VDSS sodba Pdp 995/2015
Datum: 2016-06-16T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2016:PDP.995.2015
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: redna odpoved pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove - poslovni razlog - mobbing

## Jedro

Tožena stranka je dokazala resnično in ne le navidezno reorganizacijo delovnega procesa z zmanjšanjem števila zaposlenih na delovnem mestu „delavec“ ter s tem obstoj (organizacijskega) poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi po 1. alineji prvega odstavka 88. člena ZDR. Ker se je tožena stranka odločila, da bo delo opravila z manjšim številom zaposlenih na delovnem mestu „delavec“, je potreba po delu tožnice pod pogoji iz njene pogodbe o zaposlitvi prenehala. Pri tem ni bistveno, ali se je zaradi navedene odločitve tožene stranke, tj. da zmanjša število delavcev, povečal obseg opravljenih ur obstoječih zaposlenih, saj to pomeni poslovno odločitev delodajalca in s tem njegovo izključno pristojnost. Zato je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z zahtevkoma za reintegracijo in reparacijo.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti in razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 23. 3. 2012 iz poslovnega razloga, ki jo je tožena stranka podala tožnici 7. 3. 2013; za ugotovitev, da je nična pogodba o zaposlitvi, sklenjena med pravdnima strankama, datirana z dnem 7. 3. 2013; za vrnitev nazaj na delovno mesto delavec v restavraciji A. ulica 14, B. in za zagotovitev vseh pravic iz delovnega razmerja po tej pogodbi o zaposlitvi; ter za plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo v višini 11.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila (I. točka izreka). Odločilo je, da tožnica sama krije svoje stroške postopka, toženi stranki pa je dolžna v roku 15 dni povrniti njene stroške postopka v višini 1.064,45 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku izpolnitvenega roka dalje do plačila (II. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadalj.). Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da tožena stranka ni pojasnila, zakaj je odpoved pogodbe o zaposlitvi podala prav tožnici, sodišče prve stopnje pa se do tega ni opredelilo. Da naj bi bila tožnici ponujena nova pogodba v zaposlitvi za delo v C. zato, ker naj bi se tam odpirala nova restavracija, po mnenju tožnice ne vzdrži, saj se nova restavracija ni odprla, tožena stranka pa tudi ni dokazala, da bi se sploh odpirala. Tožena stranka niti v odpovedi pogodbe o zaposlitvi niti v postopku pred sodiščem prve stopnje ni navedla, kateremu delavcu je še odpovedala pogodbo o zaposlitvi oziroma, kateremu se je pogodba o zaposlitvi za določen čas iztekla in ni bila podaljšana. Prav tako za navedeno tožena stranka ni predložila nobenih objektivno preverljivih dokazov, navedbe tožene stranke so ostale na ravni pavšalnih trditev, zato jih ni bilo mogoče preveriti. Navaja, da je sodišču prve stopnje predlagala, da po uradni dolžnosti opravi poizvedbe pri ZZZS in ZPIZ o prijavah in odjavah delavcev v oziroma iz zavarovanja, da se preveri resničnost navedb tožene stranke o zmanjšanju števila zaposlenih, vendar sodišče prve stopnje tega dokaza ni izvedlo. Potreba po delu tožnice se ni zmanjšala, ampak se je celo povečala, kar dokazuje število opravljenih delovnih ur v mesecih februar, marec in april 2013. Ne držijo navedbe tožene stranke, da se študentsko delo bistveno razlikuje od dela redno zaposlenih. Tožena stranka je tožničino delo nadomestila z delom študentov, to razmerje pa je imelo vse elemente delovnega razmerja. Tožena stranka je v medijih objavila potrebo po zaposlitvi delavcev na istem delovnem mestu, kot ga je zasedala tožnica, kar je razvidno iz izpisa z internetnega portala tožene stranke. Do navedenega dokaza se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Meni, da sodno varstvo pred nezakonito odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi, ki jo delavec sprejme, ne more biti ožje od sodnega varstva pred nezakonito odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi, ki je delavec ne sprejme. Delavec ima tudi v tem primeru sodno varstvo v celotnem obsegu, nova pogodba o zaposlitvi pa je sklenjena pod razveznim pogojem. V zvezi z odločitvijo sodišča prve stopnje o odškodnini zaradi trpinčenja na delovnem mestu navaja, da je sodišče prve stopnje napačno zaključilo, da ni podana protipravnost ravnanja vodij restavracije D.D. in E.E.. V zvezi z odnosom D.D. navaja, da iz izpovedi zaslišanih prič izhaja, da nista imela najboljšega odnosa. Sodišče prve stopnje je svoje zaključke oprlo le na izpovedi prič tožene stranke in povsem neživljenjsko presodilo, da F.F. ni verodostojna priča. Če priče o negativnem odnosu niso znale izpovedati, še ne pomeni, da ga ni bilo. Nepravilno je stališče sodišča prve stopnje, da posmehovanja ob opozorilu na kajenje marihuane in zahteve za predložitev potnega lista ni mogoče šteti za trpinčenje na delovnem mestu. Tudi zaključki sodišča prve stopnje v zvezi z grožnjami nepodaljšanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas niso pravilni. D.D. je vodjem izmene prepovedal, da bi tožnici omogočili menjavo plana, sam pa ji ni omogočil menjav. Tožena stranka ni trdila, da je imela tožnica primanjkljaj ur, zato sodišče prve stopnje v tem delu ne bi smelo nadomestiti trditvene podlage z izpovedjo prič. V zvezi s podpisom izjave glede poškodbe pri delu navaja, da tožnica ni prava uka stranka, zato ni mogla vedeti, da podpis takšne izjave zanjo nima pravnih posledic, bistvena je le situacija, da je nadrejeni od nje zahteval podpis takšne izjave. Tudi izjave nadrejenega, da so se rešili enega problema, ker je tožnica šla na A., ni mogoče razumeti drugače, kot tako, da je nadrejeni tožnico blatil pred ostalimi delavci in ustvarjal negativno mnenje o njej v kolektivu. Glede zavračanja prošenj za dopust in menjav urnikov s strani E.E. navaja, da je sodišče prve stopnje prezrlo izpoved tožnice, da je bila v postopku zdravljenja neplodnosti, ki ga ni mogoče vnaprej predvideti. E.E. tožničine stiske ni hotela razumeti, ampak ji je namenoma onemogočala izrabo letnega dopusta in s tem tožnico silila v bolniško odsotnost. Vodja bi morala upoštevati, da tožnica ni bila v enaki situaciji kot ostali delavci, zato bi jo morala drugače obravnavati. Vodja je sama izpovedala, da je tožnica postala problem, česar ni mogoče opredeliti drugače kot širjenje negativne podobe delavca. V zvezi z grožnjami z zadržanjem plače pa navaja, da vodja ni zanikala, da je od tožnice zahtevala, da poravna primanjkljaj, zanikala pa je, da ji bo v nasprotnem primeru plača zadržana. Obrazložitev sodbe sodišča prve stopnje tako v tem delu vsebuje nasprotja. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožena stranka je odgovorila na pritožbo tožnice. Prerekala je njene pritožbene navedbe in predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere opozarja pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

6. V tem individualnem delovnem sporu tožnica zahteva ugotovitev nezakonitosti in razveljavitev redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala 7. 3. 2013, ugotovitev ničnosti nove pogodbe o zaposlitvi, posledično vrnitev nazaj na delo na prvotno delovno mesto in priznanje vseh pravic po odpovedani pogodbi o zaposlitvi ter odškodnino zaradi trpinčenja na delovnem mestu v višini 11.000,00 EUR.

7. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja: – da je bila tožnica pri toženi stranki zaposlena na delovnem mestu delavec od 1. 4. 2009 dalje, sprva na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, nato (od 23. 3. 2012 dalje) pa za nedoločen čas;

8. – da je v obdobju od aprila 2009 do maja 2011 delo opravljala v restavraciji G. v B., katere vodja je bil D.D., v obdobju od maja 2011 do marca 2013 pa v restavraciji na A. ulici v B., katere vodja je bil do julija 2012 H.H., od takrat dalje pa E.E.; – da je tožena stranka tožnici 7. 3. 2013 podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in ji hkrati ponudila novo pogodbo o zaposlitvi za isto delovno mesto v restavraciji v C.; – da je ponujeno zaposlitev je tožnica sprejela 21. 3. 2013 in od takrat dalje opravlja delo v restavraciji v C..

9. Ker je bila izpodbijana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici podana 7. 3. 2013, je treba v obravnavanem sporu uporabiti takrat veljavni Zakon o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/02 in nadalj.). V skladu s tretjim odstavkom 90. člena ZDR delavec, ki sprejme ponudbo delodajalca za ustrezno zaposlitev za nedoločen čas obdrži pravico izpodbijati utemeljenost odpovednega razloga. Sodno varstvo je v tem primeru omejeno (v nasprotju s sedaj veljavnim tretjim odstavkom 91. člena Zakona o delovnih razmerjih – ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/13 in nadalj.) zgolj na ugotavljanje utemeljenosti odpovednega razloga in nova pogodba o zaposlitvi ni sklenjena z razveznim pogojem, saj njeno prenehanje ni odvisno od negotovega dejstva – morebitne ugotovitve nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi. To pa pomeni, da tudi morebitna kasnejša ugotovitev o neutemeljenosti odpovednega razloga ne pomeni, da je odpadla podlaga za sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi in da bi bila zaradi tega pogodba nična (četrti odstavek 39. člena Obligacijskega zakonika – OZ; Ur. l. RS, št. 83/01 in nadalj.). Delavec, ki je sprejel ponudbo delodajalca in podpisal novo pogodbo o zaposlitvi na ustreznem delu, ima na podlagi ugotovitve sodišča o neutemeljenosti odpovednega razloga le odškodninske zahtevke. Takšno stališče izhaja iz ustaljene sodne prakse(1). Glede na navedeno tožnica v pritožbi neutemeljeno vztraja na stališču, da ima, čeprav je sprejela ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi sodno varstvo v celotnem obsegu, nova pogodba o zaposlitvi pa je sklenjena pod razveznim pogojem. Čeprav je tožnica v tem sporu postavila zahtevek za ugotovitev nezakonitosti in razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi, pa je šteti, da v okviru tako postavljenega zahtevka uveljavlja tudi zahtevek za ugotovitev neutemeljenosti odpovednega razloga kot vsebinsko ožji tožbeni zahtevek.

10. Poslovni razlog je v 1. alineji prvega odstavka 88. člena ZDR opredeljen kot prenehanje potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca. Iz tožnici podane odpovedi pogodbe o zaposlitvi izhaja, da je tožena stranka po opravljeni analizi stanja v februarju 2013 ugotovila, da je treba reorganizirati delovni proces in zmanjšati število zaposlenih na delovnem mestu delavec v restavraciji na A. ulici v B., saj promet v restavraciji od junija 2012 mesečno upada, tožena stranka je izgubila razpis za študentske bone, predvideno pa je, da se bo promet zmanjševal tudi v nadaljevanju leta 2013. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da je tožena stranka v letu 2013 zmanjšala število zaposlenih delavcev (dvema delavcema – med njima tožnici – je ponudila delo v drugi restavraciji, drugim pa ni podaljšala pogodb o zaposlitvi za določen čas) in zmanjšala število študentov, novih delavcev pa ni zaposlila.

11. V zvezi z navedenim so neutemeljene pritožbene navedbe tožnice, da tožena stranka ni navedla, konkretno katerim delavcev je prenehala zaposlitev pri toženi stranki in da tudi iz izpovedi prič I.I. in J.J. ti konkretni podatki ne izhajajo, zato je po mnenju tožnice podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Tožena stranka je po ugotovitvi pritožbenega sodišča že v odgovoru na tožbo (list. št. 17) navedla podatke (osebna imena in datume prenehanja delovnega razmerja) o delavcih, ki pri toženi stranki niso več zaposleni, te navedbe pa sta potrdili tudi navedeni priči. Tožnica (na katero je prešlo trditveno in dokazno breme) ni trdila, da bi bili navedeni delavci pri toženi stranki še vedno zaposleni, prav tako ni trdila, konkretno koliko delavcev in katere delavce naj bi tožena stranka zaposlila na novo. Ker tožnica torej ni podala konkretizirane trditvene podlage, ampak je le pavšalno navedla, da ne držijo trditve tožene stranke o tem, da novih delavcev ni zaposlila in da je zmanjšala število zaposlenih delavcev (list. št. 39), je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo njen dokazni predlog za opravo poizvedb pri ZZZS in ZPIZ o prijavah delavcev v zavarovanje pri toženi stranki za obdobje treh mesecev pred in po odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici. Izvedba dokaza z namenom spoznati dejstvo, pomembno za odločitev o tožbenem zahtevku (t. i. informativni ali poizvedovalni dokaz) namreč v pravdnem postopku na podlagi ustaljene sodne prakse(2) in literature(3) ni dopustna. Da tožnica ni vedela za dejstva, ki bi jih sicer morala zatrjevati na podlagi trditvenega bremena (in bi bila zato možna izjema od prepovedi informativnih dokazov), pa v postopku pred sodiščem prve stopnje niti ni trdila. V pritožbi očitana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zaradi neizvedbe predlaganega dokaza tako ni podana.

12. Prav tako ni utemeljen očitek zmotne ugotovitve dejanskega stanja v tem delu. Dejstva o zmanjšanju števila zaposlenih delavcev (in tudi študentov) sta potrdili priči I.I. in J.J., ki sta skladno izpovedali o številu delavcev, ki jim je prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki v letu 2013, in o razlogih za takšno zmanjšanje števila zaposlenih. Neutemeljena je pritožbena navedba, da bi tožena stranka za dokaz navedenega dejstva morala predložiti tudi listinske dokaze. V pravdnem postopku namreč velja pravilo proste presoje dokazov (8. člen ZPP), zato se lahko pravdne stranke prosto odločijo, s katerimi dokazi bodo dokazale zatrjevana dejstva. Tožena stranka je v dokaz obstoja utemeljenega poslovnega razloga predlagala zaslišanje prič. To možnost ji daje 8. člen ZPP, pritožba tožnice pa razlogov za neustrezno dokazno oceno izpovedi teh prič nima. Da naj bi na spletni strani tožene stranke bil objavljen razpis za prosto delovno mesto delavec, pa na pravilno ugotovljeno dejstvo, da je tožena stranka zmanjšala število zaposlenih na tem delovnem mestu, ne more vplivati. Tudi če bi tožena stranka res objavila prosto delovno mesto, to še ne pomeni, da je zaposlila nove delavce na delovnem mestu, kjer je delala tožnica, kot je v izpodbijani sodbi pojasnilo že sodišče prve stopnje. Glede na navedeno tudi ni utemeljena pritožbena navedba, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do predloženega izpiska z internetne strani tožene stranke, saj izvedba tega dokaza niti ni bila potrebna (z njim se ne more ugotoviti relevantno dejstvo).

13. Pravilna je torej presoja sodišča prve stopnje, da je tožena stranka dokazala resnično in ne le navidezno reorganizacijo delovnega procesa z zmanjšanjem števila zaposlenih na delovnem mestu delavec ter s tem obstoj (organizacijskega) poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi po 1. alineji prvega odstavka 88. člena ZDR. Ker se je tožena stranka odločila, da bo delo opravila z manjšim številom zaposlenih na delovnem mestu delavec, je potreba po delu tožnice pod pogoji iz njene pogodbe o zaposlitvi prenehala. Pri tem pa je za ta spor nebistveno vprašanje, ali se je zaradi navedene odločitve tožene stranke, tj. da zmanjša število delavcev, povečal obseg opravljenih ur obstoječih zaposlenih, saj to pomeni poslovno odločitev delodajalca in s tem njegovo izključno pristojnost. Za ta spor je nebistveno tudi, ali je tožena stranka tožničino delo nadomestila z delom študentov, čeprav je sicer tožena stranka dokazala, da je v letu 2013 zmanjšala tudi število študentov. Po stališču sodne prakse namreč delo študentov ne more vplivati na obstoj utemeljenega poslovnega razloga, saj gre za organizacijsko odločitev delodajalca(4). Pritožbeno sodišče se tako ne opredeljuje do pritožbenih navedb zmotne ugotovitve dejanskega stanja in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, ki izhajajo iz nasprotnih materialnopravnih stališč. Prav tako se ne opredeljuje do pritožbenih navedb, ki nasprotujejo ugotovitvi, da je v letih 2012 in 2013 upadel promet v restavraciji na A. ulici v B., kjer je delala tožnica. Iz obrazložitve izpodbijane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi namreč izhaja, da je potreba po delu tožnice pod pogoji iz njene pogodbe o zaposlitvi prenehala zaradi organizacijskih razlogov, tj. ker se je tožena stranka odločila, da bo delo opravila z manjšim številom delavcev na njenem delovnem mestu. Navedbe v odpovedi, da tožena stranka od junija 2012 opaža upad prometa in da je izgubila razpis za študentske bone v resnici predstavlja zgolj utemeljitev organizacijskega razloga in ne samostojnega ekonomskega razloga(5) , kar sicer izhaja že iz obrazložitve izpodbijane sodbe (čeprav je sodišče prve stopnje kljub temu ugotavljalo tudi obstoj ekonomskega razloga).

14. V primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga posameznemu delavcu (t. i. individualna odpoved pogodbe o zaposlitvi) delodajalcu ni treba navesti razlogov za izbiro delavca, ki mu poda odpoved pogodbe o zaposlitvi, ne sme pa pri tem kršiti prepovedi diskriminacije(6). Tožnica je v postopku pred sodiščem prve stopnje zatrjevala, da je bila ravno njej odpovedana pogodba o zaposlitvi zato, ker je bila veliko časa v bolniškem staležu. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici ni bil v njenih bolniških staležih, saj sta tako izpovedali priči I.I. in J.J. in pojasnili še, da sta odločitev o odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici sprejela zgolj onadva ter da na to odločitev E.E., vodja restavracije na A. ulici, ni imela vpliva. Da tožničine bolniške odsotnosti na odločitev tožene stranke niso vplivale, pa dodatno kaže dejstvo, da je bila tožnici ponujena nova pogodba o zaposlitvi za ustrezno delo. Ugotovitvi, da tožnici pogodba ni bila odpovedana zaradi bolniškega staleža, tožnica v pritožbi konkretizirano niti ne nasprotuje, ampak navaja le, da sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, zakaj je bila za odpoved pogodbe o zaposlitvi izbrana ravno tožnica. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi I.I. in J.J. (ki sta izpovedala, da so se za tožnico odločili, ker so odpirali novo restavracijo v C. in so potrebovali utečeno ekipo) sicer ugotovilo, kaj je bil dejanski razlog za izbiro tožnice (zato tudi ni podana očitana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP). Ker pa delodajalcu v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi posameznemu delavcu ni treba navesti razlogov za izbiro delavca, tožena stranka niti ni bila dolžna dokazovati (in sodišče prve stopnje tega ni bilo dolžno ugotavljati), zakaj je pogodbo o zaposlitvi odpovedala ravno tožnici. Pritožbeno sodišče se zato ne opredeljuje do pravilnosti ugotovitve sodišča prve stopnje, da je bila razlog za izbiro tožnice v odpiranju nove restavracije.

15. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti in razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga (v okviru katerega je tožnica zahtevala tudi ugotovitev neutemeljenosti odpovednega razloga), za ugotovitev ničnosti nove pogodbe o zaposlitvi, za vrnitev nazaj na delo v restavracijo na A. ulici v B. in za priznanje vseh pravic po odpovedani pogodbi o zaposlitvi.

16. Po presoji pritožbenega sodišča pa je pravilna tudi odločitev sodišča prve stopnje o odškodninskem zahtevku zaradi trpinčenja na delovnem mestu, ki ga prepoveduje četrti odstavek 6.a člena in prvi odstavek 45. člena ZDR, odškodninsko odgovornost delodajalca kot posledico kršenja te prepovedi pa določa tretji odstavek 45. člena ZDR.

17. Tožnica očita toženi stranki kršitev prepovedi trpinčenja na delovnem mestu zaradi ravnanja D.D., vodje restavracije G. v času od aprila 2009 do maja 2011, in E.E., vodje restavracije na A. ulici v času od julija 2012 do marca 2013. D.D. tožnica očita, da ji je onemogočal napredovanja, imel do nje neprimeren, negativen in nastrojen odnos, jo pogosto žalil in zastraševal, ji grozil z nepodaljšanjem pogodbe o zaposlitvi oziroma njeno odpovedjo, jo pogosto razporejal na delo na lobbij, ji prepovedal menjave planov dela, od nje izsilil izjavo, daj je sama kriva za poškodbo na delu in proti njej rovaril. E.E. pa tožnica očita, da ji je brez tehtnega razloga zavračala prošnje za dopust, ji onemogočala menjave planov dela, zahtevala, da navede razloge za svojo odsotnost, ji onemogočala napredovanja, ji grozila s premestitvijo na oddaljeno lokacijo, ji govorila, da se je bo znebila, se je nanjo drla in jo žalila, širila negativno podobo o njej in njenem delu ter ji grozila z zadržanjem plače, če ne poravna primanjkljaja v blagajni. Pritožbeno sodišče se strinja z obsežnimi razlogi izpodbijane sodbe v tem delu, obsežno dokazno oceno izpovedi prič in tudi s pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, zato v nadaljevanju odgovarja zgolj na pritožbene navedbe.

18. V zvezi z neustreznim odnosom D.D. do tožnice se pritožbeno sodišče strinja z dokazno oceno izpovedi zaslišanih prič. Ni res, da je sodišče prve stopnje sledilo le izpovedim prič tožene stranke. Sodišče prve stopnje je upoštevalo tudi izpovedi K.K. in L.L., katerih zaslišanje je predlagala tožnica, in sta (enako kot večina drugih prič) izpovedala, da nista slišala, da bi D.D. tožnici postavljal neprimerna osebna vprašanja, jo zadrževal oziroma zasliševal v svoji pisarni ali žalil, čeprav sta se sicer spomnila, da sta imela kakšen daljši pogovor v njegovi pisarni. V tem delu je le F.F. potrdil navedbe tožnice, vendar mu sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo glede na to, da ima bližnji odnos s tožnico, je v konfliktu s toženo stranko, njegova izpoved pa tudi sicer ni logična in prepričljiva (izpovedal je namreč, da pogovora med D.D. in tožnico ni slišal, je pa o žalitvah sklepal na podlagi njune obrazne mimike). Zgolj na podlagi splošne ocene prič, da tožnica in D.D. nista imela najboljšega odnosa, pa še ni mogoče sklepati, da se je D.D. do tožnice neprimerno obnašal ali ji postavljal neprimerna osebna vprašanja. Izpodbijana sodba v tem delu tudi ni obremenjena z absolutno bistveno kršitvijo določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj se povzetek izpovedi priče L.L. na strani 18 sodbe nanaša le na splošno oceno njunega odnosa, ne pa na konkretni očitek, da je imel D.D. do tožnice neprimeren odnos in jo spraševal neprimerne osebne stvari, kar je sodišče prve stopnje ugotavljalo na strani 26 sodbe. Ne drži pritožbeni očitek, da iz izpodbijane sodbe ni razvidno, zakaj sodišče prve stopnje v tem delu verjame izpovedi D.D., saj je razloge za to sodišče navedlo na 26. strani sodbe, kar pa nenazadnje navaja tudi tožnica sama v pritožbi. Tudi dejstvo, da je tožnica K.K. govorila o neprimernem odnosu D.D., še ne pomeni, da je takšen neprimeren odnos tudi v resnici obstajal. Prav tako o elementih trpinčenja na delovnem mestu še ni mogoče sklepati na podlagi dejstva, da sta imela tožnica in D.D. v njegovi pisarni daljše pogovore (kar je poleg F.F. delno potrdila le L.L.), saj to še ne pomeni, da jo je D.D. v pisarni zadrževal, poleg tega pa iz izpovedi prič tudi izhaja, da so bili ti pogovori po večini na željo tožnice. Kot trpinčenja na delovnem mestu tudi ni mogoče označiti posmehovanja ob opozorilu tožnice, da drugi zaposleni kadijo marihuano, niti dejstva, da je D.D. zaradi suma na zlorabo bolniškega staleža tožnici v pogovoru omenil, da naj pokaže potni list. Tudi groženj z nepodaljšanjem pogodbe o zaposlitvi za določen čas ni slišala nobena priča, F.F. pa je izpovedal le, da je bila to tipična grožnja D.D., pri čemer druge priče tega niso potrdile.

19. Pritožbeno sodišče se strinja s presojo sodišča prva stopnje, da je bilo upravičeno in zakonito ravnanje D.D., ki je vodjem izmene prepovedal, da tožnici omogočajo menjavo planov dela, on sam pa ji je menjave omejil, saj je tožnica imela zaradi pogostih menjav primanjkljaj ur. Ne drži pritožbena navedba, da tožena stranka ni podala ustrezne trditvene podlage, saj je v pripravljalni vlogi (list. št. 65) izrecno navedla, da ji D.D. ni dovolil menjav zaradi primanjkljaja ur. Takšno ravnanje vodje restavracije je razumljivo in zakonito, in ne vsebuje elementov trpinčenja na delovnem mestu.

20. Elementov trpinčenja nima niti zahteva D.D., da tožnica podpiše izjavo, da je sama kriva za poškodbo pri delu, glede na to, da je bila takšna praksa pri toženi stranki in glede na to, da za tožnico ni imela nobenih posledic (v višini nadomestila plače za čas bolniškega staleža). V tem delu izpodbijana sodba tudi ni obremenjena z absolutno bistveno kršitvijo določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Trpinčenja ne predstavlja niti izjava D.D. po tožničinem odhodu, da so se rešili enega problema, saj iz izpovedi K.K. izhaja, da je bila izjava dana v smislu, da v restavraciji nimajo več zaposlenega delavca, s katerim so ves čas težave, menjave, bolniške in podobno. Takšne izjave ni mogoče razumeti na način, da bi tožnico blatil pred kolektivom ali se hvalil, da se je je znebil, kar potrjuje tudi izpoved M.M., da je bilo njej predstavljeno, da je do premestitve tožnice prišlo, ker je želela delati v N. restavraciji, ki je na A. nimajo.

21. Vodji restavracije na A. ulici v B. E.E. pa tožnica med drugim očita, da je brez utemeljenega razloga zavračala njene prošnje za dopust in ji onemogočala menjave urnikov. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnica za dopust prosila tik pred zdajci, kljub temu, da je bilo treba prošnjo vložiti več dni (celo 14 dni) vnaprej. Pogosto je bila tudi odsotna oziroma je vodjo restavracije pogosto prosila za zamenjavo urnika, čeprav so si morali delavci zamenjavo poiskati sami. Ugotovilo je še, da je vodja restavracije E.E. od tožnice zahtevala le enako kot ostalih delavcev. V pritožbi tožnica tem dejanskim ugotovitvam niti ne nasprotuje, meni pa, da je bila glede na udeležbo v postopku oploditve z biomedicinsko pomočjo v drugačnem položaju, saj za svojo odsotnost ni mogla vedeti vnaprej, in bi jo zato tožena stranka morala obravnavati drugače od drugih delavcev. Za takšno materialnopravno stališče tožnica nima podlage v zakonu. Tožnica ne more biti zaradi svojega zdravstvenega stanja oziroma udeležbe v zdravstvenih postopkih v ugodnejšem (ali manj ugodnem) položaju od ostalih delavcev. Tožena stranka (oziroma konkretno E.E. kot pristojna oseba) ji zato ni bila dolžna v nasprotju s pravili, ki so veljala pri toženi stranki, odobriti izrabe letnega dopusta, čeprav tožnica zanj ni prosila pravočasno – več dni vnaprej. Pravočasna prošnja za izrabo letnega dopusta nenazadnje omogoča delodajalcu, da na ustrezen način organizira delovni proces. Toženi stranki pa bi bila ustrezna organizacija delovnega procesa onemogočena, če bi tožnici dopuščala, da tako rekoč z danes na jutri izrablja letni dopust. Poleg tega je tožnica imela možnost koristiti bolniški stalež, pri čemer ne more biti uspešno njeno sklicevanje, da to pri toženi stranki ni bilo dobrodošlo. Zakon namreč prepoveduje delodajalcu, da delavca diskriminira oziroma ga nadleguje zaradi njegovega zdravstvenega stanja (ali druge osebne okoliščine), ki ima po navadi za posledico nezmožnost delavca za delo, delavcu pa v takšnem primeru daje tako možnost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi kot tudi odškodnine. Sicer pa se je v tem sporu izkazalo, da tožena stranka tožnice ni trpinčila v povezavi s tožničinim zdravstvenim stanjem. Tudi dejstvo, da je bila tožnica v začetku opravljanja dela v restavraciji na A. ulici deležna precejšnjega razumevanja in je imela določene privilegije ravno zaradi svojega zdravstvenega stanja, kasneje pa ne več, zagotovo ne pomeni trpinčenja na delovnem mestu. Izpodbijana sodba v tem delu vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih, sodišče prve stopnje pa tudi ni, kot mu neutemeljeno očita pritožba, prezrlo izpovedi tožnice, da poteka zdravstvenega postopka ni tožnica ni mogla vnaprej predvideti.

22. V pritožbi tožnica v zvezi z očitkom neprimernega odnosa, dretja in žaljivih opazk E.E. navaja, da je slednja sama v izpovedala, da je na sestanku zaposlenim izjavila, da je tožnica postala problem, ki ga bo sama reševala. Takšna označba določenega delavca v javnosti pa po mnenju tožnice predstavlja širjenje negativne podobe o tem delavcu. Navedeno izjavo je E.E. v svoji izpovedi res potrdila, vendar je hkrati izpovedala, da je bila izjava dana, ker je bila tožnica s strani managerjev izpostavljena kot problem, ker so morali stalno menjavati razporede dela. Zaslišane priče (O.O, P.P., R.R. in S.S.) so tudi izpovedale, da E.E. o tožnici ni širila negativne podobe, prav tako tudi ni kritizirala njenega dela, je žalila ali se drugače neprimerno obnašala do nje. Glede na navedeno se pritožbeno sodišče strinja s presojo sodišča prve stopnje, da v ravnanju E.E. ni prepoznati elementov trpinčenja na delovnem mestu.

23. Neutemeljeno tožnica sodišču prve stopnje očita absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in zmotno uporabo materialnega prava tudi v zvezi z presojo očitanega trpinčenja zaradi grožnje z zadržanjem plače. Razumljiva je obrazložitev sodbe v tem delu in tudi pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da ni mogoče šteti za trpinčenje zahteve vodje restavracije, da tožnica pokrije primanjkljaj na blagajni, saj je bilo to pravilo, ki je veljalo za vse zaposlene, kot so izpovedali tako tožnica kot vse zaslišane priče. Od tožnice pa ni bilo zahtevano, da mora zaradi tega še istega dne priti v službo, čeprav je bila takrat v bolniškem staležu, prav tako ji ni bilo zagroženo, da sicer ne bo dobila plače, kot izhaja iz izpovedi E.E.. Pritožbeni očitki so tako neutemeljeni, presoja sodišča prve stopnje pa pravilna in razumljiva.

24. Ker torej niso podani nisi s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Do drugih pritožbenih navedb, ki niso odločilnega pomena za rešitev obravnavane zadeve, se pritožbeno sodišče ne opredeljuje (prvi odstavek 360. člena ZPP).

25. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnica sama krije svoje pritožbene stroške, ker s pritožbo ni uspela (prvi odstavek 154. člena ZPP). Z odgovorom na pritožbo tožena stranka ni pripomogla k pravilni rešitvi v obravnavani zadevi, zato ti stroški niso bili potrebni in jih nosi tožena stranka sama (prvi odstavek 155. člena ZPP).

(1) Glej na primer odločitve v zadevah opr. št. VIII Ips 125/2007, VIII Ips 466/2007, VIII Ips 214/2011. Da takšna razlaga ne posega v človekove pravice in temeljne svoboščine pa izhaja tudi iz odločbe Ustavnega sodišča, opr. št. Up-882/09 z dne 14. 9. 2011. (2) Glej na primer odločbe VS RS v zadevah opr. št. III Ips 65/2004, III Ips 122/2006 in II Ips 665/2006. (3) Glej J. Juhart v Civilnem procesnem pravu FLR Jugoslavije, 1961, stran 360, in J. Zobec v Pravdnem postopku, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, 2006, stran 353. (4) Tako tudi sodba VS RS, opr. št. VIII Ips 297/2011 z dne 16. 10. 2012, in sodba pritožbenega sodišča, opr. št. Pdp 379/2015 z dne 6. 8. 2015. (5) Tako tudi VS RS v zadevi opr. št. VIII Ips 275/2015. (6) Glej na primer odločitev VS RS v zadevi opr. št. VIII Ips 206/2012 in odločitve pritožbenega sodišča v zadevah opr. št. Pdp 190/2005, Pdp 913/2005 in Pdp 1565/2014.