sodba I U 362/2009
Datum: 2010-05-28T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2010:I.U.362.2009
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: DAVKI
institut: davek od dobička pravnih oseb - davčno priznani odhodki - društvo - pridobitna dejavnost - stroški prenove nepremičnine - davek od dohodkov iz premoženja - davek na dodano vrednost (DDV) - odbitek vstopnega DDV - oprostitev plačila DDV - kulturna dejavnost

## Jedro

Po 6. členu ZDDPO društva, ustanovljena za nepridobitne namene, davka ne plačujejo, razen za pridobitno dejavnost. V tem pogledu nepridobitni namen ustanovitve tožeče stranke kot društva ni sporen. Sporno je njeno dejansko poslovanje, za katerega davčni organ ugotavlja, da v pretežni meri ni skladno z nepridobitnim namenom. Za oprostitev plačila davka namreč ni dovolj nepridobiten namen ustanovitve, temveč je potrebno, da društvo na takšen način tudi dejansko posluje. Poslovanje zato ne sme biti usmerjeno v doseganje dobička – ne za društvo in tudi ne za njegove člane.

Sredstva, vložena v prenovo nepremičnine, predstavljajo, skladno s sklenjeno najemno pogodbo in po izjavi obeh lastnikov, ki sta jo dala v inšpekcijskem postopku, vrednost plačane najemnine. Zato so bili stroški za prenovo v celoti priznani kot stroški plačane najemnine, obenem pa vrednost vlaganj predstavlja prejemek obeh lastnikov, ki se v skladu z 69. členom ZDoh obdavči z davkom od dohodkov iz premoženja. Pri ugotavljanju dohodka, doseženega z oddajanjem stavb in prostorov v najem, ki je predmet obdavčitve, se namreč po citirani določbi upošteva (razen najemnine) tudi vrednost vseh obveznosti in storitev, za katere se je zavezal najemnik oziroma podnajemnik. Pri tem gre predvsem za tiste obveznosti in storitve, ki povečujejo obstoječo uporabno vrednost nepremičnine, npr. stroški rekonstrukcije, modernizacije, adaptacije in sanacije. Ker pri omenjenih vlaganjih ni šlo za vlaganja v osnovna sredstva tožeče stranke kot zavezanca za davek, niso bili izpolnjeni pogoji za odbitek vstopnega DDV iz 40. člena ZDDV.

Za oprostitev DDV po 9. točki 26. člena ZDDV ni dovolj, da gre za storitev s področja kulture in da je prireditev oziroma projekt sofinanciran z javnimi sredstvi. Potrebno je tudi, da gre za storitev, ki jo opravi nepridobitna organizacija v skladu s predpisi, ki urejajo področje kulturnih dejavnosti. Tožeča stranka takšnega statusa nima in ga tudi ne zatrjuje.

## Izrek

Tožba se zavrne.

Zahtevek za povračilo stroškov postopka se zavrne.

## Obrazložitev

Prvostopni davčni organ je z izpodbijano odločbo, po opravljenem inšpekcijskem pregledu obračunavanja in plačevanja davka od dobička pravnih oseb, davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), davka od osebnih prejemkov in davka od dohodkov iz premoženja za leto 2002, tožeči stranki naložil, da plača: davek od dobička pravnih oseb za leto 2002 v znesku 640 530,00 SIT in zamudne obresti (točka I/1 izreka), razliko DDV v znesku 796 364,00 SIT in zamudne obresti (točka II/1 izreka), davek od drugih osebnih prejemkov v znesku 986 770,00 SIT in zamudne obresti (točka III/1 izreka) ter davek od dohodkov iz premoženja, doseženih z oddajanjem poslovnih prostorov v znesku 476 734,00 SIT in zamudne obresti (točka III/2 izreka).

V zvezi z ukrepom iz točke I/1 izreka (davek od dobička pravnih oseb) se davčni organ sklicuje na določbe 9., 10. in 26. člena Zakona o davku od dobička pravnih oseb (Uradni list RS, št. 72/93 do 14/03, v nadaljevanju: ZDDPO) v zvezi s 6. alineo 6. člena istega zakona ter v tej zvezi ugotavlja, da se knjiženi prihodki iz državnega proračuna v skupnem znesku 2 000 000,00 SIT nanašajo na tisti del prihodkov, ki izvirajo iz dejavnosti, za katero je bilo društvo ustanovljeno (razvijanje kulturnih dejavnosti, kulturna vzgoja in izobraževanje, posredovanje in varovanje kulturnih vrednost). Zato teh prihodkov tožeči stranki ni bilo treba vključiti v davčni obračun za leto 2002. Prihodki od prodaje storitev v skupnem znesku 50 046 310,12 SIT pa se nanašajo na prihodke, pridobljene z zaračunavanjem storitev in s prodajo proizvodov – zgoščenk, za katere so izdani računi in obračunan DDV. Omenjeni prihodki, izkazani na kontu 720, se torej ne nanašajo na prihodke iz dejavnosti, za katero je bilo društvo ustanovljeno, saj niso bili pridobljeni za delovanje društva za nepridobitni namen, temveč za pridobitni namen nastopajočih in drugih udeležencev ter kot taki v celoti izvirajo iz opravljanja pridobitne dejavnosti. Zato tožeča stranka teh prihodkov ne bi smela izključiti iz davčnega obračuna za kontrolirano obdobje. Izključiti pa tudi ne bi smela prihodkov iz financiranja v skupnem znesku 150 512,82 SIT, ki se nanašajo na prejete bančne obresti od vezanih denarnih sredstev (bančnih depozitov) in ki v pretežnem delu izvirajo iz vezanih denarnih sredstev iz pridobitne dejavnosti. Izvzela bi lahko le tisti del obresti v znesku 1 646,60 SIT, ki izvirajo iz vezave prejetih proračunskih sredstev in ki predstavljajo neobdavčeni del prihodkov. Celotni prihodki v letu 2002 tako znašajo skupaj 52 196 822,94 SIT, od tega obdavčeni prihodki iz pridobitne dejavnosti skupaj 50 195 176,34 SIT. Koeficient razmerja med obdavčljivimi in celotnimi prihodki znaša 0,962 in se uporabi za izračun sorazmernih stroškov, ki izvirajo iz opravljanja pridobitne in s tem obdavčljive dejavnosti.

V zvezi z odhodki obračunskega obdobja pa davčni organ ugotavlja, da jih tožeča stranka izkazuje v svojem knjigovodstvu v skupnem znesku 53 696 082,89 SIT. Od tega znašajo dejanski stroški, ki izvirajo iz nepridobitne dejavnosti in so povezani s projektom „Koncertne turneje A.A. s skupino po ...i) skupaj 1 607 128,00 SIT in se jih v skladu s 26. členom ZDDPO v davčnem izkazu ne upošteva. Za preostali del odhodkov tožeča stranka nima ločeno izkazanih podatkov o odhodkih iz naslova pridobitne dejavnosti. Zato se v skladu s 26. členom ZDDPO odhodki iz obdavčljive dejavnosti ugotovijo na podlagi izračunanega koeficienta, kar znese 50 109 574,60 SIT sorazmernih odhodkov. Neupravičeno in s tem v nasprotju z 11. členom ZDDPO pa so bila po ugotovitvah davčnih organov med odhodke všteta izplačila dnevnic in kilometrin v skupnem znesku 3 077 256,00 SIT, knjižena v glavni knjigi kot stroški storitev na kontu 414 in analitičnem kontu 4141. Navedeni stroški se namreč nanašajo na službena potovanja A.A., B.B., C.C., Č.Č. in D.D., ki pri tožeči stranki niso bili zaposleni. Tožeča stranka tudi sicer v inšpiciranem obdobju ni polno zaposlovala niti enega delavca. V sorazmernem delu znašajo omenjeni stroški 2 960 320,27 SIT in se v tej višini davčno ne priznajo na podlagi 22. člena ZDDPO, po katerem se davčnim zavezancem, ki nimajo zaposlenega niti enega delavca, povračila potnih in drugih stroškov v zvezi z delom, kot odhodek davčno ne priznajo. Odhodki za leto 2002 se tako po izločitvi dejanskih in sorazmernih stroškov iz nepridobitne dejavnosti in po izločitvi davčno nepriznanih stroškov kilometrin in dnevnic ugotovijo v skupnem znesku 47 149 542,00 SIT.

Davčna olajšava iz 39. člena ZDDPO in investicijska rezerva iz 41. člena ZDDPO, ki ju je tožeča stranka uveljavljala v inšpekcijskem postopku znašata 178 949,00 SIT oziroma 304 563,00 SIT in temu ustrezno zmanjšujeta davčno osnovo II, ki znaša 3 045 634,00 SIT. Davčna osnova III tako po ugotovitvah davčnega organa znaša 2 562 122,00 SIT in davčna obveznost (v višini 25%), ki je tožnik ni izkazal v davčnem obračunu, 640 530,00 SIT.

V zvezi z davkom od osebnih prejemkov se v obrazložitvi izpodbijane odločbe ugotavlja, da zgoraj opisani prejemki iz naslova dnevnic in kilometrin kot povračila stroškov v zvezi z delom ne izhajajo iz delovnega ali drugega pogodbenega razmerja ter da se zato v skladu s 118. členom Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 18/96 in nasl. - v nadaljevanju: ZDavP) obrutijo ter skladno z določbami Zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 71/93 in nasl. - v nadaljevanju: ZDoh) obdavčijo po stopnji 25% kot drugi prejemki iz 4. alinee prvega odstavka 15. člena istega zakona.

V zvezi z davkom od dohodkov iz premoženja davčni organ ugotavlja, da tožeča stranka izkazuje v glavni knjigi prejete račune za adaptacijo in prenovo stanovanja v stanovanjski hiši na naslovu ... Stanovanje ni v lasti tožeče stranke in ga med svojimi osnovnimi sredstvi ne izkazuje. Stanovanje ima v najemu, lastnika stanovanja sta A.A. in B.B., vsak do ene polovice. Najem stanovanja je brezplačen, se je pa stanovanje prenavljalo v breme stroškov zavezanca za davek. Lastnika stanovanja sta v postopku pojasnila, da sredstva, vložena v prenovo, dejansko predstavljajo vrednost plačane najemnine. Izkazani stroški za obnovo stanovanja so bili zato tožeči stranki pri ugotavljanju davka od dobička kot stroški storitev v celoti davčno priznani, v smislu plačane najemnine. Obenem pa vrednost vlaganj predstavlja prejemek obeh lastnikov stanovanja, od katerih se v skladu z določbami 64., 67. in 69. člena ZDoh plača davek od dohodkov iz premoženja po stopnji 25%. Vrednost vlaganj v celoti znaša skupaj 2 701 498,50 SIT, neto dohodek, ki sta ga pridobila lastnika, ugotovljen na podlagi 69. člena ZDoh in z upoštevanjem vseh obveznosti in nasprotnih storitev, ki je podlaga za obračun davka, pa znaša 1 350 749,25 SIT. Na tej podlagi se ugotovi obrutena vrednost vlaganj v skupni višini 3 178 231,94 SIT in ob upoštevanju normiranih stroškov (40%) davčna osnova v višini 1 906 939,16 SIT.

Glede obračuna DDV davčni organ ugotavlja, da je tožeča stranka vpisana v register zavezancev za DDV z dnem 25. 1. 2000. V letu 2002 je tožeča stranka med stroški storitev izkazala tudi prejete račune za prenovo že omenjenega stanovanja. Ker v tem primeru ni šlo za vlaganja v osnovna sredstva zavezanca za davek, ampak za vlaganja v stanovanje, ki je v lasti dveh fizičnih oseb, niso bili izpolnjeni pogoji za odbitek vstopnega davka iz 40. člena ZDDV, ker tožeča stranka tega blaga oziroma storitev ni uporabila za namene opravljanja dejavnosti, od katere se plačuje DDV. Neupravičen odbitek vstopnega davka, ki ga je tožeča stranka uveljavljala v davčnih obračunih znaša skupaj 504 122,00 SIT. Ugotavlja pa se tudi premalo obračunani oziroma izkazani izstopni DDV v obračunskem obdobju februar -02 v znesku 292 242,00 SIT. Na enem izdanem računu (št. 1-2/02 z dne 25. 2. 2002) DDV ni obračunan, čeprav niso bili izpolnjeni pogoji za oprostitev DDV v javnem interesu iz 9. točke 26. člena ZDDV. Zato se tožeči stranki iz obeh podlag ugotovi dodatna obveznost za plačilo DDV po posameznih davčnih obdobjih, kot izhaja iz tabel na straneh od 30 do 35 izpodbijane odločbe, ki skupno znaša 796 364,00 SIT.

Zamudne obresti od nepravočasno plačanih davkov pa so obračunane na podlagi določb 30.a člena ZDavP-1 in znašajo skupaj 86 137,00 SIT.

Pripombe na zapisnik davčni organ prve stopnje obrazloženo zavrača kot neutemeljene. V zvezi s prihodki poudari, da je pri razmejitvi pridobitne od nepridobitne dejavnosti upošteval predvsem namen, za katerega je bilo društvo ustanovljeno in način uresničevanja tega namena. Presoja je odvisna predvsem od načina pridobivanja prihodkov. Če se prihodki pridobivajo s prodajo proizvodov in storitev, gre za opravljanje pridobitne dejavnosti. Izvzamejo pa se iz davčne osnove namenska sredstva, ki ne pomenijo nadomestila za opravljene storitve, npr. dotacije in druga namenska sredstva iz proračuna, donacije, prostovoljni prispevki, članarine ipd. Dotacija je bila v konkretnem primeru izvzeta iz davčne osnove. Članarina se v letu 2002 ni evidentirala. V ostalem pa gre za prihodke na podlagi računov, izdanih za nastopanje glasbenih izvajalcev, tudi v primeru šestih računov, na katere se sklicuje tožeča stranka v pripombah. Tudi ti prihodki, glede na vsebino sklenjenih pogodb, ki se nanašajo na nastope A.A. in spremljevalne skupine na različnih prireditvah, po presoji davčnega organa ne izvirajo iz (nepridobitne) dejavnosti, za katero je društvo ustanovljeno. Dotacije pa v teh primerih ni prejela tožeča stranka, temveč so bili iz javnih sredstev sofinancirani prireditelji koncertov. Tožeča stranka je na koncertih nastopala pridobitno in je za zaračunane glasbene storitve prejela plačilo. - V zvezi z odhodki davčni organ dodatno poudari, da so tožeči stranki priznani vsi tisti, ki so bili v skladu z določbami SRS izkazani na podlagi verodostojnih knjigovodskih listin. Nedokumentiranih stroškov davčni organ ne more priznati. Zato ne more slediti predlogu tožeče stranke, da naknadno upošteva nedokumentirane, pavšalne zneske odhodkov. Upoštevati pa tudi ni mogoče sklicevanja tožeče stranke na sodelovanje članov društva na dobrodelnih koncertih. - Z ozirom na določbe ZDoh ter nedvoumno ugotovljena dejstva v zvezi z lastništvom stanovanja na naslovu ... pa so po presoji davčnega organa v celoti neutemeljene tudi pripombe v zvezi z davkom od dohodkov iz premoženja.

Drugostopni davčni organ je pritožbo tožeče stranke zoper izpodbijano odločbo zavrnil kot neutemeljeno. V razlogih v celoti pritrdi odločitvi in razlogom prve stopnje. V zvezi s pritožbenimi ugovori pojasnjuje, kaj je pridobitna in kaj nepridobitna dejavnost društva. Poudari, da opravljanje pridobitne dejavnosti v društvih ni prepovedano, ne sme pa biti izključna dejavnost društva in mora biti povezana z (nepridobitnimi) cilji in nalogami društva. Prihodek društev se pridobiva iz različnih virov, tudi iz javnih. V tem primeru razlika med prihodki in odhodki ne predstavlja dobička, od katerega se plača davek, kar izrecno določa 26. člen ZDDPO. Le v teh primerih pa davčni zavezanci pripravijo davčni izkaz brez prihodkov in sorazmernih stroškov, ki iz takšne dejavnosti izvirajo. V konkretnem primeru tožeča stranka pri sestavljanju obračuna nasprotno ni upoštevala ne prihodkov iz pridobitne dejavnosti in tudi ne dejanskih stroškov iz tega naslova. Tudi po presoji organa druge stopnje gre namreč pri zaračunanih storitvah in prodaji proizvodov za prihodke, ki izvirajo iz opravljanja dejavnosti v pridobitne namene. To nenazadnje izkazuje že vsebina izdanih računov. Aktivnosti so namreč v glavnem potekale v zvezi z organizacijo glasbenih nastopov A.A., za katere je društvo kot izdajatelj računov prejelo plačilo in od tega zaračunavalo DDV. Člani društva in ostali udeleženci pa so svoje aktivnosti društvu zaračunavali preko avtorskih pogodb in potnih stroškov. Honorar sta prejela tudi E.E. in F.F., zato drugačne navedbe tožeče stranke ne držijo. Za (druge) poslovne dogodke, ki naj bi nastali iz naslova nepridobitne dejavnosti, in za trditve, da je stroške večkrat poravnal A.A. osebno, pa tožeča stranka ne predloži dokazil, niti tega ne izkazuje nobena listina v spisih. Iz zbranih podatkov nasprotno sledi, da je tožeča stranka v letu 2002 nastopala le v funkciji komercialnega posrednika pri trženju glasbenih in promocijskih produktov. Tožeča stranka ni bila v nobenem primeru prireditelj koncerta ali kulturne predstave, temveč je vedno le posredovala pri nastopu A.A. za pogodbeno dogovorjeno plačilo. Tožeča stranka tudi nima ustreznih prostorov za organiziranje kulturnih prireditve. Zato je odločitev prve stopnje tako glede davka od dobička pravnih oseb kot glede DDV pravilna in zakonita. Enako se ugotavlja glede ostalih dveh davkov. Stroški dnevnic in kilometrin niso bili priznani samo v delu, ki se nanaša na pridobitno dejavnost, ker tožeča stranka za uveljavljanje teh stroškov po jasnih določbah ZDDPO ni izpolnjevala zakonskih pogojev. - Nesporen je tudi brezplačen najem poslovnih prostorov, katerih solastnika sta fizični osebi, ter njihova prenova v breme stroškov tožeče stranke. Zato gre pri teh plačilih, skladno z določbami ZDoh, na katere se sklicuje davčni inšpektor, nedvomno za vrednost plačane najemnine, ki se obdavči. Tožeča stranka toži na odpravo izpodbijane odločbe in povračilo stroškov postopka. Meni, da je odločba nepravilna in nezakonita ter da je rezultat nepoznavanja dejavnosti tožeče stranke oziroma nepravilne razlage pojma „neprofitna dejavnost kulturno umetniškega društva“. V tožbi opozarja na dopis Ministrstva za finance št. 416-2/94, za katerega meni, da vsebuje jasne napotke glede delovanja kulturno umetniških društev, kamor spada tudi tožeča stranka, in ki jih tožena stranka pri odločanju ne upošteva. Če bi to upoštevala, ne bi mogla ugotoviti, da je tožeča stranka ustvarila dobiček. Pri dejavnosti društva, kakršno je obravnavano, sploh ni mogoče ustvarjati dobička. Pač pa iz navodila jasno izhaja, da ima takšna organizacija pravico do povračila stroškov. Ti stroški se morajo pri ugotavljanju davčne osnove odbiti, hkrati pa jih ni mogoče upoštevati kot prejemek za opravljeno storitev oziroma posel. Davčna organa sta nasprotno vse prejemke iz naslova sofinanciranja programov štela kot prejemke pravne osebe, stroškov pa pri tem nista priznala, ne potnih in ne dejanskih. V nadaljevanju tožbe tožeča stranka na posameznih primerih prikazuje, da so bili projekti neprofitni in da so bili izvedeni v skladu z nameni, za katere je bila tožeča stranka ustanovljena. Poudarja, da pri posameznih nastopih ni zaračunavala storitev, temveč samo stroške nastopa umetnikov, ki so bili člani društva. Tožeča stranka je pri tem v skladu s svojim poslanstvom delovala v širšem javnem interesu, kar izkazujejo predložena potrdila organizatorjev o finančnih dotacijah države. Poleg nepridobitnih dogodkov, ki so računovodsko zabeleženi, pa je imela tožeča stranka še veliko nepridobitnih dogodkov, ki jih opisuje v nadaljevanju in za katere ni dobila povrnjenih stroškov, izvedeni pa so bili v skladu s cilji društva. Stroške, ki so znašali skupaj 1 977 246,48 SIT so krili iz drugih projektov, oziroma z denarjem, ki so ga člani prejeli za stroške prevoza in dnevnic.

Potne stroške in dnevnice je tožeča stranka povrnila samo svojim članom. Pri tem je po mnenju tožeče stranke, (z Uredbo Vlade) limitirana samo višina izplačil, zato je lahko obdavčena samo razlika nad Uredbo. Razen tega noben od dogodkov, za katerega so bili izplačani potni stroški, ni bil pridobiten. Obstajajo pa tudi materialni dokazi, da so se zgodili, kar tožeča stranka v posameznih primerih opiše in konkretno navaja v nadaljevanju. Navaja, da je bilo vseh pravilno obračunanih potnih stroškov po zbranih podatkih skupno v višini 2 236 413,00 SIT.

V zvezi z davkom od dohodkov iz premoženja tožeča stranka navaja razloge, zakaj se je inšpekcijski pregled opravljal v prostorih Davčnega urada. Nadalje opisuje potek dogodkov v zvezi z nakupom in kasneje z najemom poslovnih prostorov na naslovu ... ter citira določbe statuta, najemne pogodbe in posamezne določbe ZOR v tej zvezi. Poudarja, da si je na tej podlagi razlagala vsebino najemne pogodbe in obveznosti strank po pogodbi ter na tej podlagi tudi knjižila poslovne dogodke.

Nasprotuje tudi naloženemu plačilu DDV po odločbi. Sklicuje se na navedbe „...“ in poudarja, da je prireditev, pri kateri so bili koproducenti, sofinancirala država, naloga tožeče stranke pa je bila, da zagotovi vrhunski program.

Ugovarja pa tudi odločitvi o zamudnih obrestih in se pri tem sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča, po kateri se lahko obresti obračunajo od izvršljivosti odločbe.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločitvi in pri razlogih. Sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Na naroku za glavno obravnavo obe stranki vztrajata pri svojih navedbah in predlogih.

Tožba ni utemeljena.

Status in s tem položaj tožeče stranke kot društva po Zakonu o društvih v načelu ni sporen, kar pomeni, da v načelu ni sporen njen položaj nepridobitnega združenja fizičnih oseb, ki se združujejo zaradi skupno določenih ciljev, ki so v statutu opredeljeni kot umetniško delovanje članov z namenom razvijanja kulturnih dejavnosti s spodbujanjem kulturne ustvarjalnosti, kulturno vzgojo in izobraževanjem, posredovanjem in varovanjem kulturnih vrednost (6. člen statuta).

Sporno je pridobivanje sredstev društva, razen v delu, ki se nanaša na prihodke iz državnega proračuna v skupnem znesku 2 000 000 SIT (za sofinanciranje koncertne turneje A.A. s skupino po ...i) in v delu prihodkov iz financiranja (1 646,60 SIT), ki izhajajo iz vezave prejetih proračunskih sredstev, za katere že davčni organ ugotavlja, da gre za sredstva, pridobljena na nepridobiten način in za nepridobiten namen in s tem za prihodke, od katerih se po določbah 6. člena ZDDPO davka ne plača in ki jih po določbah 26. člena ZDDPO ni bilo treba vključiti v davčni obračun za kontrolirano obdobje.

V ostalem, to je glede prihodkov iz dejavnosti v višini 50 046 310,12 SIT in glede pretežnega dela obresti (148 866,22 SIT), pa gre po presoji davčnega organa za prihodke iz opravljanja pridobitne dejavnosti tožeče stranke in s tem za prihodke, ki v skladu s citiranimi določbami ZDDPO niso izvzeti iz obdavčenja in tudi ne iz davčnega izkaza zadevnega davčnega obdobja. Po 6. členu ZDDPO namreč društva, ustanovljena za nepridobitne namene davka ne plačujejo, razen za pridobitno dejavnost. Davčni izkaz pa takšna društva, skladno z določbami drugega odstavka 26. člena ZDDPO pripravijo (samo) brez (tistih) prihodkov in dejanskih oziroma sorazmernih stroškov, ki izvirajo iz opravljanja dejavnosti, za katere so ustanovljeni. ZDDPO torej določa izjemo od izkazovanja v davčnem obračunu in od obdavčenja samo za te prihodke in odhodke, prihodke in odhodke, ki izvirajo iz opravljanja pridobitnih dejavnosti, pa navedene civilnopravne osebe vključijo v svoj davčni izkaz na način in pod pogoji, ki jih ZDDPO določa za vse davčne zavezance ter od dobička, ki ga dosežejo z opravljanjem takšnih dejavnosti, obračunajo in plačajo davek od dobička pravnih oseb. Sporno je torej, ali gre v zgoraj navedenem obsegu za prihodke (in odhodke) iz naslova pridobitne dejavnosti tožeče stranke in s tem za prihodke in odhodke, ki se obravnavajo po ZDDPO, ali pa za prihodke in odhodke, ki so obdavčenja oproščeni.

V tem pogledu pa, kot že rečeno, nepridobitni namen ustanovitve tožeče stranke kot društva ni sporen. Sporno je njeno dejansko poslovanje, za katerega davčni organ ugotavlja, da v pretežni meri ni skladno z nepridobitnim namenom. Ugotavlja namreč, in o tem niti ni spora, da tožeča stranka pretežni del prihodkov pridobiva z zaračunavanjem storitev in proizvodov – zgoščenk in s tem na način, ki je pridobiten v smislu določb ZGD, ki se nanašajo na gospodarske družbe. S takšnimi ugotovitvami in zavzetim stališčem se strinja tudi sodišče. Za oprostitev plačila davka namreč ni dovolj nepridobiten namen ustanovitve, temveč je potrebno, da društvo na takšen način tudi dejansko posluje. Poslovanje zato ne sme biti usmerjeno v doseganje dobička – ne za društvo in tudi ne za njegove člane. Prav to – doseganje prihodkov in s tem dobička za člane društva - pa se ugotavlja v konkretnem primeru, saj se pretežni del aktivnosti tožeče stranke nanaša na organiziranje (umetniških) dogodkov, v katerih so poleg zunanjih kot plačani izvajalci udeleženi prav njeni člani, ki na ta način dosegajo dohodek. Cene za opravljene storitve se sicer res zaračunavajo praviloma v višini stroškov posameznih dogodkov, kar pomeni, da presežek prihodkov nad odhodki in s tem dobiček tožeči stranki ne nastaja. Nastajajo pa, preko plačila za storitve, dohodki in s tem dobiček nastopajočim oziroma udeležencem pri teh dogodkih, kar se pokaže, še zlasti ob upoštevanju vsebine sklenjenih pogodb, ki so v spisih in z ozirom na pomen posameznih dogodkov (nastopov in koncertov), kot takšen cilj oziroma rezultat, ki ni v skladu z neprofitnim namenom ustanovitve in delovanja tožeče stranke. Zlasti se to pokaže pri pogodbah, sklenjenih za opravljanje reklamnih storitev in promocijskih aktivnosti, ki se nahajajo v upravnih spisih. Zaračunavanje storitev ob dogovorjenih plačilnih pogojih pa izhaja tudi iz pogodb o izvedbi koncertov, ki se sklepajo s prireditelji koncertov, tudi iz tiste, sklenjene s Cankarjevim domom, na katero se še posebej sklicuje tožeča stranka v tožbi in iz katere ni razvidno zatrjevano sofinanciranje programa – vsaj ne neposredno tožeči stranki. Le v takšnem primeru bi bilo namreč mogoče tožečo stranko šteti kot prejemnika javnih sredstev in le v tem primeru bi tožeča stranka lahko uveljavljala prihodke, pridobljene za nepridobiten namen in s tem prihodke, ki se izvzamejo iz obdavčitve. Tega pa tožeča stranka ne izkaže in niti ne trdi, ne v primeru omenjenega koncerta in tudi ne pri ostalih, v zvezi s katerimi prilaga izjave prirediteljev o sofinanciranju posameznih prireditev z javnimi sredstvi. Zato njenih navedb in dokazov v tej smeri že v davčnem postopku ni bilo mogoče upoštevati, iz istih razlogov pa jih pri odločanju tudi ne more upoštevati sodišče. Kolikor tožeča stranka zatrjuje še več drugih („računovodsko nezabeleženih“) nepridobitnih dogodkov, kjer niso imeli prihodkov in za katere so stroške krili iz drugih projektov, pa to stori šele v pritožbi. Navedbe v tej zvezi sicer niso zgolj pavšalne, kot navaja drugostopni organ v svoji odločbi, se pa sodišče strinja z njegovim zaključkom, da tožeča stranka s svojimi navedbami in s predloženimi listinami zatrjevanih poslovnih dogodkov, še zlasti kot nepridobitnih, ni uspela izkazati. S tem pa tudi ni uspela izkazati (višjih) dejanskih stroškov dnevnic in kilometrin, ki se nanašajo na nepridobitno dejavnost ter s tem nižje davčne osnove za obračun davka od osebnih prejemkov.

V zvezi z davkom od dohodkov od premoženja pa se v izpodbijani odločbi pravilno in skladno s podatki spisov ugotavlja, da gre pri računih za adaptacijo oziroma prenovo stanovanja v stanovanjski hiši na naslovu ... za vlaganja v nepremičnino, ki je last fizičnih oseb in ki je bila zgolj v najemu tožeče stranke. Sredstva, vložena v prenovo, predstavljajo, skladno s sklenjeno najemno pogodbo in po izjavi obeh lastnikov, ki sta jo dala v inšpekcijskem postopku, vrednost plačane najemnine. Zato so bili, kot izhaja iz spisov in izpodbijane odločbe, stroški za prenovo v celoti priznani kot stroški plačane najemnine, obenem pa vrednost vlaganj predstavlja prejemek obeh lastnikov, ki se v skladu z 69. členom ZDoh obdavči z davkom od dohodkov iz premoženja. Pri ugotavljanju dohodka, doseženega z oddajanjem stavb in prostorov v najem, ki je predmet obdavčitve, se namreč po citirani določbi upošteva (razen najemnine) tudi vrednost vseh obveznosti in storitev, za katere se je zavezal najemnik oziroma podnajemnik. Pri tem gre predvsem za tiste obveznosti in storitve, ki povečujejo obstoječo uporabno vrednost nepremičnine, npr. stroški rekonstrukcije, modernizacije, adaptacije in sanacije. Da gre v konkretnem primeru za takšne stroške, med strankama v davčnem postopku ni bilo sporno, izhaja pa tudi iz vsebine računov, ki se nahajajo v spisih. Drugačna trditev je bila (s strani pooblaščenke tožeče stranke) prvič izrečena na naroku in je že zato (kot nedopustno tožbeno novoto) pri odločanju ni bilo mogoče upoštevati. Kot nedopustno tožbeno novoto in hkrati kot nebistvene za odločitev pa je sodišče tudi sicer štelo dokazne predloge, ki jih je tožeča stranka prvič dala v tožbi, in sicer predloge za zaslišanje prič in strank v postopku ter predlagano postavitev izvedenca „pravno-davčne stroke“.

Pravilno in skladno z določbami ZDDV je odločeno tudi v pogledu plačila DDV. Ker pri omenjenih vlaganjih ni šlo za vlaganja v osnovna sredstva tožeče stranke kot zavezanca za davek, niso bili izpolnjeni pogoji za odbitek vstopnega DDV iz 40. člena ZDDV, kot to pravilno in s sklicevanjem na ustrezno zakonsko podlago ugotavlja že tožena stranka. Glede premalo obračunanega oziroma izkazanega izstopnega davka pa se pravilno ugotavlja, da pri računu št. 1-2/02 z dne 25. 2. 2002 pogoji za oprostitev DDV iz 9. točke 26. člena ZDDV niso podani. Za oprostitev namreč ni dovolj, da gre za storitev s področja kulture in da je prireditev oziroma projekt sofinanciran z javnimi sredstvi. Potrebno je tudi, da gre za storitev, ki jo opravi nepridobitna organizacija v skladu s predpisi, ki urejajo področje kulturnih dejavnosti. Tožeča stranka v konkretnem primeru takšnega statusa nima in ga niti ne zatrjuje. To pa pomeni, da zakonski pogoj za davčno oprostitev v konkretnem primeru ni bil izpolnjen.

Neutemeljen pa je tudi tožbeni ugovor glede načina obračuna zamudnih obresti. V konkretnem primeru namreč ne gre za obračun zamudnih obresti na podlagi določb ZDavP, na katere se nanaša odločba Ustavnega sodišča, ki se omenja v tožbi. Gre za odločanje na podlagi določb ZDavP-1 in s tem na podlagi zakonskih določb, ki so veljale v času, ko je bila izdana izpodbijana odločba in ki so bile uveljavljene že po izdaji in ob upoštevanju navedene odločitve Ustavnega sodišča. Ker je torej po povedanem izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožbene navedbe pa neutemeljene, je sodišče tožbo na podlagi določb prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/06) kot neutemeljeno zavrnilo.

O stroških upravnega spora je sodišče odločilo na podlagi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, če sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.