmetni zadevi je relevantna 4. točka tega člena, ki določa, da nepremičnine ni mogoče vrniti v naravi, če bi se bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin.

11. V obravnavani zadevi tožeča stranka v tožbi nasprotuje odločitvi prvostopenjskega organa v delu, ki se nanaša na zavrnitev zahtevka za vrnitev nepremičnin parc. št. 881/1, parc. št. 677/1, parc. št. 88/3 in parc. št. 884 vse k.o. …. Sodišče v sporni zadevi na podlagi listin predloženega upravnega spisa ugotavlja, da so navedene nepremičnine sestavni del vojaškega kompleksa X. in zato na podlagi Odloka o strategiji prostorskega razvoja Slovenije, Resolucije o splošnem dolgoročnem programu razvoja in opremljanja Slovenske vojske z dne 13. julij 2004 in Uredbe o določitvi objektov in okolišev objektov, ki so posebnega pomena za obrambo in ukrepih za njihovo varovanje, objekt posebnega pomena za obrambo. Prej navedena Uredba namreč v določbi 1. člena vojaška vadišča in strelišča opredeljuje kot posebno pomembna za obrambo, sestavni del te Uredbe pa je tudi seznam katastrskih občin, tudi k.o. …, v katerih se nahajajo objekti posebnega pomena. Iz listin upravnega spisa nadalje izhaja tudi, da se vojaški kompleks X. uporablja od leta 1991 za potrebe SV, pred tem pa ga je uporabljala bivša JLA. Da gre za kompleks, ki ga uporablja Ministrstvo za obrambo, izhaja tudi Srednjeročnega obrambnega programa 2007-2012, št. 803-2/2006-58 z dne 27. 11. 2006, kjer iz točke 7.4.6., strelišča in vadišča, izhaja, da bodo med drugim na vadišču X. zgrajena sodobna strelišča za natančno in bojno streljanje in izgrajeno vadišče za realno bojevanje in vadbeni objekt za boj v objektu. Sodišče nadalje ugotavlja, da Uredba o prostorskem redu Slovenije zahteva, da se območja za potrebe obrambe podrobneje prikažejo v prostorskem redu občine (drugi odstavek 82. člena), kjer so kot kategorije namenske rabe opredeljene površine za obrambo. Prav tako navedena Uredba določa, da se razvoj obrambnih dejavnosti prednostno usmerja v območja, ki že služijo obrambnemu namenu. V zadevi prav tako ni sporno, da je območje, ki ga sestavljajo vsa prej navedena zemljišča opredeljeno v Odloku o občinskem prostorskem načrtu Občine Kidričevo, kot območje izključne rabe za potrebe obrambe (območje za potrebe za obrambe izven naselja - f). Prav tako iz navedenega odloka izhaja, da je celotno območje f namenjeno izključno za obrambne potrebe, ob tem območju in deloma v njem pa se nahaja območje omejene in nadzorovane rabe za potrebe obrambe - varnostni pas.

12. Glede na zgoraj navedene dejanske ugotovitve, ki izhajajo iz listin predloženega spisa in so sestavni del obrazložitve, tako prvostopenjskega, kot drugostopenjskega organa, je po presoji sodišča drugostopenjski organ, v skladu s pooblastilom iz 248. člena Zakona o splošnem upravnem postopku, pravilno ugotovil, da je pravni temelj za zavrnitev zahtevka določba 4. točke prvega odstavka 19. člena ZDen. Na podlagi te določbe nepremičnine namreč ni mogoče vrniti, če bi se bistveno okrnila prostorska kompleksnost oziroma namen izrabe prostora in nepremičnin. Pojem prostorske kompleksnosti oziroma pojem namena izrabe prostora in nepremičnin ter njune bistvene okrnitve je treba razlagati v smislu dejanske sopovezanosti konkretnega sklopa nepremičnin, kot v sebi zaključeni prostorski enotnosti. Namen navedene določbe je torej varstvo kompleksa oziroma prostora kot celote. Po presoji sodišča gre za takšen primer tudi v obravnavani zadevi, ko so obravnavane nepremičnine sestavni del vojaškega kompleksa X. 13. Gre za vojaški kompleks, za katerega je po presoji sodišča z gotovostjo izkazano, da so se ta zemljišča oziroma kompleks v ta namen uporabljala pred letom 1991, in kot izhaja iz nekaterih listin upravnega spisa, vse od leta 1982 (30. 7. 1982), oziroma so bila v uporabi JLA (list. št. 615, 667, 668 in 669 ter 670 upravnega spisa), ki je na tem območju zgradila strelišče X. (potrdilo Ministrstva za okolje in prostor, št. 35101-2272007/9-VML/PK z dne 19. 3. 2007 na podlagi 198. člena zakona o graditvi objektov potrjuje, da ima objekt strelišče-vojaški kompleks X., med drugim na parc. št. 881/1 uporabno dovoljenje). Sodišče v tej zvezi tožeči stranki pojasnjuje, da se obstoj ovir za vračanje nepremičnin v naravi po 19. členu ZDen presoja po stanju v času vračanja nepremičnin. Sporne nepremičnine so (vse) zajete v Odloku o občinskem prostorskem načrtu Občine Kidričevo, kot del kompleksa pa jih je obravnavala tudi izvedenka B.B., v Izvedeniškem mnenju z dne 28. 2. 2013. Navedeno po presoji sodišča utemeljuje ugotovitev, da bi vrnitev dela teh zemljišč lahko pomenila zmanjšano uporabnost celotnega kompleksa za sedanje namene, torej bi prišlo do bistvenega vpliva na okrnitev prostorske kompleksnosti, kar posledično pomeni, da teh zemljišč ni mogoče vrniti v last in posest. 14. Glede na gornje navedbe in ugotovitve, sodišče zavrača tožbene ugovore, ki se nanašajo na vključitev spornih zemljišč v Odlok o občinskem prostorskem načrtu Občine Kidričevo v letu 2013, ker na pravilnost in zakonitost odločitve nima vpliva. Prav tako sodišče zavrača tožbeni ugovor, ki se nanaša na uvrstitev spornih zemljišč samo v splošni del občinskega predpisa in da zemljišča niso zajeta v podrobni specifikaciji tega kompleksa, ne v območju f1, ne v območju f2, ne v območju f3, kot neutemeljen. Uvrstitev zemljišč v območja f1,f2 in f3 se namreč nanaša na možnosti urejanja prostora in ne posega v določitev območja vadišča X.. Prav tako sodišče zavrača tudi tožbeni ugovor, ki se nanaša na razlago 2. točke 129. člena občinskega Odloka, ki določa, da je na določenih predelih v območju izključne rabe za potrebe obrambe, dovoljena uporaba tega območja za kmetijsko in gozdarsko dejavnost ter za rekreacijo, ki se lahko izvaja v času, ko na vadišču ne potekajo vadbene aktivnosti. Takšna raba, po določenimi pogoji, po presoji sodišča namreč ne krni prostorske kompleksnosti iz 4. točke prvega odstavka 19. člena ZDen. Iz enakega razloga sodišče zavrača tudi tožbeni ugovor, ki se nanaša na rabo zemljišč parc. št. 883/0 in 884/0 v kmetijske namene, na podlagi sklenjenih zakupnih pogodb. Sodišče zavrača tudi tožbeni ugovor, da v konkretnem primeru nepremičnine parc. št. 883/0, parc. št. 884/0 in 677/1 vse k.o. …, na podlagi lokalnega predpisa predstavljajo kompleks območja izključne rabe za potrebe obrambe zgolj formalno in da se te nepremičnine ne danes in niti v preteklosti niso uporabljale za potrebe obrambe in da je v dejanski uporabi vojske zgolj nepremičnina parc. št. 881/1 k.o. …, za katero pa se prav tako načrtuje preselitev obstoječega strelišča na zemljišče parc. št. 689/2 k.o. …. Po presoji sodišča namreč opredelitev zemljišč in njihova umestitev v območje izključne rabe za potrebe obrambe (tako na območje omejene in nadzorovane rabe, kot varnostnega pasu), na podlagi dosedanje uporabe in smernic pristojnih organov, po presoji sodišča utemeljuje odločitev o zavrnitvi zahtevka in na drugačno odločitev ne more vplivati niti morebitna bodoča preselitev strelišča, na katero se sklicuje tožena stranka v izpodbijani odločbi.

15. Tožeča stranka je v tožbi izpodbijala tudi odločitev tožene stranke iz 3. točke izreka, s katero je zavrnila zahtevo pritožnice za povrnitev (pritožbenih) stroškov postopka, ter odločitev prvostopenjskega organa iz VII. točke izreka, da so bili stroški postopka poravnani tekom postopka in da so stranke same trpele stroške svojega postopka.

16. Sodišče tožbeni ugovor, ne glede na to, da odločitev tožene stranke ni obrazložena, zato ker ne gre za bistveno kršitev določb upravnega postopka iz prvega odstavka 237. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) zavrača kot neutemeljeno. Po presoji sodišča namreč neobrazložitev izreka o stroških ni vplivala na zakonitost in pravilnost same odločitve.

17. Prvi odstavek 113. člena ZUP namreč določa, da gredo stroški, ki nastanejo organu ali stranki med postopkom ali zaradi postopka, v breme tistega, na katerega zahtevo se je postopek začel. Po drugem odstavku gredo stroški v breme organa le tedaj, če se je postopek začel po uradni dolžnosti, pa se je za stranko končal ugodno. V obravnavani zadevi se je postopek začel na zahtevo tožeče stranke, zato ne gre za primer iz navedenega drugega odstavka, ZUP pa ne določa obveznosti organa, da stranki zaradi spremenjene odločitve na pritožbeni stopnji povrne stroške postopka. Zato v konkretni zadevi ni podlage za priznanje njenih pritožbenih stroškov. Ker mora organ na podlagi določbe prvega odstavka 118. člena ZUP določiti tudi, kdo nosi stroške postopka, v sporni zadevi pa ni osebe, ki bi morala tožeči stranki te stroške povrniti, to pa tudi ni upravni organ, je neutemeljeno tožbeno stališče, da je tožeča stranka upravičena do povračila stroškov postopka v zvezi s pritožbo. Na isti pravni podlagi, določbi prvega odstavka 113. člena ZUP, pa je po presoji sodišča pravilna tudi izpodbijana odločitev o stroških postopka v odločbi prvostopenjskega upravnega organa, zato sodišče zavrača tožbeni zahtevek tudi v tem delu. Odločitev o zavrnitvi zahtevka za povračilo stroškov je torej pravilna in v skladu z določbami upravnega postopka.

18. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), ker je presodilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane odločbe pravilen in da je odločba pravilna in na zakonu utemeljena.

K II. točki izreka:

19. Odločitev o stroških postopka temelji na določbi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po kateri v primeru, kadar sodišče (med drugim) tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.