sodba II U 115/2009
Datum: 2010-08-18T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2010:II.U.115.2009
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: UPRAVNI POSTOPEK - ŽRTVE VOJNEGA NASILJA
institut: žrtev vojnega nasilja - status žrtve vojnega nasilja - upravičena oseba - družinski član osebe, nad katero je bilo izvršeno nasilje

## Jedro

Lastnost stranke ima lahko v posameznem upravnem postopku le oseba, ki ji pravico ali obveznost, o kateri se odloča v upravnem postopku, daje materialni predpis. Ker tožnik po določbi 7. člena ZZVN ne more biti upravičena stranka za vložitev zahteve, pogoji za uvedbo postopka v obravnavanem primeru niso podani.

## Izrek

Tožba se zavrne.

## Obrazložitev

Z izpodbijanim sklepom je Upravna enota Maribor zavrgla tožnikov zahtevek za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja po 2. in 7. členu ZZVN. Navedeno odločitev je potrdila tudi tožena stranka z odločbo, št. 13001-1844/2008 z dne 25. 2. 2009. Upravna enota v izpodbijanem sklepu navaja, da je tožnik z vlogo z dne 8. 10. 2008 zahteval priznanje statusa in pravic žrtve vojnega nasilja zase, za neznanega očeta, mamo A.A., starega očeta B.B., staro mamo C.C. in sestri starega očeta D.D. in E.E. Upravni organ je na podlagi predložene dokumentacije ugotovil, da ni pravne podlage za uvedbo postopka za priznanje statusa ŽVN, ker vlagatelj zahteve ne more imeti statusa aktivne stranke v tem postopku. Vlagatelj namreč ne sodi v krog tistih družinskih članov, ki jim je zagotovljeno varstvo po ZZVN, prav tako njegovi sorodniki niso izgubili življenja ali bili pogrešani v okoliščinah za priznanje statusa ŽVN. Ker vlagatelju ni bilo mogoče priznati lastnosti upravičene osebe, ki bi lahko uveljavljala varstvo po določbah osmega odstavka 2. člena in 7. člena ZZVN, je upravni organ njegov zahtevek na podlagi 2. točke prvega odstavka 129. člena ZUP zavrgel. Z navedeno odločitvijo soglaša tudi tožena stranka, ki v obrazložitvi svoje odločbe navaja, da ZZVN daje varstvo in možnost pridobiti status in pravice žrtve vojnega nasilja le otroku, katerega oče ali mati je bil ubit ali je padel, umrl ali je bil pogrešan zaradi sodelovanja z NOB Slovenije, bil ubiti kot talec ali je umrl ali je bil pogrešan v okoliščinah za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja v času trajanje druge svetovne vojne od 6. 4. 1941 do 15. 5. 1945. Tožnik pa je za očeta navedel, da je neznan, mati, ki bi naj bila odpeljana v taborišče v Dachau je umrla 17. 9. 1964 (pravilno 22. 8. 1970), ostalo sorodstvo, ki ga navaja tožnik, pa ne sodi v krog družinskih članov po ZVojI in tudi niso umrli v okoliščinah za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja.

Tožnik v laični tožbi navaja, da zahteva odškodnino za mater A.A., ki je bila 1943 odpeljana v taborišče in se je vrnila po 15 mesecih ter je umrla 1970 leta. Prav tako zahteva odškodnino za neznanega očeta, ki je bil ubit s strani Nemcev decembra 1945, ko se je vračal domov. Za oba zahteva odškodnino v znesku 3.500.000,00 EUR. Zahteva pa tudi odškodnino zase v višini 2.000.000,00 EUR, ker je bil žrtev povojnega komunističnega režima, judovstva in religije. Meni, da je do odškodnine po zakonu upravičen. Sodišče je smiselno štelo, da tožnik predlaga odpravo izpodbijanega sklepa.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri razlogih navedenih v njeni odločbi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Tožba ni utemeljena.

Predmet spora se nanaša na vprašanje, ali je tožnik upravičen do pravic iz naslova statusa žrtve vojnega nasilja po določbah Zakona o žrtvah vojnega nasilja (Ur. list RS, št 18/2003 – UPB, ZZVN). Iz podatkov spisa je razvidno, da je tožnik zahteval priznanje statusa žrtve vojnega nasilja za mater, za očeta, starega očeta ter sestri starega očeta.

Po določbah ZZVN je do pravic iz statusa žrtve vojnega nasilja upravičen tudi družinski član osebe, nad katero je bilo nasilje storjeno, vendar le ob izpolnjevanju predpisanih pogojev. Podlaga za odločitev v obravnavani zadevi je določba 7. člena ZZVN, po kateri so do varstva upravičeni tudi družinski člani osebe, nad katero je bilo nasilje izvršeno, vendar le v primeru, če je oseba, po kateri se status uveljavlja, izgubila življenje, umrla ali bila pogrešana v okoliščinah za priznanje vojnega nasilja po ZZVN. V postopku pa ni sporno, da je tožnikova mati umrla leta 1970 in torej njena smrt ni nastopila v zakonsko relevantnih okoliščinah, zato tožniku uveljavljanega statusa tudi po presoji sodišča ni mogoče priznati. Prav tako tožniku ni mogoče priznati pravic ŽVN iz statusa po očetu, saj zanj sploh ni navedel osebnih podatkov oziroma je navedel, da je neznan. Tožnikov stari oče in njegovi sestri pa ne sodita v krog tistih družinskih članov, ki bi jim bilo po določbah ZZVN zagotovljeno varstvo na podlagi 8. odstavka 2. člena navedenega zakona. V zvezi s tožnikovim tožbenim ugovorom, da zase zahteva odškodnino kot žrtev „povojnega komunističnega režima, judovstva in religije“, pa sodišče ugotavlja, da navedeni zahtevek ni stvar tega postopka, saj vprašanje žrtev povojnega nasilja ureja drug predpis in ne ZZVN, ter so ti zahtevki predmet drugih samostojnih postopkov.

Lastnost stranke ima lahko v posameznem upravnem postopku le oseba, ki ji pravico ali obveznost, o kateri se odloča v upravnem postopku, daje materialni predpis. Ker tožnik po določbi 7. člena ZZVN ne more biti upravičena stranka za vložitev zahteve, s tem pogoji za uvedbo postopka v obravnavanem primeru niso podani, zato je v skladu z določbo 129. člena ZUP upravni organ zahtevo pravilno zavrgel. Glede na navedeno je sodišče ugotovilo, da tožba ni utemeljena, zato jo je zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 105/2006, ZUS-1).