Sodba I Up 626/2002
Datum: 2003-02-26T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2003:I.UP.626.2002
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: DENACIONALIZACIJA - UPRAVNI POSTOPEK
institut: molk organa

## Jedro

Tožnik je imel v upravnem postopku ob pogojih, ki jih določa ZUP, možnost uporabiti institut molka organa in s tem vplivati na pospešitev postopka, če pristojni upravni organi o njegovi zahtevi niso odločili v predpisanih rokih.

## Izrek

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije v Ljubljani, št. U 2170/2000-11 z dne 13.3.2002.

## Obrazložitev

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS) zavrnilo tožnikovo tožbo proti odločbi tožene stranke z dne 31.8.2000. Z navedeno odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo vlagateljice S.M., proti odločbi Upravne enote M., Oddelka za gospodarske dejavnosti, kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano ter ekonomske odnose in razvoj z dne 25.1.2000, s katero je ta denacional-izacijsko zahtevo vlagateljice zavrnila.

V razlogih izpodbijane sodbe sodišče prve stopnje navaja, da je organ prve stopnje pravilno zavrnil zahtevo za denacionalizacijo in tožena stranka pravilno zavrnila pritožbo zoper prvostopno odločbo, ker pokojni A.M. (kateremu je bilo premoženje podržavljeno) ni bil slovenski državljan niti ob podržavljenju niti ob svoji smrti (1.4.1967), kar izhaja iz ugotovitvene odločbe o državljanstvu in med strankama tudi ni sporno. Določba 3. odstavka 1. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 65/98, v nadaljevanju ZDen-B ) določa, da je v primeru, ko je imela fizična oseba iz 3., 4. in 5. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen) na dan 9.5.1945 jugoslovansko državljanstvo, tuj državljan upravičenec do denacionalizacije le, če je taka pravica priznana tudi slovenskim državljanom v državi, katere državljan je upravičenec. Ker med Republiko Slovenijo in SR Srbijo ni vzajemnosti, je bila odločitev o zavrnitvi zahteve za denaciona-lizacijo pravilna.

Nadalje navaja, da tožnik uveljavlja kot tožbeni razlog poseg v ustavne pravice na podlagi 3. odstavka 1. člena ZUS. Uveljavlja kršitev Ustave Republike Slovenije (14. člen), ker organ prve stopnje ni v razumnem roku odločil o njegovem zahtevku, medtem pa se je spremenila zakonodaja. V posledici te kršitve predlaga odpravo odločbe tožene stranke. Zaradi počasnega obravnavanja zadeve je bil po njegovem zatrjevanju prikrajšan za vrnitev premoženja, s tem pa je bilo poseženo v njegove ustavne pravi-ce. Po presoji sodišča je zahtevek na podlagi 3. odstavka 1. člena ZUS dopusten pri posegu v ustavne pravice, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo. V postopku ugotovitve državljanstva in denacionalizacijskem postopku pa je tožnik imel za pospešitev postopka na razpolago pritožbe oziroma tožbe zaradi molka upravnih organov, kar pomeni, da je imel zagotovljeno sodno varstvo že v okviru teh postopkov. Teh možnosti tožnik ni izkoristil. V obravnavanem pri-meru torej ne gre za položaj, ki bi imel podlago v 3. odstavku 1. člena ZUS. Sodišče je presojalo izpodbijano odločbo tožene stranke glede njene pravilnosti in zakonitosti po 2. odstavku 1. člena ZUS.

Tožnik (pravni naslednik vlagateljice zahteve za denacionalizacijo) v pritožbi uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb postopka v upravnem sporu. Navaja, da je postopek za ugotovitev državljanstva A.M. in denacionalizacijski postopek brez utemeljenega razloga trajal od 2.3.1993 do 25.1.2000. V tem času pa se je ZDen spremenil in zato podržavljeno premoženje bi bilo vrnjeno. Sodišče prve stopnje je napačno uporabilo določbe 3.odstavka 1. člena ZUS s tem, ko je štelo, da je im-el tožnik zagotovljeno sodno varstvo že med upravnim postopkom. Tožba zaradi molka upravnega organa je predvidena le zato, da stranka v upravnem postopku ne bi ostala brez sodnega varstva, če upravni organ o zahtevku stranke sploh ne bi odločal. Upravni organi so odločali v nerazumno dolgem roku. Zahteva za denacionalizacijo je bila utemeljena vsaj od 2.3.1993 do sprejema ZDen-B (25.9.1998) oziroma do pričetka njegove veljave (7.11.1998). Ponovi tožbeno navedbo, da so upravni organi z odločanjem, pri čemer so nepotrebno odlašali, kršili 14. člen Ustave RS ter 6. in 13. člen Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Zaradi zavlačevanja postopkov je bil uporabljen ZDen-B, po katerem je bil tujcem priznana pravica do denacionalizacije le pod pogojem vzajemnost. S tem je bilo kršeno načelo enakosti pred zakonom.

Upravno sodišče je bistveno kršilo določbe postopka v upravnem sporu, ker ni spoštovalo načela kontradiktornosti. Ni mu vročilo odgovora na tožbo in ni opravilo glavne obr-avnave. Predlaga, da pritožbeno sodišče razveljavi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje in zahtevku ugodi oziroma podrejeno, da sodbo razveljavi in pošlje zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Tožena stranka, prizadeti stranki in Državni pravobranilec Republike Slovenije kot zastopnik javnega interesa na pritožbo niso odgovorili.

Pritožba ni utemeljena.

Po presoji pritožbenega sodišča je, glede na podatke v predloženih upravnih spisih, vsebino vložene tožbe ter pritožbene navedbe, sodišče prve stopnje v zadevi pravilno odločilo in za svojo odločitev navedlo pravilne razloge, s katerimi se pritožbeno sodišče strinja.

Presoja prvostopnega sodišča, ki temelji na ugotovljenih dejstvih, ki izhajajo iz upravnih spisov, da tožnikov pravni prednik (pok. A.M.) ni upravičenec do denacionalizacije, je pravilna. Tudi po presoji pritožbenega sodišča je bilo v postopku pred upravnimi organi pravilno uporabljeno materialno pravo. V upravnem postopku upravni organ praviloma upošteva tiste predpise, ki veljajo v času odločanja, razen, če v samem zakonu ni drugače določeno. V tem primeru je dne 25.1.2000, ko je bilo o-dločeno o zadevi, že veljal ZDen-B, ki je v 27. členu izrecno določil, da se sodni in upravni postopki, ki do uveljavitve tega zakona še niso pravnomočno končani, končajo po določbah tega zakona.

Pritožbena ugovora, ki se nanašata na glavno obravnavo in odgovor na tožbo, po presoji pritožbenega sodišča nista upoštevna. Sodišče prve stopnje je odločalo na podlagi dejanskega stanja, ki je bilo ugotovljeno v upravnem postopku, tožnik pa v tožbi glavne obravnave niti ni zahteval. Zato odločanje na glavni obravnavi ni bilo potrebno (1. odstavek 51. člena ZUS). Ker po presoji pritožbenega sodišča opustitev glavne obravnave ni vplivala ali mogla vplivati na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe, ni -podana bistvena kršitev pravil postopka v upravnem sporu. Če sodišče prve stopnje tožniku ni poslalo odgovora na tožbo, s tem ni kršilo postopka v upravnem sporu. ZUS tega procesnega dejanja sodišču niti ne nalaga, zlasti če ta odgovor vsebuje le stališče tožene stranke, da vztraja pri izpodbijani odločbi in njen predlog za zavrnitev pritožbe kot v konkretnem sporu.

Po presoji pritožbenega sodišča tudi ni utemeljen tožnikov ugovor, da mu je bila zaradi počasnega odločanja upravnih organov, kršena pravica enakosti pred zakonom (14. člen Ustave RS). Tožnik bi lahko ob pogojih, ki jih določa Zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP) uporabil inštitut molka organa, kot je pravilno presodilo tudi sodišče prve stopnje, in s tem vplival na pospešitev postopka, če pristojni upravni organi o njegovi zahtevi niso odločili v predpisanih rokih. Tožnik te možnosti, ki jo ZUP omogoča, kot izhaja iz upravnih spisov, ni izkoristil. Tudi ni podana kršitev enakosti pred zakonom, ko je bilo v zadevi odločeno z upoštevanjem novele ZZVN. Upravni organ in sodišče prve stopnje sta odločala na podlagi veljavnega predpisa (ZDen-B) in tudi ne gre za primer, da bi odločilo drugače, kot sicer v drugih podobnih primerih.

Ker glede na navedeno niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče na podlagi 73. člena ZUS pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišče prve stopnje.