VDSS Sodba Pdp 801/2017
Datum: 2017-11-23T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2017:PDP.801.2017
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - elementi kaznivega dejanja - kaznivo dejanje zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti - sodna razveza - denarno povračilo

## Jedro

Na podlagi takšne opredelitve kršitve v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ko tožena stranka ni navedla, da bi imel tožnik namen sebi ali komu drugemu pridobiti protipravno premoženjsko korist (trdil je celo, da so ga občani prosili, da se cesta sanira zaradi odtekanja in zadrževanja vode po padavinah, kar je bila posledica predhodnih nepravilno izvedenih del), je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da tožena stranka v sodnem postopku ne more zatrjevati tega zakonskega znaka kaznivega dejanja oziroma ga sodišče ne sme ugotavljati, ker ni bil opredeljen v sami odpovedi. S tem pa posledično tožena stranka tudi ni mogla dokazati vseh znakov očitanega kaznivega dejanja po prvem odstavku 240. člena KZ-1. Zgolj odločitev sodišča, ki vzpostavi delovno razmerje tudi za čas do reintegracije, ne pomeni, da lahko delavec v tem času stori kršitev kot se mu očita.

## Izrek

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

## Obrazložitev

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 23. 4. 2012, ki jo je tožena stranka podala tožeči stranki, nezakonita (točka I izreka). Ugotovilo je, da tožeči stranki delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo dne 27. 4. 2012 in je trajalo do 21. 6. 2012 ter od 26. 7. 2012 do 11. 7. 2017 (točka II izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožečo stranko za obdobje od 27. 4. 2012 do 21. 6. 2012 ter od 26. 7. 2012 do 11. 7. 2017 prijaviti v socialna zavarovanja v 8 dneh, pod izvršbo (prvi odstavek točke III izreka), kar pa je bilo zahtevanega več (da je tožena stranka dolžna tožečo stranko vrniti na delo in jo prijaviti v socialno zavarovanje (od 11. 7. 2017 dalje) je zavrnilo (drugi odstavek točke III izreka). Nadalje je tožena stranka dolžna tožeči stranki obračunati denarno povračilo v znesku 10.288,47 EUR bruto, od bruto zneska odvesti predpisane davke in prispevke ter tožeči stranki izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 7. 2017 dalje do plačila, v 8 dneh in pod izvršbo (prvi odstavek točke IV izreka). Kar je bilo zahtevanega več (razlika do vtoževanega zneska 51.195,00 EUR bruto), je zavrnilo (drugi odstavek točke IV izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 4.165,72 EUR v roku 8 dni, brezobrestno, po poteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zamude do plačila (točka V izreka), tožena stranka pa sama krije svoje stroške postopka (točka VI izreka).

2. Zoper ugodilni del sodbe se pritožuje tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlaga, da pritožbeno sodišče tožbo zavrže, oziroma jo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne in podrejeno, da sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da se je sodišče prve stopnje v petem sojenju v skladu z napotki višjega sodišča sicer opredelilo do očitanih kršitev tožniku, delno pa je tudi upoštevalo stališče Vrhovnega sodišča RS iz sklepa opr. št. VIII Ips 321/2015 z dne 24. 5. 2016 ter tudi sledilo napotkom višjega sodišča iz sklepa opr. št. Pdp 1035/2016 z dne 13. 4. 2017, vendar ne v celoti. Glede kršitve povezane z naročilom sanacije cestišča v A. ulici v B. ni mogoče oporekati sodišču prve stopnje, da morajo biti za zakonito izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podani vsi znaki kaznivega dejanja. Sodišče prve stopnje bi moralo v primeru, če napotil višjih sodišč ni upoštevalo, svojo odločitev še bolj skrbno obrazložiti. Obrazložitev ne dosega standarda prepričljive obrazložitve sodne odločbe in ima značilnosti sodbe presenečenja. Znaki kaznivega dejanja, ki jih je imela tožnikova kršitev pogodbenih obveznosti iz delovnega razmerja, so lahko opisani v izreku kot tudi v opisu okoliščin, torej v obrazložitvi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da za presojo zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni bistvena pravna kvalifikacija dejanja, če iz opredelitve očitkov v opisu in obrazložitvi izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi izhajajo znaki drugega kaznivega dejanja, kot ga je opredelil delodajalec. Iz celotnega tožnikovega ravnanja in ob upoštevanju vseh okoliščin očitane kršitve namreč izhaja tožnikov namen povzročitve premoženjske škode delodajalcu, ki je kot voljna sestavina element kaznivega dejanja zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti po prvem odstavku 240. člena KZ-1. Namen oškodovanja pa izhaja iz opisa okoliščin predmetne kršitve, ker je bil ta dosežen z naročilom sporne sanacije cestišča in z odobritvijo plačila računa št. ... izvajalcu sanacije cestišča in z odobritvijo plačila računa št. ... C. d. o. o.. To je sodišče prve stopnje v povzetku svoje obrazložitve izpustilo. O namenu oškodovanja ne more biti dvoma, če iz vsebine izredne odpovedi izhaja očitek, da je tožnik sporno sanacijo naročil kljub dejstvu, da se je zavedal, da to ni dovoljeno, če so ga na to izrecno opozorili sodelavci, ki so se uprli njegovemu naročilu, in ga tudi to ni ustavilo, da ne bi naročil nedovoljenega posla. Z odobritvijo plačila nedovoljenega posla, ki je bil za toženo stranko škodljiv, je izkazan namen povzročitve škode. Tudi po mnenju pravnih teoretikov bi zaradi nenavadne in nesistematične formulacije 240. člena KZ-1 ozka razlaga privedla celo do tega, da je kazniv zgolj poskus kaznivega dejanja, sama storitev pa ne. Če je bil tožnik opozorjen, da občina ne bo plačala nepotrebne in nedovoljene sanacije, je tožnik z naročilom sanacije in v nadaljevanju z odobritvijo računa izvajalcu gradbenih del vedel, da bo s tem povzročil škodo toženi stranki in jo je zato brez dvoma tudi hotel oškodovati. Sodišče prve stopnje zato ni upoštevalo vseh okoliščin navedene kršitve. Prav tako se do nje se ni opredelilo v zvezi z okoliščinami ostalih kršitev tožnika z znaki kaznivega dejanja, iz katerih izhaja, da je tožnik v daljšem časovnem obdobju sistematično ravnal v nasprotju s standardom vestnega in poštenega gospodarstvenika pri razpolaganju s premoženjem tožene stranke, ki jo je v zvezi z navedeno kršitvijo kot tudi z ostalimi kršitvami hotel oškodovati. Zato tožnik s svojim ravnanjem ni izpolnil zgolj znakov kaznivega dejanja po prvem odstavku 240. člena KZ-1, pač pa tudi zakonske znake po tretjem odstavku 240. člena KZ-1, ker je očitno deloval tudi z namenom, da bi komu drugemu, v konkretnem primeru torej sosedom v ulici, v kateri stanuje, tudi sam po urgenci D.D. in E.E., ki gravitirata na to cestišče, pridobil nepremoženjsko korist. Sodišče prve stopnje tudi ni dalo dovolj teže dejstvu, da vsa očitana ravnanja tožnika praktično predstavljajo eklatantne in sistematične primere poslovne nezvestobe nosilca poslovodne funkcije do družbe, v kateri je opravljal svojo funkcijo in očitno ravnanje v nasprotju s poslovnimi in siceršnjimi interesi oškodovane tožene stranke, saj je v avgustu 2012 osebno naročil sanacijo cestišča v A. ulici, 12. 9. 2011, kljub izrecni prepovedi nadzornega sveta, naročil računalniško opremo in montažo pri dobavitelju F. d. o. o. iz G., 14. 11. 2011 na svoj TRR sam nezakonito nakazal odpravnino in del nadomestila letnega dopusta v višini 11.807,80 EUR ter 26. 3. 2012 grobo razžalil sedanjega direktorja tožene stranke mag. H.H.. Bistveno je, da poslovodja s premoženjem gospodarske družbe ne more prosto razpolagati, zato bi drugačno stališče pomenilo, da delovno pravo kot tudi kazensko pravo tolerirata zlorabo družbe s strani poslovodje. Vloga tožnika, ki je v svojstvu direktorja tožene stranke zlorabil svoje položaj glede razpolaganja s tujim premoženjem, je bila v izredni odpovedi v zadostni meri opredeljena, ker je bil tožnik poslovodja tožene stranke, ki je zlorabil svoj položaj z razpolaganjem s tujim premoženjem na škodo tožene stranke. Sodna praksa in teorija v zvezi z namenom storilca kaznivega dejanja po 240. členu KZ-1 ni enotna. V sklepu VIII Ips 133/2009 je sodišče pri presoji, ali ima delavcu očitana kršitev znake kaznivega dejanja odločilo, da je treba upoštevati, kako so ti določeni v kazenskem zakoniku. Predvsem pa tudi kako jih upošteva oz. razlaga kazenska pravna teorija in sodna praksa. V zvezi s stališčem, da tožniku ni mogoče očitati kršitve, da je grobo žalil sedanjega direktorja tožene stranke mag. H.H., pritožba opozarja na drugi in tretji odstavek 9. člena ZDR-1. Ta je določal, da se pravice in obveznosti na podlagi opravljanja dela v delovnem razmerju in vključitev v socialno zavarovanje na podlagi delovnega razmerja začnejo uresničevati z dnem nastopa dela, dogovorjenim v pogodbi o zaposlitvi, čemur sledi prijava delavcev v socialna zavarovanja. Drugi odstavek 9. člena v primeru, če datum dela ni določen kot datum nastopa dela, šteje datum sklenitve pogodbe o zaposlitvi. Tožena stranka zato ponovno opozarja, da je delovno sodišče v sporu opr. št. Pd 289/2011 ugotovilo, da je tožniku delovno razmerje dne 14. 11. 2011 prenehalo nezakonito in da še traja ter da ga je tožena stranka dolžna poklicati v 8 dneh, pod izvršbo. Zato stališče, da tožniku ni mogoče očitati kršitev delovnih obveznosti v zvezi z dokazano žalitvijo z dne 26. 3. 2012 na račun direktorja, ne vzdrži. Bistvo tožbe v delovnem sporu opr. št. Pd 289/2011 je bila ravno tožnikova zahteva po priznanju delovnega razmerja in vseh pravic, ki iz tega izhajajo. Zato je imel tožnik na podlagi pravnomočne sodbe opr. št. Pd 289/2011 tudi dolžnosti in ne zgolj pravice. Ne strinja se tudi s stališčem sodišča prve stopnje, ki je sledilo stališču revizijskega sodišča, da je tožena stranka sama prevzela tveganje za zamudo roka za podajo odpovedi za kršitve, ki so bile storjene pred tem. Zato ponavlja, da za kršitve, ki so privedle do nezakonitega prenehanja delovnega razmerja tožnika dne 14. 11. 2011, tožena stranka ni bila odgovorna, pač pa njen ustanovitelj, to je Občina B., ki je v zvezi z nezakonitim podaljševanjem pogodbe o zaposlitvi direktorja in z nepravilnostmi v zvezi z imenovanjem nadzornega sveta tožene stranke privedla do posledice nezakonito sklenjene pogodbe o zaposlitvi za določen čas po 54. členu takrat veljavnega ZDR, ko se šteje, da je pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena za nedoločen čas. Subjektivni rok za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku v času pred formalno reintegracijo ni tekel. Navaja, da tožnik ni natančno zahteval, na katero delovno mesto ga je tožena stranka dolžna vrniti, zato bi v primeru, če bi s tožbo uspel v izvršbi v tem ne bi bilo nobenega dvoma, torej tako, da bi mu mogla tožena stranka pravnomočno dosojeni zahtevek v celoti in pravilno izpolniti. Sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo, da zahtevek tožnika v zvezi s prijavo zavarovanja ni postavljen pravilno, ker tudi tožnik ni navedel, po kateri osnovi terja prijavo v socialno zavarovanje. Previsoko je odmerjeno tudi denarno povračilo iz 118. člena ZDR-1. 3. Pritožba ni utemeljena.

4. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

5. Tožena stranka je tožniku podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi št. ... z dne 23. 4. 2012, v kateri je tožniku očitala hujše kršitve pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja po določilih 1. in 2. alineje prvega odstavka 111. člena takrat veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl. - ZDR) in sicer, da je: - neugotovljenega dne v mesecu avgustu 2011 naročil sanacijo cestišča v A. v B., pri čemer je sanacijo cestišča v vrednosti 1.722,00 EUR po njegovem naročilu izvedel izvajalec C. d. o. o. in je za navedeno sanacijo dne 5. 9. 2011 odobril plačilo računa št. ..., s čemer je storil hujšo kršitev z znaki kaznivega dejanja zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti po 1. odstavku 240. člena Kazenskega zakonika (Ur. l. RS, št. 55/2008 in nasl; KZ-1) in delodajalca oškodoval za znesek v višini 1.722,00 EUR; - dne 12. 9. 2011 pri dobavitelju računalniške opreme F. d. o. o. v G. naročil računalniško opremo in montažo oziroma priklop o ponudbi v vrednosti 7.685,89 EUR, pri čemer je ravnal v nasprotju s sklepom nadzornega sveta z dne 29. 8. 2011, s katerim mu je nadzorni svet omejil pristojnosti samo na tekoče poslovne obveznosti. Z navedenim ravnanjem je tožnik storil hujšo kršitev z znaki kaznivega dejanja zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti po 1. odstavku 240. člena KZ-1 in delodajalca oškodoval za znesek 7.685,89 EUR; - dne 14. 11. 2011 na svoj transakcijski račun nakazal znesek 11.807,80 EUR, kot namen plačila pa navedel izplačilo odpravnine in del LD. Z navedenim si je prilastil denar, ki mu je bil zaupan pri opravljanju gospodarske dejavnosti, pri čemer je dne 17. 11. 2011 sicer znesek vrnil na transakcijski račun delodajalca, z navedenim pa je storil hujšo kršitev z znaki kaznivega dejanja poneverbe in neupravičene uporabe po 1. odstavku 209. člena KZ-1; - dne 26. 3. 2012 v pisarni direktorja H.H. grobo žalil s tem, da mu je izrekel naslednje besede "ti priseljenec, pritepenec in apačanar, ti gnida", s čemer je storil hujšo kršitev z znaki kaznivega dejanja razžalitve po 1. odstavku 158. člena KZ-1, z opisanim dejanjem pa tudi sicer naklepoma kršil obveznosti iz delovnega razmerja, ker takšno obnašanje ni dopustno in ga delodajalec ne more tolerirati.

6. ZDR je v prvem odstavku 110. člena določal, da delodajalec lahko izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če obstajajo razlogi, določeni s tem zakonom in če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi (1. odstavek 110. člena ZDR), pri čemer pa 2. odstavek navedenega člena izrecno določa, da izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi mora pogodbena stranka podati najkasneje v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved, in najkasneje v 6 mesecih od nastanka razloga. V primeru krivdnega razloga, ki ima vse znake kaznivega dejanja, pogodbena stranka lahko odpove pogodbo o zaposlitvi v 30 dneh od ugotovitve razloga za izredno odpoved in storilca ves čas, ko je možen kazenski pregon.

7. Glede na to, da je tožena stranka med drugim tožniku očitala, da je s svojim ravnanjem izpolnil znake kaznivega dejanja po 1. odstavku 240. člena KZ-1, ki določa, da se kaznuje z zaporom do petih let, kdor pri opravljanju gospodarske dejavnosti zlorabi svoj položaj ali dano zaupanje, prekorači pravice ali opusti dolžnosti, ki jih ima na podlagi zakona, drugega predpisa, akta pravne osebe ali pravnega posla glede razpolaganja s tujim premoženjem ali koristmi, njihovega upravljanja ali zastopanja in s tem sebi ali komu drugemu pridobi protipravno premoženjsko korist ali povzroči premoženjsko škodo. Tožena stranka, ki nosi dokazno breme, bi morala poleg ostalih zakonskih znakov tudi dokazati, da je tožnik ravnal z namenom sebi ali komu drugemu pridobiti protipravno premoženjsko korist za koga drugega.

8. Tožena stranka je tožniku v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 23. 4. 2012 (A7) očitala, da je neugotovljenega dne v avgustu 2011 naročil sanacijo cestišča v A. ulici v B., ki ni bila naročena s strani občinske uprave Občine B. v vrednosti 1.722,00 EUR ter jo je po njegovem naročilu izvedel izvajalec C. d. o. o., J., ter je za navedeno sanacijo tožnik 5. 9. 2011 odobril plačilo računa št. ..., s čemer je storil kaznivo dejanje zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti po prvem odstavku 240. člena KZ-1 in toženo stranko oškodoval v višini 1.722,00 EUR. V nadaljevanju izredne odpovedi je tožena stranka povzela tožnikov zagovor, ter nato v zvezi s to kršitvijo še obrazložila, da je bilo naročilo sanacije cestišča samovoljno, protipravno ter da je občina B. pred izvedbo tega naročila bila tudi obveščena o sanaciji, račun, ki ga je izstavila tožena stranka občini pa je potem občina tudi zavrnila. Vzdrževanje občinskih cest se opravlja v skladu z letnim planom, na podlagi 13. člena odloka o občinskih cestah v Občini B., ki ga pripravi občinska uprava v sodelovanju z vzdrževalcem občinskih cest, to je I. d. o. o. in pooblaščenim predstavnikom sveta krajevnih skupnosti ob upoštevanju razpoložljivih finančnih sredstev. Po ugotovitvah iz izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi občina ni bila zainteresirana za sanacijo, zaradi predvidene gradnje plinskega in vodovodnega omrežja. Tovrstne sanacije morajo biti vključene v investicijsko vzdrževanje, tožena stranka pa je sklepala, da v občinskem proračunu za izvedbo sanacije sredstva niso bila predvidena. Tožena stranka je še povzela zagovor tožnika, da je sanacijo izvedel po urgenci občanov, ki gravitirajo na to cestišče, ker naloge po njegovem ustnem naročilu nista opravila tehnični direktor K.K. oz. v njegovi odsotnosti L.L. Tožena stranka je štela, da je tožnik ravnal v nasprotju s pooblastili direktorja ter kršil pogodbo o izvajanju gospodarske javne službe rednega letnega vzdrževanja in zimske službe na občinskih cestah v Občini B. z dne 10. 10. 2006. Kršitev, ki jo je storil, je tudi razlog za razdrtje pogodbe s strani Občine B., v tem primeru pa bi tožena stranka imela še dodatno škodo. V nadaljevanju je tožena stranka še povzela zakonski tekst prvega odstavka 240. člena KZ-1. 9. Na podlagi takšne opredelitve kršitve v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ko tožena stranka ni navedla, da bi imel tožnik namen sebi ali komu drugemu pridobiti protipravno premoženjsko korist (trdil je celo, da so ga občani prosili, da se cesta sanira zaradi odtekanja in zadrževanja vode po padavinah, kar je bila posledica predhodnih nepravilno izvedenih del), je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da tožena stranka v sodnem postopku ne more zatrjevati tega zakonskega znaka kaznivega dejanja oziroma ga sodišče ne sme ugotavljati, ker ni bil opredeljen v sami odpovedi. S tem pa posledično tožena stranka tudi ni mogla dokazati vseh znakov očitanega kaznivega dejanja po prvem odstavku 240. člena KZ-1. Zmotno je zavzemanje pritožbe, da je pa mogoče iz vseh ostalih okoliščin, navedenih v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, sklepati na obstoj vseh znakov kaznivega dejanja. Pritožba sicer pravilno pravi, da sodišče ni vezano na samo pravno kvalifikacijo, temveč na opisa dejanja, vendar to v obravnavani zadevi ni bistveno, saj na podlagi očitkov iz odpovedi tožniku ni mogoče dokazati elementov kateregakoli drugega kaznivega dejanja. Zaradi navedenega tudi ni utemeljeno obširno sklicevanje pritožbe na stališča, ki se pojavljajo v pravni teoriji, saj je bistveno, da mora biti delavec v postopku izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi seznanjen z vsemi očitki, na podlagi katerih mu delodajalec tudi izredno odpove pogodbo o zaposlitvi. Posledično je tudi povsem neutemeljeno sklicevanje pritožbe na stališča v teoriji, da bi "preozka" razlaga 240. člena KZ-1 pomenila, da bi bil lahko storilec kriv za poskus, ne pa tudi za samo izvršitev dejanja. V obravnavanem primeru ne gre za takšen pravni položaj, zato v tem delu sklicevanje na stališča pravne teorije oz. objavljene strokovne članke ni utemeljeno. Ostale kršitve, ki so se tožniku očitale v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi, v ničemer ne vplivajo na obstoj kršitve glede spornega naročila popravila ceste. Zaradi navedenega je sodišče prve stopnje pravilno sklepalo, da glede te kršitve ni izpolnjen pogoj za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po 1. točki prvega odstavka 110. člena ZDR. Glede na to, da je tožena stranka za isto kršitev tožniku očitala tudi kršitev po 2. točki prvega odstavka 110. člena ZDR-1, pa je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da je tožena stranka zamudila objektivni rok šestih mesecev za podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz drugega odstavka 109. člena ZDR, saj je ugotovljeno, da je bilo naročilo podano v avgustu 2011, odpoved pa dne 23. 4. 2012, torej v vsakem primeru po poteku objektivnega roka iz drugega odstavka 109. člena ZDR.

10. Pritožba nadalje neutemeljeno navaja, da je treba v zvezi s kršitvijo, ki naj bi jo tožnik storil 26. 3. 2012 v pisarni direktorja H.H., razlagati 9. člen ZDR tako, da je tožnik odgovoren tudi za dejanja, ki jih je storil v času, ko še ni bil reintegriran na delo, vendar pa je bilo o tem že pravnomočno odločeno s sodbo na podlagi pripoznave. ZDR je v prvem odstavku 9. člena določal, da se s pogodbo o zaposlitvi sklene delovno razmerje. V skladu z drugim odstavkom 9. člena se pravice in obveznosti na podlagi opravljanja dela v delovnem razmerju in vključitev v socialno zavarovanje na podlagi delovnega razmerja, začnejo uresničevati z dnem nastopa dela, dogovorjenim v pogodbi o zaposlitvi. Delodajalec je dolžan delavca prijaviti v obvezno pokojninsko, invalidsko, zdravstveno in zavarovanje za primer brezposelnosti v skladu s posebnimi predpisi in mu izročiti fotokopijo prijave v 15 dneh od nastopa dela. Če datum nastopa dela ni določen, se po tretjem odstavku 9. člena ZDR kot datum nastopa dela šteje datum sklenitve pogodbe o zaposlitvi. Pravice in obveznosti na podlagi opravljanja dela v delovnem razmerju in vključitev v socialno zavarovanje na podlagi delovnega razmerja se po določbi četrtega odstavka 9. člena ZDR začnejo uresničevati z datumom nastopa dela tudi v primeru, če delavec tega dne iz opravičenih razlogov ne začne delati. Opravičene razloge določa peti odstavek, ki navaja, da razlogi po tem zakonu, zaradi katerih delavec ne začne delati, so primeri, ko je delavec opravičeno odsoten z dela po zakonu ali kolektivni pogodbi, lahko pa jih s pogodbo o zaposlitvi določita tudi stranki sami. Glede na predstavljene določbe 9. člena ZDR ni utemeljeno sklicevanje pritožbe na vsebino sodne odločbo z dne 23. 1. 2012 v zadevi opr. št. Pd 289/2011, v kateri je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožniku delovno razmerje 14. 11. 2011 ni prenehalo zakonito, da še traja, ter da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo ter ga z dnem 15. 11. 2011 prijaviti v socialno zavarovanje. Takšna odločitev ne daje podlage za sklepanje, da so se obveznosti, ki jih ima tožnik kot delavec, izvrševale takrat, ko tožena stranka tožnika še ni pozvala nazaj na delo oz. ga reintegrirala. Zgolj odločitev sodišča, ki vzpostavi delovno razmerje tudi za čas do reintegracije, ne pomeni, da lahko delavec v tem času stori kršitev kot se mu očita. Glede tega je jasno stališče zavzelo Vrhovno sodišče RS v sklepu opr. št. VIII Ips 321/2015 z dne 24. 5. 2016. Pojasnilo je, da tožnik v času, ko še ni bil reintegriran na podlagi pravnomočne sodbe, ni mogel kršiti pogodbenih in drugih obveznosti. Tožniku se je namreč očitalo, da je to kršitev storil 26. 3. 2012, reintegriran pa je bil 3. 4. 2012, v času, ko formalno pravic in obveznosti iz delovnega razmerja še ni mogel uresničevati ter mu zato tudi ni mogoče očitati njihove kršitve. V tem delu je torej sodišče prve stopnje na podlagi pravilno ugotovljenega dejanskega stanja, in sicer da je bil tožnik reintegriran na podlagi pravnomočne sodbe kasneje, kot naj bi storil kršitev, pravilno uporabilo materialno pravo.

11. Ker se tožena stranka pritožuje zoper celotno sodbo, zoper preostali dve kršitvi pa pritožba nima razlogov, je pritožbeno sodišče v okviru preizkusa po uradni dolžnosti ugotovilo, da je sodišče prve stopnje tudi glede teh kršitev, in sicer, da je 12. 9. 2011 pri dobavitelju računalniške opreme F. d. o. o., v G. naročil računalniško opremo in montažo oz. priklop po ponudbi v vrednosti 7.685,89 EUR, pri čemer je ravnal v nasprotju s sklepom nadzornega sveta z dne 29. 8. 2011, ter glede kršitve, ki naj bi jo storil 14. 11. 2011 tako, da je na svoj transakcijski račun nakazal znesek 11.807,80 EUR, ugotovilo, da je tožena stranka izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podala prepozno, saj sta se tako nadzorni svet tožene stranke kot tudi direktor tožene stranke z obema kršitvama seznanila že na seji nadzornega sveta 21. 11. 2011, ter je 30-dnevni rok od seznanitve s kršitvijo potekel bistveno pred odpovedjo z dne 23. 4. 2012. 12. Glede na navedeno je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je tožena stranka tožniku nezakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Neutemeljene so pritožbene navedbe, v katerih se tožena stranka ne strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da je sama prevzela tveganje za zamudo roka za podajo odpovedi za kršitve, ki so bile storjene pred reintegracijo tožnika. Delodajalec samostojno odloča o tem, ali bo delavcu odpovedal pogodbo o zaposlitvi, sodišče pa je vezano le na zakonske podlage, na podlagi katerih lahko presodi o pravočasnosti in utemeljenosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Zato tožena stranka v delovnem sporu ne more razloga za prepozno podajo odpovedi tožniku "prevaliti" na domnevno nepravilno ravnanje Občine B..

13. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno odločilo o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi na podlagi 118. člena ZDR oziroma za plačilo denarnega povračila na podlagi določil 118. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 - ZDR-1). Če sodišče ugotovi, da je prenehanje pogodbe o zaposlitvi nezakonito, vendar glede na vse okoliščine in interes obeh pogodbenih strank nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več mogoče, lahko v skladu s prvim odstavkom 118. člena ZDR-1 na predlog delavca ali delodajalca ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter delavcu prizna ustrezno denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je glede na ugotovljeno nezakonitost izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku priznalo trajanje delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje (do 11. 7. 2017), razen za čas vmesene zaposlitve pri drugem delodajalcu, družbi M. d. o. o., torej za čas od 27. 4. 2012 do 21. 6. 2012 ter od 26. 7. 2012 do 11. 7. 2017. Tako ZDR kot ZDR-1 določata, da sodišče lahko prisodi denarno odškodnino oziroma denarno povračilo v višini največ 18 mesečnih plač delavca, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Tožnik je bil pri toženi stranki zaposlen šest let do prenehanja delovnega razmerja, od 28. 5. 2012 je bil prijavljen na Zavodu RS za zaposlovanje in ni prejemal denarnega nadomestila ali denarne pomoči. Star je 63 let, po poklicu ekonomist, izkazal pa je, da je vložil 17 vlog za zaposlitev, dobil pa le eno zaposlitev za določen čas pri družbi M. d. o. o., in še to le za čas od 22. 6. 2012 do 25. 7. 2012. Ob ugotovitvi, da tožnik težko dobi ustrezno zaposlitev, ter ob upoštevanju trajanja zaposlitve ter starosti je sodišče prve stopnje razsodilo, da mu pripada denarno povračilo v višini treh bruto plač, v znesku 10.288,47 EUR bruto. Pritožba ne poda nobene okoliščine, na podlagi katere bi bilo mogoče šteti, da je povračilo previsoko.

14. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da tožnik ni konkretno opredelil vsebine sodnega varstva, ki ga je zahteval, ker ni upošteval osnovnega pravila pri oblikovanju tožbenega zahtevka, da naj se ta glasi dobesedno tako, kot je želel, da glasi izrek sodbe, ki mora biti izvršljiv, v primeru, če sodišče tožbenemu zahtevku ugodi. Gre za protispisno navedbo, saj je sodišče prve stopnje tožniku priznalo delovno razmerje, potem ko je ugotovilo nezakonitost podane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, tožnika pa reintegriralo, zato so navedbe pritožbe v tej smeri neutemeljene. Tudi glede odločitve o plačilu davkov in prispevkov v zvezi z reparacijo je izrek sodbe pravilen in zakonit. Sodišče prve stopnje je odločalo glede na postavljeni tožbeni zahtevek, zato gre za odločitev po temelju.

15. Ker niso podani pritožbeni razlogi, niti tisti, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).