VSRS Sodba III Ips 65/2019pomembnejša odločba
Datum: 2020-07-07T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2020:III.IPS.65.2019
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VSM Sodba I Cpg 298/2018
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Gospodarski oddelek
podrocje: BANČNO JAVNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - STATUSNO PRAVO
institut: odškodninska odgovornost članov uprave bank - elementi odškodninske odgovornosti - obstoj protipravnosti - upravljanje banke - profesionalna skrbnost - dolžnost skrbnega ravnanja - konflikt interesov - kreditna pogodba - neodplačilo kredita - stečaj kreditojemalca - kapitalska udeležba članov uprave banke pri kreditojemalcu - kršitev dolžnosti članov organov vodenja ali nadzora - odgovornost člana uprave - delovno področje - dolžnost odločanja - solidarna odgovornost članov uprave - mnenje strokovne službe - škoda - vzročna zveza - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - obrazložitev revizije - pavšalne revizijske navedbe - dopuščena revizija

## Jedro

Da bi člani uprave kakorkoli skušali izpolniti dolžnost obvladovanja nasprotja interesov oziroma da bi konflikt vsaj skušali obvladati na ustrezen način (na drugačen način, kot je opisano), niti ne zatrjujejo. Po stališču Vrhovnega sodišča je popolna opustitev dolžnega ravnanja ključna za ugotovitev odgovornosti članov uprave banke. Pri tem je treba upoštevati, da gre za odločanje v banki, v kateri mora uprava po drugem odstavku 66. člena ZBan-1 pri izpolnjevanju svojih dolžnosti ravnati s profesionalno skrbnostjo stroke upravljanja banke. Tu veljajo najstrožji standardi upravljanja.

Soglasje nadzornega sveta po 167. členu ZBan-1 mora biti podano za sklenitev vsakega posameznega pravnega posla.

Pogoj za uporabo pravila solidarnosti je, da je posamezen član sploh odgovoren za škodo, ki je nastala zaradi neskrbnega ravnanja uprave, to pa je takrat, ko je kršil svoje individualne članske dolžnosti.

Druga toženka ni odločala o kreditu, ker naj kreditni procesi ne bi spadali v njeno delovno področje in ne ker bi se želela izločiti ravno zaradi obstoja konflikta interesov. V specifični situaciji, ko gre za odločanje v banki in je z istim konfliktom interesov obremenjena celotna uprava ter je bila odobritev kredita v korist vseh članov, po stališču Vrhovnega sodišča samo vzdržanje od glasovanja, ker naj odločitev ne bi spadala v delovno področje druge toženke, za razbremenitev njene odgovornosti ni dovolj.

Uprava mora v primerih, ko je dolžna odločati o kreditih, relevantne okoliščine (kot je na primer ustreznost zavarovanja) pred sprejetjem odločitve preveriti, kljub pozitivnim mnenjem svojih strokovnih služb.

## Izrek

I. Revizija se zavrne.

II. Prva toženka, druga toženka in tretji toženec so dolžni nerazdelno povrniti tožeči stranki njene stroške revizijskega postopka v višini 7.527,40 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, dalje.

## Obrazložitev

**Dosedanji tek postopka**

1. V obravnavani zadevi gre za presojo odškodninske odgovornosti tožencev kot članov uprave banke v zvezi s škodo, ki je nastala v zvezi z nevrnjenim kreditom.

2. Sodišče prve stopnje je (ponovno) zavrnilo tožbeni zahtevek, da so toženci dolžni tožeči stranki Banki A. d. d., sedaj Družbi za upravljanje terjatev bank (v nadaljevanju DUTB d. d.), solidarno plačati odškodnino v znesku 1.094.570,48 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe do plačila ter ji povrniti stroške pravdnega postopka (I. točka izreka). Odločilo je še, da je tožnica dolžna plačati tožencem stroške postopka (II. točka izreka).

3. Sodišče druge stopnje je v prvotnem postopku pritožbi tožnice ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Po ponovni zavrnitvi tožbenega zahtevka pa je po izvedeni pritožbeni obravnavi pritožbi tožnice ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je razsodilo, da so dolžni toženci tožnici nerazdelno plačati odškodnino v znesku 1.094.570,48 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe, to je od 10. 12. 2014 dalje do plačila (I. točka izreka). Toženci so dolžni nerazdelno tožeči stranki povrniti stroške za postopek pred sodiščem prve stopnje (II. točka izreka) ter druge stopnje (III. točka izreka). Toženci sami krijejo svoje stroške postopka (IV. točka izreka).

4. Vrhovno sodišče je s sklepom III DoR 80/2019 z dne 24. 7. 2019 dopustilo revizijo glede vprašanj: – Ali bi se morali toženci, če je bilo podano nasprotje interesov, kljub sklepu nadzornega sveta banke po 167. členu Zakona o bančništvu (v nadaljevanju ZBan-1) izločiti iz odločanja in poskrbeti, da bi o kreditu odločale osebe, ki niso obremenjene s konfliktom interesov? - Ali okoliščina, da posamezen član organa upravljanja ni sodeloval pri sprejetju domnevno škodljive poslovne odločitve, tega odvezuje odgovornosti za morebitno škodo, nastalo kot posledica takšne odločitve? - Ali okoliščina, da je član uprave odločal o sklenitvi posla, ki je temelj nastanka izpostavljenosti banke do osebe v posebnem razmerju do banke, sama po sebi pomeni kršitev dolžnosti lojalnosti in s tem protipravno ravnanje? - Ali uprava banke zadosti zahtevam po skrbnem ravnanju iz 263. člena Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD-1) v zvezi z določbami 66. in 167. člena ZBan-1, ko svojo odločitev opre na predloge in gradiva strokovnih služb? - Ali je sodišče druge stopnje storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka s tem, ko je odločilo o obstoju in višini odškodnine, čeprav je bilo to vprašanje med pravdnimi strankami sporno in sodišče druge stopnje na obravnavi glede tega vprašanja ni izvajalo dokazov?

5. Toženci so v skladu s sklepom o dopustitvi revizije zoper sodbo sodišča druge stopnje vložili revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka (prvi odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Predlagajo, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, odločitev sodišča druge stopnje razveljavi in zadevo vrne slednjemu v ponovno odločanje, tožeči stranki pa naloži v plačilo stroške revizijskega postopka.

6. Tožnica je na revizijo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev. Priglasila je stroške revizijskega postopka.

**Ugotovljeno dejansko stanje**

7. Revizijsko sodišče v primeru dopuščene revizije preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (371. člen ZPP). Za presojo utemeljenosti revizije so zato relevantne dejanske ugotovitve v sodbah sodišč prve in druge stopnje, ki so povezane s pravnimi vprašanji, glede katerih je bila revizija dopuščena in na katera je Vrhovno sodišče vezano (drugi odstavek 370. člena ZPP): - Iz zapisnika 74. seje nadzornega sveta Banke A., d. d., z dne 18. 6. 2009 je bilo pod točko 16 dnevnega reda odločeno o soglasjih za veliko izpostavljenost in o izpostavljenosti do oseb v posebnem razmerju do banke ter je nadzorni svet dal soglasje za izpostavljenost banke do družbe B., d. d. To soglasje je veljalo za sklepanje pravnih poslov od 1. 7. 2009 do 30. 6. 2010. Izpostavljenost banke do tega kreditojemalca je bila (že vsaj) 16.200.000,00 EUR.

- Na seji Komisije za naložbe komercialnega bančništva (v nadaljevanju KNKB) dne 17. 12. 2009 je bil pod točko 1.3 „Krediti“ obravnavan kredit komitenta B., d. d. Na podlagi sklepa KNKB št. 177.1/33 je uprava banke 17. 12. 2009 sprejela sklep o izpostavljenosti SJL006769/09 in dovolila, da se s komitentom B., d. d., sklene pravni posel – kredit v znesku 1.000.000,00 EUR.1 Na podlagi tega sklepa je bila sklenjena kreditna pogodba 00659/09 z dne 18. 12. 2009. S kreditno pogodbo D0147/10 z dne 23. 6. 2010 se je med drugim izvršilo poplačilo (pobot) zgoraj navedenega kredita, ki pa nikoli ni bil poplačan.

- Iz poročila APEX je razvidno, da druga toženka kot članica uprave ni glasovala o sklepu o izpostavljenosti, ki je bil podlaga za sklenitev kreditne pogodbe. Je pa sodelovala na 177. seji KNKB. Delo KNKB sicer ni sodilo v njeno delovno področje, saj je bila glede na njeno notranjo delitev vlog članov zadolžena za investicijsko bančništvo in je predsedovala Komisiji za investicijsko bančništvo. Kot članica uprave pa je imela naloženo dokumentacijo, vpogled v sklep in odločanje o obravnavanem kreditu.

- Po pooblastilu predsednice uprave C. C. je na seji namesto nje sodeloval D. D. kot njen pooblaščenec.

- Uprava banke je bila s kreditojemalcem posredno kapitalsko povezana. Imetnik 100 % delnic B., d. d., je bila družba E., d. o. o., v kateri so imeli vložke prvotoženka v višini 34 % kapitala, drugotoženka 17 % kapitala in tretjetoženec 3 % kapitala.

- B., d. d., katere pretežna dejavnost je bila naložba v vrednostne papirje, je bil 19 % lastnik tožeče stranke, za kar je dobil dovoljenje Banke Slovenije z Odločbo o izdaji dovoljenja za pridobitev kvalificiranega deleža. - Nad družbo B., d. d., se je avgusta 2013 začel stečajni postopek, ki še ni končan.

8. Revizija ni utemeljena.

**Glede obvladovanja nasprotja interesov in soglasja nadzornega sveta (prvo in tretje dopuščeno vprašanje)**

9. Sodišče prve stopnje je o zadevi odločalo že dvakrat in je tožbeni zahtevek obakrat zavrnilo. Sprejelo je stališče, da samo dejstvo posredne lastniške udeležbe tožencev v kreditojemalki ne predstavlja konflikta interesov. ZBan-1 ne prepoveduje (prav tako kot ZBan-2) dodelitve kredita delničarju banke ali članu njene uprave. To izhaja iz določila 167. člena ZBan-1, ki določa dodatno predpostavko takšne dovoljenosti, to je soglasje nadzornega sveta banke za sklepanje pravnih poslov, ki povzročijo izpostavljenost do osebe v posebnem razmerju z banko, če taka izpostavljenost ne doseže meje velike izpostavljenosti iz prvega odstavka 163. člena ZBan-1. Toženci so soglasje nadzornega sveta pridobili, zato ni mogoče izpeljati zaključka, da je njihovo ravnanje protipravno. Bistveno je, da kreditojemalec ni bil obravnavan drugače niti bolj ugodno kot ostali kreditojemalci, saj kaj takega tožnica niti ne zatrjuje niti ne dokazuje. Spoštovani so bili predpisani postopki odločanja o kreditih. Okoliščine je treba presojati _ex ante_ (in zato na presojo ne vpliva, da so se razmere v letu 2013 spremenile). Iz letnega poročila družbe B., d. d., za leto 2008 res izhaja, da je v tem letu dosegla 6.966.022,12 EUR izgube, vendar pa je bila to posledica oslabitev zaradi padca cen tržnih vrednostnih papirjev po septembru 2008 in ne posledica negativnih finančnih tokov ter bi tako B. d. d., če ne bi opravila slabitve tudi v letu 2008 poslovala z dobičkom. Ob dejstvu, da je bila kreditojemalka B., d. d., v letu 2008 družba, katere premoženje je na dan 31. 12. 2008 znašalo 62.704.122,00 EUR, je bilo njeno finančno stanje ustrezno za uvrstitev komitenta v skupino A, v katero so se uvrščali kreditojemalci, za katere banka ne pričakuje težav s plačevanjem obveznosti in ki plačujejo svoje obveznosti ob dospelosti. Zaslišani so izpovedali, da je B., d. d., v tistem času redno izpolnjevala obveznosti kot kreditojemalka in je tudi v letu 2009 in 2010 izkazovala 21.498.137,00 EUR kapitala in strukturo naložb v lastniških deležih dobro stoječih slovenskih družb, kar izhaja iz letnega poročila za poslovno leto 2009. Kredit je bil odobren po za to predvidenem postopku, Direkcija za upravljanje s tveganji, kontroling in poročanje (v nadaljevanju DUTKP) je napravila analizo kreditojemalca, o kreditu se je odločalo na KNKB, zato ga je po presoji sodišča prve stopnje uprava upravičeno odobrila. Bianco menica je bila v času odobritve kredita običajno sredstvo zavarovanja za odobritev kredita kreditojemalcev z dobro bonitetno oceno, kredit pa je bil zavarovan tudi z direktno obremenitvijo TRR. Šlo je za stalnega komitenta in skupna izpostavljenost ni nikoli presegla dopustne izpostavljenosti, ki jo je odobril nadzorni svet. Sodišče je upoštevalo še, da je Vlada Republike Slovenije ocenila, da se je v drugi polovici 2009 „zaustavilo poglabljanje krize...in se kaže izboljšanje“, po mnenju dr. G. G. pa „je druga polovica 2009 zaznamovana z opaznim okrevanjem gospodarstva“. Tako tožencem ni mogoče očitati neskrbnega ravnanja, saj so odločali kot pošten in dober gospodarstvenik. Četudi bi bila podana elementa krivde in protipravnosti, ni podana vzročna zveza, saj je bistveno, da je bilo tveganje obvladano s soglasjem nadzornega sveta. Škoda pa je sicer izkazana, saj upniki v stečaju ne bodo dobili ničesar.

10. Sodišče druge stopnje je prvič zadevo vrnilo v ponovno sojenje, drugič pa je z izpodbijano sodbo presodilo drugače kot sodišče prve stopnje, in sicer da je tožbeni zahtevek utemeljen. Razlogi sodbe sodišča druge stopnje so naslednji: Člani uprave banke, ki so hkrati delničarji kreditojemalca in hkrati delničar kreditodajalca se znajdejo v konfliktu (nasprotju) interesov in bi se morali izločiti iz postopka sprejemanja sklepa o izpostavljenosti. Uprava mora namreč zagotoviti, da banka posluje v skladu s pravili o upravljanju s tveganji in mora v zvezi s tem zlasti preprečevati nastanek konflikta interesov. Ravnanje tožencev pri sprejemu sklepa o izpostavljenosti SKL006769/09 je v nasprotju s (četrtim odstavkom) 66. člena ZBan-1, 2. alinejo prvega odstavka 173. člena ZBan-1 in četrtim ter petim odstavkom 177. člena ZBan-1 in je zato protipravno. Obvladovanje konflikta interesov bi se moralo izraziti v tem, da o sklepu o izpostavljenosti ne bi odločali, ne pa da so odločali in ga odobrili. Sklep nadzornega sveta banke je določil le dovoljeno izpostavljenost banke do kreditojemalca, ustrezen način obvladovanja tveganja pa določajo omenjene določbe ZBan-1. Odškodninska odgovornost članov uprave ni izključena, čeprav bi nadzorni svet odobril dejanje. Tudi sicer bi morale objektivne okoliščine, v katerih se je znašel celoten finančni sektor (banke) ter ostala področja (industrijsko področje in nepremičninsko področje) in s katerimi so bili toženci kot člani uprave ob sprejemu sklepa o izpostavljenosti seznanjeni (globalna finančna kriza, ki je imela za posledico padec vrednosti naložb kreditojemalca, padec indeks SBI napram letu 2007 za 67,55 %, padec vrednosti delnic investicijskih skladov v letu 2008 za 28,21 %), tožencem kot članom uprave narekovati posebno skrbnost pri sprejemu sklepa o izpostavljenosti banke do komitenta, ki je bil v času sprejema sklepa zadolžen do banke že za 16,2 milijona EUR. Navedbe, da so se zanašali na prepričanja in napovedi (Jesenska napoved gospodarskih gibanj 2008 Urada za makroekonomske analize in razvoj, UMAR), da bo kriza obšla Slovenijo, ne zadostujejo. Poslovni rezultati in kazalci družbe B., d. d., so bili taki, da so od tožencev terjali zadržan pristop do kreditiranja. Napoved UMAR za 2009 je bila slabša. Ocena v skladu z Vsebino metodologije razvrščanja komitentov pri sprejemu sklepa o izpostavljenosti SKL006769/09 ni bila opravljena v celoti. Iz mnenja sektorja za analize banke pa je razvidno, da sektor „na osnovi podatkov o poslovanju v letu 2008 ocenjuje, da komitent pri enakem obsegu in uspešnosti poslovanja ni dodatno kreditno sposoben, vendar bo sposoben tekoče poravnati svoje obveznosti“.

11. Toženci v reviziji opozarjajo, da sodišče druge stopnje ni presojalo vrste trditev, ki bi jih po njihovem mnenju moralo. Upoštevalo naj ne bi nespornega dejstva, da je bila odobritev kredita namenjena reševanju kreditojemalca pred stečajem (kar je v prvenstvenem interesu banke), čeprav je bil kreditojemalec ob odobritvi kredita glede na svoje finančno stanje s strani bonitetne službe razvrščen v bonitetno skupino A, kar je potrdilo strokovno mnenje izvedenke mag. F. F., pridobljeno v postopku. Naj ne bi upoštevalo, da je družba B., d. d., v trenutku odobritve kredita na podlagi prejšnjih zadolžitev dolgovala banki 16,2 milijona evrov – z zavarovanji v vrednostnih papirjih, saj je bila družba B., d. d., finančni holding. Prav tako naj ne bi upoštevalo, da je bil kreditni portfelj Banke A., d. d., v skladu z naložbeno politiko razdeljen po dejavnostih, od katerih so finančne dejavnosti predstavljale 24,84 % porfelja banke ali 225 milijonov evrov ob koncu leta 2009, od tega je bilo 83,82 % bruto izpostavljenosti razvrščeno v A bonitetno skupino. Družba B., d. d., naj bi v letu 2007 in 2008 vpisala in vplačala za več kot 15,8 milijonov evrov novih delnic Banke A., d. d., v denarju in s tem v procesu dokapitalizacije prispevala k povečanju kapitala banke za širitev poslovanja. Uprava je prav tako o posredni pridobitvi lastništva v družbi B., d. d., pridobila soglasje nadzornega sveta in je o tem obvestila Banko Slovenije, ki je v letu 2007 izdala Odločbo o izdaji dovoljenja družbi B., d. d., za pridobitev kvalificiranega deleža v banki ter obrazložila, da „ni ugotovila, da bi zaradi dejavnosti ali poslov, ki jih opravlja B., d. d., oziroma z njim povezane osebe, oziroma zaradi načina povezanosti med temi osebami, lahko onemogočeno ali bistveno oteženo opravljanje nadzora nad banko“. Poleg tega naj bi bil tak pristop v času krize ustrezen ukrep, ki ga je priporočala Banka Slovenije in ga je utemeljil tudi dr. H. H. v priloženem strokovnem mnenju. Banka Slovenije je apelirala na banke, naj zaradi krize in spremenjenih okoliščin pomagajo dolžnikom s spremenjenimi kreditnimi pogoji v smeri znižanja obrestnih mer in odlaganja rokov zapadlosti. Tudi bančna zakonodaja je v Sklepu o ocenjevanju izgub iz kreditnega tveganja bank in hranilnic v 18. členu opredelila prestrukturiranje in vrste prestrukturiranja.

12. Tožnica v odgovoru na revizijo vztraja pri tem, da glede na okoliščine zadeve izkazan konflikt interesov zadostuje za odškodninsko odgovornost tožencev.

13. Po presoji Vrhovnega sodišča v obravnavani zadevi ni dvoma, da je bila uprava banke v času odločanja o kreditu obremenjena z nasprotjem interesov. Bančna zakonodaja v trenutku odločanja o kreditu tega pojma sicer ni izrecno urejala, na splošno pa pomeni, da sta interesa v koliziji, kadar ni mogoče varovati enega interesa brez sočasne kršitve drugega. Takšna situacija je po presoji Vrhovnega sodišča podana v posameznem dvostranskem razmerju dveh poslovnih subjektov, ko posamezna stranka poskuša maksimizirati svoj lastni pogodbeni interes, ki pa je lahko nasproten od interesa pogodbenega partnerja. Za tak primer gre v obravnavani zadevi, ko so bili člani uprave banke hkrati preko povezanih oseb lastniško udeleženi v kreditojemalki. V takem položaju je lahko ogroženo nepristransko in objektivno izvajanje nalog člana uprave. To velja ne glede na to, da je bila rešitev kreditojemalke pred stečajem morda tudi v korist banke.

14. Ker je prišlo do kolizije interesov, je treba slediti pravilom o upravljanju s tveganji. Ta vsebuje zakonodaja,2 ZBan-1 in Sklep o skrbnosti članov uprave in nadzornega sveta bank in hranilnic (Ur. l. RS, št. 28/2007, v nadaljevanju Sklep o skrbnosti), ki ga je sprejela Banka Slovenije na podlagi pooblastila iz 61. člena ZBan-1. V 2. alineji prvega odstavka 173. člena ZBan-1 je določeno, da mora uprava zagotoviti, da banka posluje v skladu s pravili o upravljanju s tveganji, in mora v zvezi s tem zlasti določiti natančno opredeljena, pregledna in dosledna notranja razmerja glede odgovornosti, ki preprečujejo nastanek nasprotja interesov. V 7. členu Sklepa o skrbnosti je določeno, da mora član uprave pri svojem delovanju in odločanju upoštevati predvsem interese banke, jim podrediti morebitne drugačne in osebne interese in ne sme izkoriščati poslovnih priložnosti banke za svoj račun. O kakršnemkoli nasprotju interesov, ki nastopi ali bi lahko nastopilo pri izvrševanju ali v zvezi z izvrševanjem njegove funkcije, mora član uprave nemudoma obvestiti druge člane uprave in nadzorni svet. 15. Da bi člani uprave kakorkoli skušali izpolniti navedeno dolžnost obvladovanja nasprotja interesov oziroma da bi konflikt vsaj skušali obvladati na ustrezen način (na drugačen način, kot je opisano v nadaljevanju), niti ne zatrjujejo. Po stališču Vrhovnega sodišča je popolna opustitev dolžnega ravnanja ključna za ugotovitev odgovornosti članov uprave banke. Pri tem je treba upoštevati, da gre za odločanje v banki, v kateri mora uprava po drugem odstavku 66. člena3 ZBan-1 pri izpolnjevanju svojih dolžnosti ravnati s profesionalno skrbnostjo stroke upravljanja banke. Tu veljajo najstrožji standardi upravljanja.4

16. Možnih načinov obvladovanja tveganj je več. Eden od njih je, da člani uprave, ki niso obremenjeni s konfliktom interesov, odločijo o zadevi (enako VS v zadevi III Ips 8/2019 z dne 23. 7. 2019). To je mogoče takrat, ko je odločanje brez obremenjenega člana sploh možno. V obravnavanem primeru pa so bili s konfliktom interesa obremenjeni vsi trije člani uprave. Toženci navajajo, da je za tak primer v drugem odstavku 167. člena ZBan-1 predvideno, da za izvedbo posla poda soglasje nadzorni svet in da naj bi jih soglasje nadzornega sveta v obravnavani zadevi razbremenilo njihove odgovornosti.

17. Po presoji Vrhovnega sodišča v obravnavani zadevi nadzorni svet banke ni dal soglasja k odobritvi kredita z namenom obvladovanja nasprotja interesov, ki bi (potencialno)5 lahko vplivalo na razbremenitev odškodninske odgovornosti članov uprave. Drugi odstavek 167. člena ZBan-16, na katerega se sklicujejo toženci, določa mejo izpostavljenosti banke, pri kateri mora pri poslih z osebami v posebnem razmerju z banko, dati soglasje nadzorni svet. Soglasje pa mora biti po tem členu podano za sklenitev vsakega posameznega pravnega posla. V postopku je bilo ugotovljeno, da je nadzorni svet s sklepom z dne 18. 6. 2009 (torej pred odobritvijo kredita) le odobril možnost sklepanja pravnih poslov z določenimi kreditojemalci v določenem obdobju. Ta sklep se je nanašal na dovoljeno maksimalno izpostavljenost banke do kreditojemalke. Soglasja nadzornega sveta z namenom obvladovanja konflikta interesov in odobritve posameznega kreditnega posla po drugem odstavku 167. člena ZBan-1 torej ni bilo.

18. Prvo dopuščeno vprašanje tako izhaja iz napačne predpostavke, saj ustreznega soglasja nadzornega sveta za sklenitev konkretnega pravnega posla ni bilo. Odgovor na tretje vprašanje pa je glede na okoliščine obravnavane zadeve naslednji. Okoliščina, da je član uprave, obremenjen s konfliktom interesa, odločal o sklenitvi posla, ki je temelj nastanka izpostavljenosti banke do osebe v posebnem razmerju do banke, pomeni protipravno ravnanje v smislu odškodninske odgovornosti po 66. členu ZBan-1. Kot navedeno so člani uprave opustili dolžno profesionalno skrbnost pri upravljanju banke s tem, ko nasprotja interesov niso obvladovali na ustrezen način, kot jim je nalagala zakonodaja, med drugim 173. člen ZBan-1 in 7. člen Sklepa o skrbnosti. Poleg tega toženci v reviziji sami navajajo, da so družbo reševali pred stečajem. Tudi tak položaj družbe je od njih terjal še dodatno skrbnost pri odobritvi kredita in preveritvi ustreznosti zavarovanj. Pri tem Vrhovno sodišče še dodaja, da sodišče druge stopnje odločitve ni temeljilo le na obstoju oziroma neobvladovanju konflikta interesov (kar predpostavlja tretje vprašanje), ampak je ugotovilo konkretne okoliščine, ki kažejo na to, da uprava kredita ne bi smela odobriti. Tudi tretje vprašanje tako temelji na napačni predpostavki in odgovor na to vprašanje na odločitev v zadevi (tudi iz tega razloga) ne more vplivati.

**Glede odgovornosti članice uprave, ki o kreditu ni odločala**

19. Glede prve toženke, ki je glasovala po pooblaščencu P. L., je Vrhovno sodišče v primerljivi zadevi III Ips 8/2019 z dne 23. 7. 2019 z istimi strankami že odločilo, da pooblaščenec ravna v imenu in za račun pooblastitelja in imajo dejanja, ki jih opravi v mejah pooblastila, enak učinek, kot bi jih opravil pooblastitelj sam. Dejstvo, da je zanjo glasoval pooblaščenec, na razbremenitev njene odgovornosti torej ne more vplivati.

20. Druga toženka o kreditu ni glasovala. Sodišče prve stopnje je presodilo, da zato ni odškodninsko odgovorna. Sodišče druge stopnje je menilo drugače, namreč da odgovarja zaradi opustitve dolžnih ravnanj, saj je bila z nameravano odobritvijo kredita seznanjena in bi morala vsaj poskušati preprečiti sprejem sklepa in ravnati v smeri obvladovanja konflikta interesov. Druga toženka se v razbremenitev svoje odgovornosti v reviziji sklicuje predvsem na to, da ni glasovala o sporni odločitvi, ker po notranji delitvi dela v upravi, v skladu s Poslovnikom o delu Naložbene komisije, ni bila zadolžena za področje kreditiranja.

21. Drugi odstavek 66. člena ZBan-1 določa solidarno odgovornost članov uprave banke za škodo, ki jo je utrpela banka v posledici kršitve njihovih dolžnosti, opredeljenih v prvem odstavku 66. člena ZBan-1. Pogoj za uporabo pravila solidarnosti je, da je posamezen član sploh odgovoren za škodo, ki je nastala zaradi neskrbnega ravnanja uprave, to pa je takrat, ko je kršil svoje individualne članske dolžnosti.7 Za odškodninsko odgovornost je bistveno, da odgovorna oseba (vsaj) opusti neko dolžno ravnanje. Dokazno breme, da so ravnali v skladu s svojimi dolžnostmi, je na tožencih.

22. Področja dela so imeli v Banki A., d. d., člani uprave glede na notranjo delitev dela res razdeljena in je praviloma na posamezni komisiji sodeloval član uprave, ki je za to področje zadolžen. A uprava kot celota vodi posle družbe samostojno in na lastno odgovornost (prvi odstavek 265. člena ZGD-1). Po stališču Vrhovnega sodišča zato ni relevantno, ali je odločanje o kreditih spadalo na delovno področje druge toženke. Bila je članica uprave, ki je bila o pravnih poslih banke dolžna odločati in je za nameravano odobritev kredita družbi vedela, saj je bila seznanjena z gradivom, ki se je obravnavalo na seji. Druga toženka pa ni zatrjevala, da bi na kakršenkoli način poskušala vplivati na odločanje preostalih dveh članov v nasprotju interesov. Iz spisa izhaja le, da druga toženka ni odločala o kreditu, ker naj kreditni procesi ne bi spadali v njeno delovno področje in ne ker bi se želela izločiti ravno zaradi obstoja konflikta interesov. V specifični situaciji, ko gre za odločanje v banki in je z istim konfliktom interesov obremenjena celotna uprava ter je bila odobritev kredita v korist vseh članov, po stališču Vrhovnega sodišča samo vzdržanje od glasovanja, ker naj odločitev ne bi spadala v delovno področje druge toženke, za razbremenitev njene odgovornosti ni dovolj.

23. Odgovor na drugo vprašanje je torej, da zgolj okoliščina, da posamezen član organa upravljanja ni sodeloval pri sprejetju domnevno škodljive poslovne odločitve (ker ta ni spadala v njegovo področje dela), tega glede na konkretne okoliščine zadeve ne odvezuje odgovornosti za morebitno škodo, nastalo kot posledica takšne odločitve. Glasovanje prve toženke po pooblaščencu pa se šteje za njeno glasovanje.

**Glede skrbnosti uprave banke in predlogov ter gradiv strokovnih služb banke (četrto dopuščeno vprašanje)**

24. Vrhovno sodišče je že v zadevi III Ips 8/2019 z dne 23. 7. 2019 sprejelo stališče, da mora uprava v primerih, ko je dolžna odločati o kreditih, relevantne okoliščine (kot je na primer ustreznost zavarovanja) pred sprejetjem odločitve preveriti, kljub pozitivnim mnenjem svojih strokovnih služb. Poleg tega je uprava v obravnavani zadevi tista, ki je kreditojemalko najbolje poznala. Pomembno pa je tudi to, da so strokovne službe oblikovale mnenje o dodelitvi kredita, ki je bil (tudi) v interesu njihovih nadrejenih.

25. Poleg tega glede na ugotovitve sodišča druge stopnje ta mnenja niso bila zgolj pozitivna. Ocena v skladu z Vsebino metodologije razvrščanja komitentov pri sprejemu sklepa o izpostavljenosti SKL006769/09 ni bila opravljena v celoti. Iz mnenja sektorja za analize banke je razvidno, da sektor na osnovi podatkov o poslovanju v letu 2008 ocenjuje, da komitent pri enakem obsegu in uspešnosti poslovanja ni dodatno kreditno sposoben, vendar bo sposoben tekoče poravnati svoje obveznosti.

26. Odgovor na četrto vprašanje je torej nikalen.

**Glede petega vprašanja (bistvene kršitve določb postopka glede obstoja in višine odškodnine)**

27. Glede obstoja in višine škode je sodišče prve stopnje (ki je zavrnilo tožbeni zahtevek) sprejelo stališče, da je škoda sicer izkazana, vendar ni posledica protipravnega ravnanja tožene stranke. Po oceni sodišča ugovor, da bo tožnica poplačana v stečajnem postopku nad kreditojemalcem, ni utemeljen, saj iz dokumentacije stečajnega postopka izhaja, da upniki ne bodo dobili ničesar.

28. Sodišče druge stopnje je po opravljeni pritožbeni obravnavi odločitev sodišča prve stopnje spremenilo, in odločilo tudi o sami višini nastale škode. Presodilo je, da ni sporno, da kredita v višini 1.000.000,00 EUR družba B., d. d., ni vrnila. Iz stečajnega spisa je razvidno, da upniki ne bodo dobili poplačila. Po mnenju sodišča druge stopnje toženci odgovarjajo po teoriji adekvatne vzročnosti, soglasje nadzornega sveta jih ni razbremenilo odgovornosti. Nastanek škode je predvidljiva posledica. Za škodo odgovarjajo solidarno.

29. Toženci v reviziji navajajo, da je sodišče druge stopnje bistveno kršilo določbe postopka in 22. ter 25. člen Ustave RS, saj je kljub temu, da je opravilo pritožbeno obravnavo, strankam odvzelo možnost, da bi se efektivno izjavile o višini in obstoju škode. Sklicuje se na zapisnik o opravljeni pritožbeni obravnavi z dne 25. 1. 2019. Sodišče prve stopnje se je namreč vprašanja škode zgolj bežno dotaknilo in naj ne bi zavzelo stališča glede vrste trditev toženk; med drugim naj bi izpostavile manjko trditvene podlage tožnice vsled statusne spremembe na njeni strani, sklicevale so se na zastavno pravico tožnice v zvezi s spornim kreditom in ugovarjale obstoju vzročne zveze med podanimi očitki in morebitno škodo. Menijo, da bi moralo sodišče druge stopnje, če je v zvezi s tem sprejelo stališče, stranke vsaj seznaniti in v okviru materialnega procesnega vodstva pojasniti svoje videnje zadeve.

30. Tožnica v odgovoru na revizijo navaja, da sama višina škode ni bila sporna, da je že sodišče prve stopnje podrobno obrazložilo svoje stališče glede škode in da bi lahko toženci že v odgovoru na pritožbo podali svoj odgovor na trditve tožnice o škodi, ki jih je podala v VII. točki pritožbe.

31. Po presoji Vrhovnega sodišča sodišče druge stopnje ni storilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka s tem, ko je samo odločilo o obstoju in višini odškodnine in toženkam ni odvzelo pravice do pravnih sredstev. Toženke navajajo, da je bilo to vprašanje sporno in bi moralo sodišče druge stopnje v zvezi s tem izvajati dokaze. Pri tem pa niti ne povedo, katerih predlaganih dokazov sodišče druge stopnje naj ne bi izvedlo. Revizija je izredno pravno sredstvo in morajo stranke v njej podati vse relevantne navedbe, pavšalni očitki za presojo Vrhovnega sodišča ne zadostujejo. V pritožbenem postopku pa so toženke lahko pričakovale drugačno odločitev sodišča druge stopnje. Le to je o zadevi odločalo že drugič, o obstoju in višini škode se je opredelilo že sodišče prve stopnje, na odločitev sodišča prve stopnje se je tožnica pritožila in (kot poudarja v odgovoru na pritožbo) v VII. točki pritožbe izrazila svoje naziranje, da je predpostavka škode izkazana. Toženke pa argumentirano niti ne zatrjujejo, da bi že v odgovorih na pritožbo, ki so jih vložile, nasprotovale tem trditvam in predlagale izvedbo relevantnih dokazov. Tako je sodišče druge stopnje presojalo (le) pravna vprašanja, ki jih v reviziji izpostavljajo toženke, predvsem glede obstoja vzročne zveze. Prav tako toženke v reviziji ne povedo, kako naj bi statusna sprememba tožnice in zastavna pravica vplivali na obstoj in višino škode.

**Glede stroškov revizijskega postopka**

32. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 154. člena in prvem odstavku 165. člena ZPP. Toženci, ki z revizijo niso uspeli, so dolžni tožnici, ki je vložila obrazložen odgovor na revizijo, povrniti potrebne stroške revizijskega postopka. Skladno z Zakonom o odvetniški tarifi je Vrhovno sodišče priznalo nagrado za postopek z revizijo 6.150,00 EUR (tar. št. 3300) in materialne stroške 20 EUR (tar. št. 6002), oboje povečano za 22 % DDV, skupaj torej 7.527,40 EUR.

1 Iz točke 2. 2. Pravilnika KNKB je razvidno, da „Uprava banke na seji KNKB ali izven obravnava naložbo, o kateri predhodno mnenje poda KNKB, in s sprejetjem sklepa naložbo odobri ali zavrne. Uprava banke ob predhodnem mnenju KNKB samostojno odloča o naložbah posamezni osebi oziroma skupini povezanih oseb...“ 2 Vrhovno sodišče je odločalo glede na materialno pravo, veljavno v trenutku odobritve kredita.  
3 ZBan-1 v 66. členu določa dolžnosti in odgovornosti članov uprave: Člani uprave banke morajo zagotoviti, da banka posluje v skladu: 1. s tem zakonom in predpisi, izdanimi na njegovi podlagi, 2. z drugimi zakoni, ki urejajo opravljanje finančnih storitev, ki jih opravlja banka, in predpisi, izdanimi na njihovi podlagi, 3. z drugimi pravili poslovnofinančne in bančne stroke (prvi odstavek). Člani uprave banke solidarno odgovarjajo banki za škodo, ki je nastala kot posledica kršitve njihovih dolžnosti iz prvega odstavka tega člena, razen če dokažejo, da so pri izpolnjevanju svojih dolžnosti ravnali s profesionalno skrbnostjo stroke upravljanja banke (drugi odstavek).  
4 Tudi v 4. členu Sklepa o skrbnosti je med drugim določeno, da mora član uprave od trenutka nastopa svoje funkcije ravnati s profesionalno skrbnostjo stroke upravljanja banke. Ravnanje je ustrezno, če član uprave deluje v skladu s cilji, strategijami in politikami banke v najboljšem interesu banke. Pri tem mora zlasti upoštevati vpliv svojega delovanja na a) preudarno vodenje banke, ki mora biti skladno z veljavno zakonodajo in drugimi predpisi, b) zaščito interesov vlagateljev, c) obveznosti banke do delničarjev, zahteve in pričakovanja nadzornika ter zaščito javnih koristi.  
5 Tudi sicer namreč tretji odstavek 263. člena ZGD-1 določa: Članu organa vodenja ali nadzora ni treba povrniti škode, če dejanje, s katerim je bila družbi povzročena škoda, temelji na zakonitem skupščinskem sklepu. Odškodninska odgovornost člana poslovodstva ni izključena, čeprav je nadzorni svet ali upravni odbor odobril dejanje. To je potrdilo tudi Vrhovno sodišče v zadevi III Ips 45/2016 z dne 23. 1. 2018. 6 Drugi odstavek 167. člena ZBan-1 določa: Za sklenitev pravnega posla, ki je temelj nastanka izpostavljenosti banke do posamezne osebe ali skupine povezanih oseb, ki ima položaj osebe v posebnem razmerju z banko, je potrebno soglasje nadzornega sveta banke, če izpostavljenost banke do te osebe ali skupine povezanih oseb presega ali bo na podlagi tega posla presegla 22.000,00 EUR.  
7 Enako doc. dr. Peter Podgorelec, Odškodninska odgovornost članov uprave delniške družbe po ZGD-1, Pravosodni bilten 1/2013, stran 97.