VDSS Sodba Pdp 276/2017
Datum: 2017-09-14T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2017:PDP.276.2017
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI
institut: dodatek za delo preko polnega delovnega časa - nadurno delo - referenčno obdobje

## Jedro

Delovni čas v referenčnem obdobju v posameznih delovnih dnevih traja več ali manj kot 8 ur. Delovne ure morajo biti razporejene tako, da delovni čas ne sme trajati manj kot 4 ure na dan in ne več kot 56 ur na teden. Delodajalec mora delo organizirati in delovni čas razporediti tako, da je v referenčnem obdobju v povprečju dosežen polni delovni čas. Delodajalec mora poskrbeti, da v referenčnem obdobju delavec v povprečju ne opravi več delovnih ur kot znaša polni delovni čas, kar pomeni, da mora delavcu omogočiti, da eventuelne presežke ur izrabi kot proste ure ali proste dneve. Znotraj referenčnega obdobja mora torej priti do izravnavanja, tako da ob koncu referenčnega obdobja znaša stanje nič, da torej presežkov delovnih ur ni. V kolikor delodajalec v času referenčnega obdobja ne poskrbi za takšno izravnavo ur in ima delavec višek delovnih ur, se te ure štejejo kot nadure.

Referenčno obdobje, ki traja 6 mesecev, v koledarskem letu traja od 1. 1. - 30. 6. in 1. 7. - 31. 12. (če v drugem predpisu ali aktu delodajalca ni drugače določeno).

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka krije svoje pritožbene stroške.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku in toženki naložilo, da je dolžna tožnici obračunati bruto znesek iz naslova dodatka za delo preko polnega delovnega časa za obdobje: - od 1. 7. 2010 do 31. 12. 2010 v višini 42,20 EUR, - od 1. 7. 2011 do 31. 12. 2011 v višini 59,47 EUR, - od 1. 1. 2012 do 30. 6. 2012 v višini 10,66 EUR, od navedenih zneskov odvesti vse predpisane davke in prispevke, tožnici pa izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 2. 2016 do plačila, vse v roku 8 dni (I. točka izreka). Kar je tožnica zahtevala več ali drugače - obračun in izplačilo še zneska 1,51 za obdobje 1. 7. 2010 do 31. 12. 2010 ter zneska 1,85 EUR za obdobje 1. 7. 2011 do 31. 12. 2011 s pp - je zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je, da toženka sama krije svoje stroške postopka, tožnici pa je dolžna v 8 dneh plačati 643,64 EUR stroškov postopka s pp (III. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo (pravilno: le zoper njen ugodilni del in posledično zoper odločitev o stroških postopka) se pritožuje toženka iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP in predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo v izpodbijanem delu spremeni ter tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa razveljavi in zadevo vrne v ponovljen postopek (pravilno: v novo sojenje) sodišču prve stopnje. Priglaša pritožbene stroške. Toženka trdi, da je sodišče prve stopnje nepopolno ugotovilo dejansko stanje, posledično pa zmotno uporabilo materialno pravo, saj ni sledilo specialnim predpisom na obrambnem področju in je v nasprotju z njimi določilo referenčno obdobje, v katerem se izravnavajo presežki ur. Odločilo je namreč, da referenčno obdobje šestih mesecev traja glede na koledarsko leto od 1. 1. do 30. 6. ter od 1. 7. do 31. 12. Glede pravne podlage se toženka najprej sklicuje na Direktivo 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. 11. 2003 ter Direktivo 89/391/EGS Sveta o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu. Obe direktivi na obrambnem področju določata nekatera odstopanja od splošne ureditve organizacije delovnega časa in sledita specifičnosti posamičnih dejavnosti javnih služb. Pravni red EU zgolj omejeno določa oziroma ureja delovno pravne vidike na obrambnem področju. Slovenija na EU tudi ni prenesla suverene pravice do obrambe (razen izjem). Posledično tudi delovna razmerja ne morejo biti predmet natančnega in brezpogojnega urejanja na ravni EU. Sodišče prve stopnje je to popolnoma prezrlo, ko je presojalo namen in pomen 218. točke Pravil službe v Slovenski vojski (PSSV - Ur. l. Rs, št. 84/09 in nasl.). Skladno z Direktivo 2003/88/ES se z izvršilnim predpisom lahko določijo izjeme, da je pri maksimalni tedenski delovni obveznosti določeno 6-mesečno referenčno obdobje. Tako je bilo v 218. točki PSSV ustrezno določeno, da je treba presežek ur koristiti v referenčnem obdobju šestih mesecev od dneva nastanka viška ur - in torej ne v koledarskem smislu, kot je opredeljeno v izpodbijani sodbi. Nadrejeni je torej dolžan zagotoviti, da pripadnik presežek delovnih ur izkoristi najkasneje v roku šest mesecev od njihovega nastanka. Iz navedenega sledi zaključek, da je po PSSV referenčno obdobje določeno kot obdobje šestih mesecev od nastanka posamezne ure. Takšno spremljanje ur v Slovenski vojski omogoča sistem A., ki dela po sistemu B., kar pomeni, da je ura, ki je prva nastala, tudi prva koriščena. Poleg vsega pa je potrebno poudariti, da je določilo 218. točke PSSV razumeti kot lex specialis na obrambnem področju. V izpodbijani sodbi ni najti stališča o tem, zakaj tega določila PSSV ni razumeti v smislu, da določa odstopanja od ureditve v evropski direktivi.

V kolikor bi se referenčno obdobje štelo od 1. 1. do 30. 6. ter od 1. 7. do 31. 12., bi toženki v nekaterih primerih onemogočalo, da pripadnikom sploh omogoči koriščenje nastalih presežnih ur. V juniju in decembru namreč potekajo mednarodne vaje in druge aktivnosti. Če bi presežna ura nastala npr. 30. 6., te ure naslednjega dne ne bi bilo mogoče koristiti, ker bi s 1. 7. že začelo novo referenčno obdobje. To bi bilo v nasprotju z načelom zagotavljanja varnosti in zdravja pri delu, saj izplačilo neizrabljenih ure ne more nadomestiti izgubljenega počitka.

Nepravilno je tudi stališče prvostopnega sodišča, ki se sklicuje na 97.b člen Zakona o obrambi (ZObr - Ur. l. RS, št. 103/04 in nasl.), po katerem je vzpostavljeno fiksno referenčno obdobje, kar pomeni, da se vse presežne ure, ki v tem obdobju niso bile izkoriščene kot proste ure, štejejo za nadure. Pri takšni utemeljitvi je sodišča spregledalo namen koriščenja presežka ur, to je zagotoviti ustrezen odmor, ki ga plačilo nadur ne more nadomestiti. Iz take razlage sodišča je moč sklepati, da je namen nadur plačilo le-teh, kar pa ni v skladu z omenjenimi direktivami.

Poleg vsega je toženka problematiko presežkov ur že uredila z Odredbo ministrice za obrambo z dne 8. 1. 2016, po kateri se presežek ur, opravljen od 1. 3. 2015 dalje, ki ni bil izrabljen v roku šestih mesecev od nastanka, se izplača dodatek za delo preko polnega delovnega časa v višini 130 % (nadure).

Toženka se pritožuje tudi zoper začetek teka zamudnih obvesti. Navaja, da ne more priti v zamudo na plačilni dan plače, saj na ta dan lahko še veljavno izpolni obveznost. Toženka vlaga pritožbo tudi zoper izrek o stroških iz razloga, ker se pritožuje zoper izrek o glavni stvari.

3. Tožnica v odgovoru na pritožbo slednjo ocenjuje za neutemeljeno. Poudarja, da v sporu sploh ni šlo za vprašanje, ali so bili presežki ur koriščeni ali ne. Ampak za izplačilo 30 % dodatka za delo preko polnega časa že koriščenih nadur. Toženka pa že ves čas navaja nadure, ki niso bile koriščene, kar pa v tem sporu sploh ni relevantno. Predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev sklepa (pravilno: sodbe) sodišča prve stopnje. Priglaša pritožbene stroške.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je bilo popolno ugotovljeno in pravilno uporabljeno materialno pravo. Toženka se sicer sklicuje tudi na pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, vendar konkretne kršitve nikjer ne navaja ali opredeljuje. Zato se pritožbeno sodišče o tem ne more izjasniti.

6. Odločitev sodišča prve stopnje temelji na naslednjih ugotovitvah: - da je tožnica zaposlena pri toženki od leta 2003, v obdobju od leta 2010 dalje na delovnem mestu vojak za oskrbo v nazivu poddesetnik; - da je v spornem obdobju opravljala delo v neenakomernem in začasno prerazporejenem delovnem času; - da za toženko velja referenčno obdobje za spremljanje obremenitev z delovnim časom ter izravnavanje polnega delovnega časa v povprečju 6 mesecev, in sicer v posameznem koledarskem letu od 1. 1. do 30. 6. in od 1. 7. do 31. 12.; - da je imela tožnica ob koncu posameznega referenčnega obdobja naslednje število presežnih (viška) ur:

1. od 1. 7. 2010 do 31. 12. 2010 22 ur;

2. od 1. 7. 2011 do 31. 12. 2011 31 ur;

3. od 1. 1. 2012 do 30. 6. 2012 6 ur, te ure pa predstavljajo opravljene ure preko rednega delovnega časa; - da je tožnica vse navedene ure koristila kot proste ure; - da je toženka za navedene ure dolžna tožnici obračunati in plačati dodatek za delo preko polnega delovnega časa v višini 30 % od urne postavke osnovne plače. 7. Neutemeljena je pritožba, kjer se toženka sklicuje na nepravilno uporabo materialnega prava glede vprašanja določitve referenčnega obdobja in njenega prizadevanja, da je za delavce, zaposlene v Slovenski vojski (SV), referenčno obdobje (predvsem začetek njegovega teka) določeno v drugem odstavku 218. točke Pravil službe v Slovenski vojski (PSSV, Ur. l. RS, št. 84/2009 in nasl.). O tem vprašanju je prvostopno sodišče zavzelo pravilno materialnopravno stališče, s katerim se pritožbeno sodišče v celoti strinja in dodaja, kot sledi. Med strankama ni bilo sporno, da je tožnik delo opravljal v delovnem času, ki je bil neenakomerno razporejen. Takšna razporeditev delovnega časa je predvidena v Zakonu o obrambi (ZObr, Ur. l. RS, št. 103/04 in nasl.), v katerem je v drugem odstavku 97. b člena določeno, da se polni delovni čas upošteva kot povprečna delovna obveznost v obdobju, ki ne sme biti daljše kot šest mesecev. Tako imenovano referenčno (izravnalno) obdobje v trajanju 6 mesecev je enako kot v navedenem določilu ZObr določeno tudi: - v prvem stavku tretjega odstavka 218. točke PSSV; - v drugem odstavku 8. člena Uredbe o delovnem času v organih državne uprave (Uredba, Ur. l. RS, št. 115/07 in nasl.).

Delovni čas v referenčnem obdobju v posameznih delovnih dnevih traja več ali manj kot 8 ur. Delovne ure morajo biti razporejene tako, da delovni čas ne sme trajati manj kot 4 ure na dan in ne več kot 56 ur na teden. Delodajalec mora delo organizirati in delovni čas razporediti tako, da je v referenčnem obdobju v povprečju dosežen polni delovni čas. Delodajalec mora poskrbeti, da v referenčnem obdobju delavec v povprečju ne opravi več delovnih ur kot znaša polni delovni čas, kar pomeni, da mora delavcu omogočiti, da eventuelne presežke ur izrabi kot proste ure ali proste dneve. Znotraj referenčnega obdobja mora torej priti do izravnavanja, tako da ob koncu referenčnega obdobja znaša stanje nič, da torej presežkov delovnih ur ni. V kolikor delodajalec v času referenčnega obdobja ne poskrbi za takšno izravnavo ur in ima delavec višek delovnih ur, se te ure štejejo kot nadure (takšno stališče zavzeto npr. v odločbi VS RS, opr. št. VIII Ips 80/2015).

8. Nobeden od doslej navedenih predpisov ne določa, kdaj v koledarskem letu traja oziroma začne teči 6-mesečno referenčno obdobje. Ker za toženko to vprašanje ni urejeno z nobenim specialnim predpisom, je potrebno uporabiti splošni predpis, torej Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl.). ZDR v členu 147/7 določa 6 - mesečno referenčno obdobje v primeru neenakomerne razporeditve delovnega časa, pri čemer je to določilo identično citiranim določilom v ZObr, PSSV in Uredbi. Tudi v ZDR ni izrecno navedeno, kdaj traja oziroma se začne referenčno obdobje. Je pa v členu 147/2 ZDR določeno, da delodajalec določi razpored delovnega časa pred začetkom koledarskega oziroma poslovnega leta. Na tej podlagi je sodna praksa izoblikovala stališče, da referenčno obdobje, ki traja 6 mesecev, v koledarskem letu traja od 1. 1. - 30. 6. in 1. 7. - 31. 12. (če v drugem predpisu ali aktu delodajalca ni drugače določeno). Tako je tudi glede tega vprašanja stališče prvostopnega sodišča materialnopravno pravilno.

9. Nikakor ni mogoče pritrditi toženki, da je za zaposlene v SV referenčno obdobje določeno v drugem odstavku 218. točke PSSV, in sicer tako, da referenčno obdobje traja od nastanka vsake presežne ure dalje. Presežkov ur ni mogoče ugotavljati dan po dan. V kolikor bi to res bilo tako, bi prišlo do razvrednotenja samega referenčnega (izravnalnega) obdobja. Sicer pa že gramatikalna razlaga obravnavanega določila v PSSV omogoča zaključek, da ne gre za opredelitev referenčnega obdobja. Določeno je namreč, da se "presežek delovnih ur", opravljenih v okviru neenakomerne razporeditve dela ali časa, izkoristi v obdobju šestih mesecev od njihovega "nastanka". Glede na pomen referenčnega obdobja, v katerem naj bi načeloma prišlo do popolne izravnane ur, lahko presežek delovnih ur nastane šele ob zaključku posameznega 6 - mesečnega referenčnega obdobja, ker delodajalec znotraj tega obdobja ni poskrbel, da bi prišlo do izravnave. Po koncu referenčnega obdobja pa je nadrejeni dolžan zagotoviti, da se presežek delovnih ur izkoristi kot proste ure ali kot proste dni, in sicer v nadaljnjem roku 6 mesecev (kar v praksi pomeni, da se to lahko zgodi v naslednjem 6 - mesečnem referenčnem obdobju). V kolikor pa do navedene izrabe v 6 mesecih ne pride, je delodajalec dolžan delavcu izplačati nadure (130 %), kot je to toženka tudi izrecno uredila z Odredbo ministrice z dne 8. 1. 2016, na katero se toženka sklicuje v pritožbi.

10. Neutemeljeno je sklicevanje toženke na Direktivo 2003/88/ES in Direktivo 89/391/EGS. Res je sicer, da je na podlagi 19. člena prvo navedene direktive v državah članicah mogoče urediti odstopanja od v direktivi določenega 6 - mesečnega referenčnega obdobja, kar pa se v Republiki Sloveniji s predpisi, ki zavezujejo toženko, ni zgodilo. Ravno nasprotno, vsi navedeni predpisi (ZObr, Uredba, ZDR), pa tudi PSSV v tretjem odstavku 218. točke, določajo, da referenčno obdobje ne sme biti daljše od 6 mesecev, medtem ko je v drugem odstavku 218. točke PSSV določeno le pravilo o izrabi presežka ur, nastalih ob koncu referenčnega obdobja.

11. Neutemeljena je pritožbena trditev, da na podlagi stališča, da se referenčna obdobja štejejo od 1. 1. do 30. 6. in 17. do 31. 12. v koledarskem letu, zaradi narave dela zaposlenim onemogoča koriščenje presežkov ur. V zvezi s to trditvijo pritožbeno sodišče ponavlja že podano obrazložitev, da načeloma ob pravilni razporeditvi delovnih obveznosti oziroma delovnega časa (kar je v pristojnosti delodajalca) ob koncu referenčnega obdobja sploh ne bi smelo biti presežka ur. Eventuelne presežne ure znotraj referenčnega obdobja naj bi se znotraj tega obdobja tudi izkoristile kot proste ure oziroma prosti dnevi. Če pa do presežka ur vendarle pride ob koncu referenčnega obdobja, se te ure štejejo kot nadure in jih je potrebno plačevati s 30 % dodatkom (torej 130 %). Lahko pa delavec presežek ur izrabi, pri tem pa mu pripada le še 30 % dodatek (tako že omenjeno sodba opr. št. VIII Ips 80/2015). Na takšno ureditev torej štetje referenčnega obdobja nima nobenega vpliva. Dodatno k temu velja opozoriti tudi na stališče Vrhovnega sodišča RS v omenjeni sodbi, da je delavec tisti, ki ima pravico odločati, ali bo presežek ur izrabil kot proste ure in zahteval 30 % dodatek ali pa bo za presežne ure zahteval obračun in plačilo v višini 130 %. Toženka torej mora delavcem zagotoviti koriščenje presežnih ure, če se delavec sam tako odloči oziroma če narava dela do dopušča. 12. Neutemeljena je pritožba zoper določitev sodišča prve stopnje o teku zamudnih obresti. Sodišče je pravilno navedlo, da je toženka prišla v zamudo z zapadlostjo prve plače po izteku posameznega referenčnega obdobja. Navedeni datumi v obrazložitvi so povsem nerelevantni, saj je tožnica za terjatve, nastale in zapadle v letih 2010 do 2012, zamudne obresti zahtevala šele od dneva vložitve tožbe dalje, t.j. od 3. 2. 2016, čemur je prvostopno sodišče pravilno sledilo in zahtevku utemeljeno ugodilo.

13. Ker ostale pritožbene navedbe za odločitev niso odločilnega pomena (prvi odstavek 360. člena ZPP) se pritožbeno sodišče o njih ni opredelilo.

14. Ker niso podani zatrjevani pritožbeni razlogi, pa tudi ne tisti, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (člen 353 ZPP).

15. Ker toženka s pritožbo ni uspela, sama krije svoje pritožbene stroške. Enako velja za tožnico, saj njen odgovor na pritožbo ni bistveno pripomogel k rešitvi pritožbe (prvi odstavek 165. člena, prvi odstavek 154. člena, prvi odstavek 155. člena ZPP).