VDSS sodba in sklep Pdp 238/2012
Datum: 2012-07-25T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2012:PDP.238.2012
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI
institut: javni uslužbenec - premestitev - sklep o premestitvi - delovne potrebe

## Jedro

V tožničinem primeru je šlo za premestitev med dvema organoma v istem ministrstvu zaradi zagotovitve smotrnejšega dela organa. Smotrnost takšne premestitve se presoja v širšem smislu in sicer se upošteva tudi tako smotrnost dela v organu, iz katerega je javni uslužbenec prišel, kot smotrnost in racionalnost dela v organu, v katerega je bil premeščen. Pomembno je, da je glede premestitve izkazano soglasje predstojnikov obeh organov, ki morata ob izdaji sklepa vedeti, kakšen namen se s premestitvijo javnega uslužbenca zasleduje.

## Izrek

Pritožba se zavrne in se potrdita izpodbijana sodba ter izpodbijani del sklepa sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek, da se kot nezakonita odpravita sklep tožene stranke št. …. z dne 5. 12. 2007 in sklep Komisije Vlade Republike Slovenije za pritožbe iz delovnega razmerja št. ... z dne 30. 1. 2008; zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki iz naslova izgubljenega zaslužka izplačati neto znesek v višini 15.756,00 EUR, od tega zneska obračunati bruto znesek ter odvesti davke in prispevke z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka dalje do plačila v roku osem dni pod izvršbo. Sodišče prve stopnje je s sklepom (ki ni pod pritožbo) zaradi umika tožbe ustavilo postopek v delu, ki se nanaša na ugotovitev, da je tožeča stranka zaposlena pri toženi stranki po pogodbi o zaposlitvi št. ... z dne 5. 5. 2005 z aneksom št. 1, 2, 3 (1. točka izreka). V skladu z uspehom v sporu je odločilo, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 2.201,75 EUR v 15-ih dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne paricijskega roka dalje do plačila (2. točka izreka).

Tožnica se je pritožila zoper sodbo in sklep o stroških postopka (2. točka izreka) iz vseh pritožbenih razlogov po določbi 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/1999 in spremembe), ki se v skladu z določbo 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 – Ur. l. RS, št. 2/2004) uporablja tudi v sporih pred delovnim sodiščem. Navaja, da je pritožbeno sodišče že v razveljavitvenem sklepu zavzelo stališče, da je potrebno glede njene premestitve popolno ugotoviti, če je prispevala k učinkovitejšemu in smotrnejšemu delu organa. Priče A.A., A.B. in A.C. o njenem prihodu v Urad Republike Slovenije za ... niso vedele ničesar. Ob premestitvi ni imela na razpolago računalnika in pisarna ni bila ogrevana. Ves čas je zatrjevala, da nima specifičnih znanj za delo na novem delovnem mestu. A.A. ni ničesar vedela izpovedati o njenih konkretnih delovnih nalogah. Delo projektne skupine je bilo ob njenem prihodu v urad zaradi reorganizacije praktično zaključeno tako, da je zgolj pregledala gradivo in predpise ter podala pripombe. Da njena premestitev ni prispevala k učinkovitejšemu delu urada, smiselno izhaja tudi iz izpovedbe A.D.. Sodišče ne pojasni, katere okoliščine so bile podlaga, da je bil dosežen cilj premestitve, saj so se po izpovedbi A.E. in A.D. že pred njenim prihodom odpovedala proračunskim sredstvom za izvedbo nagrade za poslovno odličnost. Sodišče je dalo prevelik pomen izpovedbama prič A.F. in A.D.. V konkretnem primeru ne more biti predmet presoje zgolj opisovanje domnevnih delovnih potreb, temveč je potrebno presojati vsebinske kriterije za zakonito premestitev javnega uslužbenca. Gre tudi za banalne izgovore A.D., da dela ni opravljala, ker ga ni želela. Po določbi 31. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR – Ur. l. RS, št. 42/2002 in spremembe) mora delavec vestno opravljati delo, za katero je sklenil pogodbo o zaposlitvi, pri čemer mora skladno z določbo 32. člena ZDR upoštevati zahteve in navodila delodajalca ter druge obveznosti iz delovnega razmerja. Zavrnitev delovnih nalog predstavlja kršitev delovnih obveznosti, zato glede tega izpovedba A.D. ne more biti sprejemljiva. Dejansko je takrat ves čas vestno izvršila vse naložene delovne naloge, kar so potrdile zaslišane priče, navedeno pa izhaja tudi iz letne ocene A.C.. V kolikor so se za njo trudili iskati delo, takšno postopanje nadrejenih v uradu zgolj potrjuje tožbeno trditev, da je bila premestitev izvedena iz drugih razlogov, in ne zaradi povečanih delovnih potreb. Nesporno je dejstvo, da je na delovnem mestu, na katerega je bila premeščena zaradi povečanih delovnih potreb, preštudirala en zakon in en pravilnik. To še bolj kaže na absurdnost obrazložitve v sodbi, da ni mogoče trditi, da takrat ni opravljala nobenih nalog na novem delovnem mestu. Tožena stranka ni v ničemer dokazala, kakšno količino dela je opravila na novem delovnem mestu. Sodišče ni odgovorilo na vprašanje iz razveljavitvenega sklepa glede smotrnosti njene premestitve. To izvedeni dokazi v ponovljenem postopku niso potrdili. Ni razviden tudi zaključek, kako je sploh lahko prispevala k učinkovitejšemu delu urada. Zaradi nezakonite premestitve je upravičena do vtoževanega zneska razlike v plači. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče spremeni sodbo in sklep tako, da njenim zahtevkom v celoti ugodi oziroma podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

Pritožba ni utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo in sklep v mejah pritožbenega izpodbijanja in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (2. odstavek 350. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 366. člena ZPP). Po takšnem preizkusu je ugotovilo, da vsebuje izpodbijana sodba v odločilnih dejstvih, ki se nanašajo na tožničino premestitev na delo k drugemu organu, pravilne dejanske in pravne razloge. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku, ko je dopolnilo dokazni postopek z zaslišanjem prič, na ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Poleg tega tako v zvezi z izvedenim postopkom kot z izdano sodbo ni storilo nobene bistvene postopkovne kršitve, na katere je opozorila pritožba in na katere je moralo pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato pritožbeno sodišče na tožničine pritožbene navedbe še odgovarja.

Pritožbeno sodišče je v sporu že drugič odločilo. Pred tem je s sklepom opr. št. Pdp 634/2010 z dne 18. 11. 2010 razveljavilo prvostopenjsko sodbo ter zadevo vrnilo v novo sojenje. Sodišču prve stopnje je naložilo, da dopolni dokazni postopek predvsem glede vprašanja, kakšna je bila vsebina in obseg tožničinega dela v sektorju za kakovost in poslovno odličnost v Uradu Republike Slovenije za ..., oziroma če je njeno delo kakorkoli prispevalo k učinkovitejšemu oziroma smotrnejšemu delu državnega organa. Sodišče prve stopnje je v novem postopku z izvedbo dodatnih dokazov razčistilo sporna dejstva, na katera je opozorilo pritožbeno sodišče in v sporu tožničine zahtevke v celoti zavrnilo. Ugotovilo je, da je bila izpodbijana premestitev tožnice na delo k novemu organu zakonita in po vsebini utemeljena. Pritožbeno sodišče se z obrazloženimi razlogi v izpodbijani sodbi v celoti strinja.

Pravna podlaga za odločitev v sporu je v določbi 1. odstavka 147. člena Zakona o javnih uslužbencih (ZJU – Ur. l. RS, št. 56/2002 in spremembe), po kateri se javni uslužbenec v okviru istega delodajalca premesti na drugo delovno mesto zaradi delovnih potreb (brez soglasja) ali s soglasjem oziroma na lastno željo. Po določbi 2. odstavka 147. člena ZJU je premestitev mogoča na ustrezno delovno mesto, za katero javni uslužbenec izpolnjuje predpisane pogodbe in ga je sposoben opravljati. Javni uslužbenec se v skladu z določbo 3. točke 1. odstavka 149. člena ZJU zaradi delovnih potreb premesti na prosto uradniško delovno mesto oziroma strokovno tehnično delovno mesto pri istem ali drugem organu, če predstojnik oceni, da je mogoče na ta način zagotoviti učinkovitejše oziroma smotrnejše delo organa.

Sodišče prve stopnje je po izvedenih dokazih pravilno ugotovilo, da je tožnici s premestitvijo prenehalo delovno razmerje na prejšnjem delovnem mestu vodja službe, s tem pa so ji ugasnila tudi položaj in pooblastila iz prejšnjega delovnega mesta. V konkretnem primeru je šlo za premestitev med dvema organoma v istem ministrstvu zaradi zagotovitve smotrnejšega dela organa. Po stališču pritožbenega sodišča je potrebno takšno smotrnost premestitve javnega uslužbenca presojati v širšem smislu in glede tega upoštevati tudi tako smotrnost dela v organu, iz katerega je javni uslužbenec prišel, kot smotrnost in racionalnost dela v organu, v katerega je bil premeščen. Pomembno je, da je glede takšne premestitve izkazano soglasje predstojnikov obeh organov, ki morata ob izdaji sklepa vedeti, kakšen namen se s premestitvijo javnega uslužbenca zasleduje. Sodišče prve stopnje je v tožničinem primeru ocenilo izpoved tožnice ter izpovedbe zaslišanih prič in obrazložilo, zakaj določenim izpovedbam ni verjelo oziroma jim ni dalo nobenega pomena. Sodišče skladno z določbo 8. člena ZPP prosto presoja dokaze in glede tega ni vezano na nobena dokazna pravila. Poleg tega se o verodostojnosti izpovedb lahko prepriča tudi z neposrednim vtisom na obravnavi. Pritožbeno sodišče to navaja iz razloga, ker pritožba izpostavlja, da je sodišče prve stopnje glede razlogov premestitve dosledno upoštevalo izpovedi obeh predstojnic A.F. in A.D., ne pa tudi izpovedb A.E. in tožnice, po katerih za premestitev ni bilo izkazanih vsebinskih razlogov.

Neutemeljena je pritožba, da tožnica na novem delovnem mestu ni imela zagotovljenih niti osnovnih delovnih sredstev. Sodišče prve stopnje je z izpovedbo priče A.B., ki je v času premestitve nadomeščala vodjo sektorja, ugotovilo, da so bile takrat težave z radiatorjem v tožničinim pisani. Res ji je na začetku sodelavec A.E. priskrbel računalnik z ministrstva, vendar je tožnica kasneje s strani A.B. dobila njen računalnik. Ko pa je po 31. 3. 2008 odšla na porodniški dopust, pa je tožnici odstopila še pisarno. Poleg tega je imela tožnica ves čas dostop do podatkovnih baz in elektronske pošte, kar izhaja iz predloženih e-mail sporočil. Zato pritožbeno sodišče soglaša z razlogi v izpodbijani sodbi, da je imela tožnica ob premestitvi v bistvenem obsegu zagotovljene pogoje za delo. V kolikor pa je takrat občasno prišlo do kakšnih pomanjkljivosti v zvezi z delovno nastanitvijo in opremo, je bilo to očitno povezano z uvajanjem na novo organizacijo dela in novimi delovnimi zadolžitvami.

Neutemeljena je pritožba, da določeni sodelavci v Uradu Republike Slovenije za ... niso ničesar vedeli o prihodu tožnice, oziroma da na novem delovnem mestu za njo ni bilo dela. V tej zvezi je tožničina nadrejena delavca A.C. izpovedala, da je šlo pri delu tožnice za naloge v zvezi s postopkom za poslovno odličnost in z izobraževanjem v uradu, poleg tega je imela nekaj dela v zvezi s prevedbami plačnih razredov in v projektnih skupinah, sodelovala pa je še na njihovih sestankih. Dodatno k temu je izdelala tudi osnutek obrazca za evidentiranje prisotnosti. A.C. je poudarila, da je bilo za tožnico dovolj nalog in je opozorila na naravo dela v sektorju za kakovost in poslovno odličnost, ki je heterogeno, glede na prakso pa si zaposleni v sektorju pomagajo pri prevzemanju nalog v času, ko je dela več ali manj. Po izpovedbi A.A. je imela tožnica tudi nalogo, da preštudira ustrezne predpise iz področja poslovne odličnosti. Bivša direktorica A.D. je A.A. naložila nalogo, da s tožnico ugotovita, če bi jim lahko pomagala pri izboljšavah administrativnega dela urada, to je na racionalizaciji dela v sprejemni pisarni, arhivu in glede zaračunavanja storitev strankam. Tožnica je namreč imela na teh področjih pridobljene izkušnje iz prejšnjega delovnega mesta. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča tako ugotovljena dejstva v celoti negirajo pritožbeno zavzemanje, da tožnica na novem delovnem mestu ni imela dela. V kolikor pa določeni sodelavci na začetku o tožničini premestitvi niso vedeli, pa to ne more vplivati na zakonitost premestitve.

Neutemeljena je pritožba, da tožena stranka ni predložila nikakršnih dokazov o tem, v kakšnem obsegu in količini je opravila tožnica delo na novem delovnem mestu. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča je tožena stranka na podlagi izpovedb prič, ki so povzete tudi v obrazložitvi te sodbe, dokazala, kakšne delovne naloge in opravila je izvajala tožnica po premestitvi. Seveda pa je nerazumno pričakovati, da bo tožena stranka za ves čas dela v uradu vodila evidenco, kaj vse je tožnica opravila v posameznem dnevu, posebej v začetnem obdobju, ko se je še spoznavala z novimi opravili. V kolikor pa pritožba trdi, da bi tožnica vse naloge lahko opravila v treh dneh, pa to samo kaže na njeno sposobnost oziroma utemeljuje razloge racionalnosti in smotrnosti izpodbijane premestitve.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo vse pritožbene navedbe, ki jih je skušala uveljaviti tožnica v vloženi pritožbi, da ovrže odločitev v izpodbijani sodbi. Pritožbeno sodišče se je v razlogih sodbe opredelilo zgolj do tistih pritožbenih navedb, ki bi lahko bile odločilne, vendar je tudi za te ugotovilo, da za drugačno presojo niso pomembne (1. odstavek 360. člena ZPP). Zato je zavrnilo pritožbo in v celoti potrdilo izpodbijano sodbo ter odločitev v sklepu o naloženih stroških tožnici.

Tožnica je v zvezi s pritožbo priglasila stroške. Ker z njo ni uspela, sama krije svoje pritožbene stroške (1. odstavek 165. člena v zvezi s 1. odstavkom 155. člena ZPP).