VDSS Sodba Pdp 360/2019
Datum: 2019-05-28T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2019:PDP.360.2019
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI
institut: odpravnina - vojak - rok za uveljavljanje - invalidnost - socialni spor - prenehanje delovnega razmerja

## Jedro

Tožena stranka neutemeljeno zatrjuje, da je tožnik prepozno zahteval odpravnino po desetem odstavku 93. člena ZObr. Gre za denarni tožbeni zahtevek, ki ni vezan na prekluzivni rok. Poleg tega pred dokončno in pravnomočno ugotovitvijo, da je že od 8. 8. 2013 dalje invalid III. kategorije zaradi posledic poškodbe pri delu, tožnik ni mogel uveljavljati pravic iz tega naslova. Ni pa mogoče tožniku šteti v škodo dejstva, da so postopki v zvezi z vprašanjem vzroka njegove invalidnosti trajali še po tem, ko mu je pri toženi stranki že prenehalo delovno razmerje. Tožnik mora biti zaradi odločitve socialnega sodišča, ki učinkuje že od 8. 8. 2013 dalje, v enakem položaju, kot če bi mu bila ta pravica priznana že tedaj. V takem primeru bi bili leta 2013, ko je bil tožnik še v delovnem razmerju pri toženi stranki, izpolnjeni pogoji iz devetega odstavka 93. člena ZObr. Tožena stranka bi tožnika (ki mu je priznana invalidnost zaradi poškodbe pri delu) morala razporediti na drugo delovno mesto v ministrstvo ali v drug državni organ, ki ustreza njegovi preostali delovni zmožnosti oziroma mu omogočiti poklicno rehabilitacijo, če pa to ni bilo mogoče in poklicna rehabilitacija ni bila smotrna, bi ga morala začasno (najdalj za pet let) razporediti na formacijsko dolžnost izven operativnih enot. Glede na to, da med strankama ni sporno, da je bil tožnik ves čas od leta 2011 do konca delovnega razmerja pri toženi stranki odsoten z dela zaradi bolniškega staleža in ga tožena stranka ni mogla niti začasno razporediti na drugo delovno mesto ali formacijsko dolžnost, mu je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo. Skladno z določbo desetega odstavka 93. člena ZObr ima zato pravico do odpravnine, ki mu jo je sodišče prve stopnje pravilno prisodilo. Na pravilnost odločitve ne vpliva dejstvo, da je tožnik prepozno uveljavljal sodno varstvo v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja pri toženi stranki, saj gre pripadniku pravica do odpravnine po tej določbi v primeru prenehanja delovnega razmerja. Ta pravica ni izključena, če pride do prenehanja delovnega razmerja pred potekom petih let od ugotovitve invalidnosti zaradi poškodbe pri delu niti če to zaradi tožnikove invalidnosti preneha zaradi poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi.

## Izrek

I. Pritožbi se zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške, tožniku pa je v roku 15 dni dolžna povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 466,65 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne dalje do plačila.

III. Tožnik sam krije stroške svoje pritožbe.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, naj tožniku plača odpravnino v višini 9.706,78 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I. točka izreka). Naložilo ji je še, naj mu povrne njegove stroške postopka v višini 714,00 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov in predlaga spremembo izpodbijane sodbe oziroma njeno razveljavitev ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje s stroškovno posledico. Navaja, da je tožniku delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 2. 2. 2016 zaradi poteka časa, za katerega je bila pogodba o zaposlitvi sklenjena, kar je bilo tudi pravnomočno ugotovljeno. Navaja, da v času veljavnosti pogodbe o zaposlitvi tožniku ni priznala pravic po določbah devetega in desetega odstavka 93. člena ZObr, saj je bil tožnik šele na podlagi sodbe, ki je postala pravnomočna 23. 10. 2018, razvrščen v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic poškodbe pri delu s pravico do premestitve na drugo delovno mesto, torej po prenehanju delovnega razmerja. Sklicuje se na predhodno odločbo ZPIZ, na podlagi katere je bil tožnik razvrščen v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic bolezni, zaradi česar ni imel pravic po devetem in desetem odstavku 93. člena ZObr. Meni, da je za pravilno uporabo materialnega prava treba upoštevati osmi v povezavi s četrtim odstavkom 93. člena ZObr. Meni, da ima pravico do odpravnine po izteku pogodbe o zaposlitvi le podčastnik in častnik, ki je delal v ministrstvu najmanj 20 let, pa pogodbe o zaposlitvi ne more podaljšati zaradi zdravstvenih ali drugih razlogov, ki niso posledica njegovega krivdnega ali drugega neustreznega ravnanja. Navaja, da bi bil tožnik le na tej podlagi lahko upravičen do odpravnine, vendar pa ni izpolnjeval 20-letnega dela na ministrstvu, niti ni bil več v delovnem razmerju pri toženi stranki. Zatrjuje zmotno uporabo materialnega prava. V zvezi z odpravnino po desetem odstavku 93. člena ZObr navaja, da je ta določena zgolj za primere, ko imajo pripadniki stalne sestave še veljavno delovno razmerje, ki jim nato zaradi nezmožnosti prerazporeditve preneha. Sodišču prve stopnje očita, da se ni opredelilo do dejstva, da je tožniku v konkretnem primeru pogodba o zaposlitvi prenehala zaradi poteka časa. Opozarja, da je bil tožnik v neprekinjenem bolniškem staležu od 7. 11. 2011 do 2. 2. 2016. Navaja, da tožnik ni podal trditvene podlage in dokazov za ugotovitev zakonskih elementov za odškodnino (pravilno: odpravnino) po desetem odstavku 93. člena ZObr. Sodišču prve stopnje očita, da je spregledalo, da je že v sodbi opr. št. Pd 148/2016 ugotovilo, da si tožnik za zahtevo za varstvo pravic z dne 12. 5. 2016 in pritožbo z dne 31. 5. 2016 ni mogel odpreti novega roka za sodno varstvo, saj bi moral tožbo vložiti v prekluzivnem 30-dnevnem roku. Meni, da bi sodišče prve stopnje moralo obrazložiti, zakaj tudi tožbenega zahtevka za odpravnino po desetem odstavku 93. člena ZObr ni štelo za prepoznega. Dalje navaja, da se pogodba o zaposlitvi, sklenjena na podlagi 92. člena ZObr za določen čas, lahko podaljšuje, ni pa to obveza tožene stranke ampak njena diskrecijska pravica. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena tožniku, ki nanjo odgovarja, predlaga njeno zavrnitev in priglaša stroške odgovora na pritožbo.

4. Zoper II. točko izreka (odločitev o stroških) vlaga pritožbo tožnik. Predlaga njegovo spremembo oziroma vrnitev sodbe sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Pove, da je sodišče prve stopnje v obnovljenem postopku ponovno odločalo o odpravnini, do katere je tožnik upravičen na podlagi poškodbe pri delu pri toženi stranki ter posledičnega prenehanja delovnega razmerja. Navaja, da je bil predhodno njegov tožbeni zahtevek pravnomočno zavrnjen, na kar je po pridobitvi odločbe ZPIZ o razvrstitvi v III. kategorijo invalidnosti kot posledico poškodbe pri delu sodišče dopustilo obnovo postopka in ugodilo tožbenemu zahtevku iz naslova odpravnine, to je v delu, v katerem je tožnik predlagal obnovo postopka (IV. točka izreka pravnomočne sodbe). Navaja, da je sodišče prve stopnje v izpodbijani II. točki izreka odločilo le o stroških ponovljenega postopka, ne pa o stroških vsega postopka. Navaja, da je v postopku obnove sodišče prve stopnje spremenilo že pravnomočno odločbo, s katero je bil zavrnjen tožbeni zahtevek, ni pa odločilo o stroških postopka pred dovoljeno obnovo postopka, ki jih je tožnik priglasil in na glavni obravnavi 20. 2. 2019 zahteval njihovo povračilo. Glede na to, da je sodišče postopek obnovilo, bi po mnenju tožnika moralo v obnovljenem postopku odločiti o vseh priglašenih stroških, vezanih na sporni predmet. Priglaša stroške pritožbe.

5. Pritožbi nista utemeljeni.

6. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato je pritožbeno sodišče sodbo lahko preizkusilo. Sodišče prve stopnje se je opredelilo do vseh pravno pomembnih dejstev in navedlo pravno podlago za svojo odločitev, pritožbeno sodišče pa navedene razloge sprejema in se nanje sklicuje.

K pritožbi tožene stranke:

7. V predmetni zadevi je sodišče prve stopnje v obnovljenem postopku odločalo o pravici tožnika do odpravnine na podlagi desetega odstavka 93. člena Zakona o obrambi (Ur. l. RS, št. 82/94 in nasl. – ZObr). Pravilno je ugotovilo, da je tožnikov tožbeni zahtevek za plačilo odpravnine na podlagi navedene določbe utemeljen.

8. V devetem odstavku 93. člena ZObr je določeno, da se pripadnika stalne sestave, ki mu je zaradi posledic poškodbe pri delu ali poklicne bolezni priznana invalidnost, razporedi na drugo delovno mesto ministrstva ali v drug državni organ, ki ustreza njegovi preostali delovni zmožnosti oziroma se mu omogoči poklicna rehabilitacija. Če prerazporeditev na drugo delovno mesto ministrstva ali v drug državni organ ni možna oziroma poklicna rehabilitacija ni smotrna, se pripadnika stalne sestave začasno, najdalj do pet let, razporedi na formacijsko dolžnost zunaj operativnih enot, v tem času pa obdrži plačo kot pred razporeditvijo. V desetem odstavku istega člena je določeno, da pripadniku stalne sestave iz prejšnjega odstavka, ki ga niti v petih letih ni mogoče prerazporediti na preostali delovni zmožnosti ustrezno delovno mesto v ministrstvu ali v drug državni organ, preneha delovno razmerje v ministrstvu. V tem primeru ima pravico do odpravnine v višini zadnjih šestih povprečnih plač ter pravice iz naslova zavarovanja za čas brezposelnosti ter pokojninskega in invalidskega zavarovanja, določene s splošnimi predpisi. Odločba o prenehanju delovnega razmerja, ki jo izda minister pa je dokončna.

9. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo naslednja pravno pomembna dejstva: - da je bila na podlagi 9. točke 394. člena ZPP 20. 2. 2019 dovoljena obnova postopka, ki je pred sodiščem prve stopnje potekal pod opravilno številko Pd 148/2016, ker se je odločitev o zahtevku iz naslova odpravnine na podlagi citirane določbe ZObr opirala na odločbo, ki je bila kasneje pravnomočno spremenjena; - da je bila v času prvotnega sojenja tožniku priznana invalidnost zaradi bolezni na podlagi odločbe ZPIZ z dne 22. 8. 2013 v povezavi z odločbo z dne 4. 3. 2014; - da je Delovno in socialno sodišče v Ljubljani s sodbo v socialnem sporu opr. št. II Ps 2153/2017 z dne 14. 9. 2018, ki je postala pravnomočna 23. 10. 2018, ugotovilo, da ima tožnik status invalida III. kategorije zaradi posledic poškodbe pri delu in da se mu v tem obsegu prizna pravica do premestitve na drugo delovno mesto; - da sta imeli stranki na podlagi pogodbe o zaposlitvi sklenjeno delovno razmerje za opravljanje dela častnika za določen čas 10 let, to je do 2. 2. 2016; - da je bil tožnik od 7. 11. 2011 do prenehanja delovnega razmerja v bolniškem staležu, - da je šele od 23. 10. 2018, to je po pravnomočnem zaključku socialnega spora, znano, da ima tožnik status invalida III. kategorije zaradi posledic poškodbe pri delu od 8. 8. 2013 dalje.

10. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo s tem, da je tožniku priznalo odpravnino na podlagi desetega odstavka 93. člena ZObr. V prvotnem postopku je bilo pravnomočno odločeno, da tožniku ne gre odpravnina po osmem odstavku v povezavi s četrtim odstavkom tega člena, v zvezi z utemeljenostjo pravice do odpravnine po desetem odstavku pa sta sodišče prve stopnje in pritožbeno sodišče odločali glede na dejansko stanje v času tistega sojenja, tj. da je bila tožniku tedaj priznana invalidnost zaradi bolezni, zato sta tudi ta tožbeni zahtevek zavrnili. Pritožbeno sodišče je v zvezi s tem že v sodbi in sklepu opr. št. Pdp 305/2017 z dne 5. 10. 2017 pojasnilo, da kasnejša ugotovitev, da je tožnik delovni invalid III. kategorije od 8. 8. 2013, pomeni novo dejstvo, ki ga je mogoče uveljavljati s postopkom obnove. Prav to je tožnik storil, vendar pred pravnomočnostjo socialnega spora, v katerem je bilo to ugotovljeno, tega ni mogel uveljavljati v sodnem postopku oziroma v razmerju do tožene stranke. Tožena stranka tako neutemeljeno zatrjuje, da je tožnik prepozno zahteval odpravnino po desetem odstavku 93. člena ZObr. Gre za denarni tožbeni zahtevek, ki ni vezan na prekluzivni rok. Poleg tega pred dokončno in pravnomočno ugotovitvijo, da je že od 8. 8. 2013 dalje invalid III. kategorije zaradi posledic poškodbe pri delu, tožnik ni mogel uveljavljati pravic iz tega naslova. Ni pa mogoče tožniku šteti v škodo dejstva, da so postopki v zvezi z vprašanjem vzroka njegove invalidnosti trajali še po tem, ko mu je pri toženi stranki že prenehalo delovno razmerje. Tožnik mora biti zaradi odločitve socialnega sodišča, ki učinkuje že od 8. 8. 2013 dalje, v enakem položaju, kot če bi mu bila ta pravica priznana že tedaj. V takem primeru bi bili leta 2013, ko je bil tožnik še v delovnem razmerju pri toženi stranki, izpolnjeni pogoji iz devetega odstavka 93. člena ZObr. Tožena stranka bi tožnika (ki mu je priznana invalidnost zaradi poškodbe pri delu) morala razporediti na drugo delovno mesto v ministrstvo ali v drug državni organ, ki ustreza njegovi preostali delovni zmožnosti (omejitve so razvidne iz sodbe II Ps 2153/2017 z dne 14. 9. 2018) oziroma mu omogočiti poklicno rehabilitacijo, če pa to ni bilo mogoče in poklicna rehabilitacija ni bila smotrna, bi ga morala začasno (najdalj za pet let) razporediti na formacijsko dolžnost izven operativnih enot. Glede na to, da med strankama ni sporno, da je bil tožnik ves čas od leta 2011 do konca delovnega razmerja pri toženi stranki odsoten z dela zaradi bolniškega staleža in ga tožena stranka ni mogla niti začasno razporediti na drugo delovno mesto ali formacijsko dolžnost, mu je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo. Skladno z določbo desetega odstavka 93. člena ZObr ima zato pravico do odpravnine, ki mu jo je sodišče prve stopnje pravilno prisodilo. Na pravilnost odločitve ne vpliva dejstvo, da je tožnik prepozno uveljavljal sodno varstvo v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja pri toženi stranki, saj gre pripadniku pravica do odpravnine po tej določbi v primeru prenehanja delovnega razmerja. Ta pravica ni izključena, če pride do prenehanja delovnega razmerja pred potekom petih let od ugotovitve invalidnosti zaradi poškodbe pri delu niti če to zaradi tožnikove invalidnosti preneha zaradi poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. Drugačne pritožbene navedbe so neutemeljene.

11. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato pritožbeno sodišče nanje skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne odgovarja.

12. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka. Na podlagi 154. člena ZPP v povezavi s 165. členom ZPP je tožniku dolžna povrniti njegove stroške odgovora na pritožbo. Skladno z Odvetniško tarifo (Ur. l. RS, št. 2/15 in nasl. – OT) mu je pritožbeno sodišče priznalo za odgovor na pritožbo 625 točk in 2-odstotne materialne stroške 12,5 točk, skupaj 637,5 točk oziroma (glede na vrednost točke v času odločanja pritožbenega sodišča 0,60 EUR) 382,50 EUR, čemur je treba prišteti še 22‑odstotni DDV v višini 84,15 EUR. Višji priglašeni stroški nimajo podlage v veljavni OT. Tožena stranka je tožniku dolžna v roku 15 dni povrniti 466,65 EUR stroškov odgovora na pritožbo, po tem roku skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

K pritožbi tožnika:

14. Tožnik nasprotuje odločitvi o stroških postopka, ker sodišče prve stopnje ni odločalo o vseh stroških postopka individualnega delovnega spora (pred dovolitvijo obnove postopka). Pritožba ni utemeljena, saj je sodišče prve stopnje v obnovljenem postopku pravilno odločalo le o tistem delu tožbenega zahtevka, v zvezi s katerim je tožnik predlagal obnovo postopka in v zvezi s katerim je sodišče prve stopnje obnovo dovolilo (prim. predlog za obnovo postopka z dne 16. 11. 2018 in sklep sodišča prve stopnje na naroku dne 20. 2. 2019). V predmetni zadevi je bila torej obnova postopka dovoljena in sodba sodišča prve stopnje opr. št. Pd 148/2016 z dne 30. 1. 2017 razveljavljena le v IV. točki izreka, ki se glasi: "Zavrne se tožnikov drugi podredni zahtevek po plačilu odpravnine v višini 9.706,78 EUR." Glede na navedeno sodišče prve stopnje ni imelo podlage, da bi odločilo tudi o do tedaj nastalih stroških postopka, saj je vezano na zahtevke strank.

15. V zvezi s stroški postopka, o katerih je sodišče prve stopnje 30. 1. 2017 odločilo z 2. točko sklepa, in sicer, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka, pa je pritožbeno sodišče s sodbo in sklepom opr. št. Pdp 305/2017 z dne 5. 10. 2017 sklenilo, da se odločitev o stroških postopka tožnika razveljavi, in v tem obsegu vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, vendar pa sta na obravnavi 13. 12. 2017 stranki sklenili sodno poravnavo. Stranki sta se z njo sporazumeli, da tožnik tožbo umakne v delu, ki se je nanašal na plačilo za nadurno delo (točka V sodbe z dne 30. 1. 2017), ter da vsaka stranka krije svoje stroške postopka. O stroških postopka je bilo tako že odločeno s sodno poravnavo, zaradi česar ponovno odločanje o stroških postopka, ki so nastali tožniku do vložitve predloga za obnovo postopka, tudi sicer ni dopustno (res transacta).

16. Ker niso podani pritožbeni razlogi in ker pritožbeno sodišče tudi ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeno ter kot pravilen in zakonit potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje glede stroškov postopka (2. točka 365. člena ZPP).

17. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, sam krije svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).