UPRS sodba IV U 111/2015
Datum: 2016-05-12T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2016:IV.U.111.2015
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: DENACIONALIZACIJA
institut: zahteva za denacionalizacijo - upravičenec do denacionalizacije - odškodnina od tuje države - pogodba FIP

## Jedro

Zahteva upravnim organom, ki odločajo v denacionalizacijskih postopkih, da v vsakem posameznem primeru ugotavljajo, ali je bila v tujini izplačana (ali predvidena) odškodnina primerna (odvzetemu premoženju) in ali je zajela vse kategorije podržavljenega premoženja, bi presegla namen zakonodajalca, ki ga je skušal doseči z ZDen. Ugotavljanje, kakšne konkretne pravice bi upravičencu šle po avstrijskih predpisih, bi pomenilo določanje odškodnine po teh predpisih. Ugotavljanje konkretnih dejstev posameznega primera bi bilo zaradi časovne odmaknjenosti lahko tudi onemogočeno ali zelo oteženo.

## Izrek

I. Tožba se zavrne.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

## Obrazložitev

1. Z izpodbijano drugostopenjsko odločbo je odločeno, da se pritožbi Slovenskega državnega holdinga d.d. (v nadaljevanju SDH) ugodi in se odpravi odločba Upravne enote Šmarje pri Jelšah, številka 339-5/2010-96 (13203) z dne 24. 7. 2014 ter se zahteva za denacionalizacijo upravičencev zavrne. V obrazložitvi tožena stranka navaja, da je prvostopenjski organ naložil Slovenski odškodninski družbi, da mora v roku treh mesecev po pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji, v korist upravičencev A.A. in B.A. izročiti obveznice v skupni vrednosti 7.610.926,18 DEM, vsakemu do 1/2, to je vsakemu 3.805.463,09 DEM. Obveznice so bile določene kot odškodnina za del podržavljenega premoženja - 37,5 % lastniški delež na podjetju „C.“; podjetju „Č.“ in podjetju „D.“. Na podlagi pritožbe SDH (pravni naslednik Slovenske odškodninske družbe d.d.), ki kot pritožbeni razlog navaja, da bi moral organ zahtevo za denacionalizacijo zavrniti iz razlogov po drugem odstavku 10. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen), je tožena stranka odločila, kot je navedeno v izreku odločbe. Tožena stranka navaja vse dosedanje postopku v tem sporu, v katerem je bila sporna zadeva večkrat obravnavana tako na sodišču kot pred upravnim organom ter pritožbene navedbe zavezanca za vrnitev premoženja.

2. Glede razloga za odločitev tožena stranka navaja, da je bil že pred izdajo odločbe, številka 339-5/2010 z dne 21. 10. 2010 sporen obseg uporabe drugega odstavka 10. člena ZDen. Iz spisovnih listin je razvidno, da je zavezanka že v odgovoru na Poročilo o ugotovljenem dejanskem in pravnem stanju z dne 8. 10. 2010 predlagala prvostopenjskemu organu, da zavzame stališča v zvezi z možnostjo pridobitve odškodnine družine A. s strani Republike Avstrije na podlagi Finančne in izravnalne pogodbe sklenjene med Zvezno Republiko Nemčijo (ZRN) in Republiko Avstrijo (v nadaljevanju FIP). Prvostopenjski organ je takrat menil, da niso podane okoliščine iz drugega odstavka 10. člena ZDen in je upošteval potrdila nemških organov in potrdila Zveznega poravnalnega Urada Republike Avstrije, iz katerega izhaja, da člani družine A. niso imeli pravice dobiti odškodnine od Republike Avstrije. Ali je oseba imela pravico dobiti odškodnino od tuje države ugotavlja pristojni organ po uradni dolžnosti na podlagi sklenjenih mirovnih pogodb in mednarodnih sporazumov. Tako organ sam ugotavlja to okoliščino, podlaga za presojo pa je vsebina sklenjenih mirovnih pogodb in mednarodnih sporazumov. Zakonodajalec je tako dal možnost upravnemu organu, da presoja te okoliščine že na podlagi potrdil tujih organov, zato je napačna takšna odločitev prvostopenjskega organa, da je ugotovitev ali so člani družine A. imeli pravico dobiti odškodnino od Republike Avstrije v pristojnosti organa Republike Avstrije napačna. Sklicuje se na ustavno skladnost določb drugega odstavka 10. člena ZDen, ki je bila že presojena v več ustavnih odločbah. Drugi stavek drugega odstavka 10. člena ZDen jasno določa, da mora svojo presojo upravni organ utemeljiti glede na vsebino sklenjenih mirovnih pogodb in mednarodnih sporazumov. V tem primeru tudi v ponovljenem postopku upravni organ ni presojal same vsebine FIP, ampak je odločitev sprejel le na podlagi predloženih potrdil predlagateljev, ki sta jih izdali navedeni državi. Svojo utemeljitev je utemeljeval na mnogih (pravno različnih) mnenjih, ki so bila predložena v tem upravnem postopku.

3. Meni, da FIP sodi v okvir pravnih podlag iz določbe drugega odstavka 10. člena ZDen. Temu pritrjuje sprejeta sodna praksa Upravnega in Vrhovnega sodišča. V nadaljevanju se sklicuje na več odločb Upravnega sodišča, iz katerih izhaja, da je sodišče mnenja, da je FIP pravni vir, ki je urejal odškodnino in se kot tak pri odločanju o denacionalizaciji upošteva (ne glede na to, da Jugoslavija ni bila pogodbena stranka). Ta stališča Upravnega sodišča so bila tudi potrjena s strani Vrhovnega sodišča v več sodbah. Glede na dosedanjo poenoteno sodno prakso bi moral prvostopenjski organ upoštevati in obravnavati vsebino FIP pogodbe, ter upoštevati stališča Ustavnega sodišča, da upravni organi sami rešujejo vprašanje ali so predlagatelji imeli pravico dobiti odškodnino od tuje države, kot predhodno vprašanje in sicer neposredno z razlago mednarodne pogodbe, torej brez dokazovanja tujega prava in brez priznavanja tujih sodnih odločb. Kljub napotilom pritožbenega organa (predhodni odločbi) prvostopenjski organ temu ni sledil, sam ni podrobno vpogledal vsebino sklenjene pogodbe FIP in na njeni vsebini utemeljil svojo odločitev, ampak je samo presojal potrdila tujih organov in različna podana pravna mnenja, ki so si po svoji vsebini nasprotujoča in dejanske vsebine FIP ne vsebujejo. V nadaljevanju podrobno razlaga sodbo Vrhovnega sodišča X Ips 85/2013 z dne 27. 11. 2014, ki je podrobneje odgovorila na vprašanja, katere elemente je treba upoštevati pri presoji ali je podan izključitveni razlog iz drugega odstavka 10. člena ZDen. Tako je odgovorila na več ključnih vprašanj, ki se pojavljajo tudi v tej denacionalizacijski zadevi, kar pritožbeni organ podrobno navaja. Sklicuje se na, v točki 41 prej navedene sodbe jasno izraženo mnenje, da če je obstajala (četudi samo načelna) pravica dobiti odškodnino za odvzeto premoženje, je denacionalizacijski zahtevek v Sloveniji v celoti izključen, celo če upravičenec odškodnino dejansko ni prejel. Glede upoštevanja potrdila avstrijskih organov je Vrhovno sodišče v pojasnilo, da upravni organi pri odločanju o denacionalizacijskih zahtevkih niso vezani na odločitev avstrijskega organa o določitvi odškodnine. Tudi zaradi tega, ker avstrijski organi svoje mnenje utemeljujejo na njihovi izvedbeni zakonodaji.

4. V nadaljevanju pritožbeni organ razlaga določbo 12. člena ZDen in ugotavlja, da so pravni nasledniki po pokojnem prejšnjem lastniku C.A., B.A., A.A. in D.A. Tako je ugotovljeno, da A.A. in B.A. izpolnjujeta pogoje državljanstva v skladu z 12. členom ZDen. V nadaljevanju navaja vsebino FIP ter status pregnancev in preseljencev, česar pa sodišče v sodbo ne povzema. Glede na obrazloženo stališče je tožena stranka v skladu s prvim odstavkom 242. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP) zahtevo za denacionalizacijo zavrnila kot neutemeljeno in ni presojala ostalih pritožbenih razlogov, ker to glede na navedene ugotovitve ni bilo potrebno.

5. Tožeča stranka vlaga tožbo in navaja, da je predlagatelj in denacionalizacijski upravičenec B.A. rojen ... 1926, umrl dne ... 2015. Po oporoki z dne 6. 2. 2013, sestavljeni po notarju mag. E.E. Iz …, so oporočni dediči med drugim tudi vnuk (dedič po prej umrlem sinu F.F.) G.G., rojen ... 1973. G.G. tako z oporoko po pokojnem B.A. z dne 6. 2. 2013 dokazuje, da je njegov oporočni dedič, torej aktivno legitimiran za vložitev navedene tožbe. Iz zapisnika o naroku z dne 27. 4. 2015 izhaja, da je zapuščinski postopek še v teku in da še ni zaključen.

6. Tožeča stranka najprej povzema dosedanji potek denacionalizacijskega postopka, od vložitve zahtevka v mesecu marcu 1993 dalje, v katerem je upravni organ prve stopnje (delno ali v celoti) odločal že trikrat. Sklicuje se na kršitev določb upravnega postopka, ki je v tem, da je SDH d.d. svojo pritožbo z dne 11. 8. 2014 dopolnila šele 4. 2. 2015 z novimi pritožbenimi navedbami ter priloženo sodno prakso. Dopolnitev pritožbe je bila vložena prepozno glede na prekluzivni pritožbeni rok po ZUP-u, niti ni bila vročena predlagatelju v izjavo, torej je bila v postopku kršena pravica predlagatelja do izjave, s čimer je tožena stranka kršila določbe ZUP-a in Ustave. Na pritožbene navedbe iz prepozne dopolnitve pa je tožena stranka celo oprla izpodbijana odločbo, kar vse predstavlja bistveno kršitev določb postopka (ZUP/86). Odločitev pritožbenega organa (stran 5 obrazložitve), da organ prve stopnje, ni sledil njenim napotkom iz odločbe z dne 16. 8. 2013, da se naj razišče dejansko stanje glede razlage vsebine mednarodne pogodbe FIP, upoštevaje dosedanjo sodno prakso je neutemeljen. Tožena stranka ni ravnala po navodilih Upravnega sodišča iz sodbe z dne 5. 3. 2013 (IV U 10/2012) in je s tem kršila določilo četrtega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1).

7. Zmotna je uporaba določila drugega odstavka 10. člena ZDen, ker je tožena stranka svojo odločitev oprla le na sodno prakso, ki jo je v izpodbijani odločbi citirala. Sodna praksa pa zadeva in obravnava podobne a ne identične zadeve, kot je predmetna denacionalizacija in je s tem ravnala arbitrarno ter kršila določila 22. člena Ustave. Tožena stranka citira odločbo Ustavnega sodišča Up 547/02 z dne 8. 10. 2013, ki obravnava določbo drugega odstavka 10. člena ZDen, v povezavi z Avstrijsko državno pogodbo (ADP), čeprav gre za neprimerljive zadeve in pravna vprašanja.

8. Tožena stranka je nepravilno uporabila drugi odstavek 10. člena ZDen, ki določa, da niso upravičenci v smislu tega zakona tiste osebe, ki so dobile ali imele pravico dobiti odškodnino za odvzeto premoženje od tuje države. Ali je oseba imela pravico dobiti odškodnino od tuje države, ugotavlja pristojni upravni organ po uradni dolžnosti na podlagi sklenjenih mirovnih pogodb in mednarodnih sporazumov. Tako iz 1. člena FIP pogodbe izhaja, da je se je ZRN zavezala k udeležbi na stroških finančnih izdatkov v korist oseb nemške pripadnosti, ki bodo nastali in bodo opredeljeni v zakonski ureditvi Republike Avstrije (KVSG), ki ureja z dogodki v drugi svetovni vojni tem osebam nastalo premoženjsko škodo. Pravica upravičencev do finančne pomoči izhaja iz prilog k tej pogodbi, pogodba sama pa napotuje na zakone Republike Avstrije. V C razdelku Priloga 1 k FIP so posebej obravnavani avstrijski državljani z območja FLRJ in sicer, da iz območja FLRJ pregnani ali preseljeni avstrijski državljani prejmejo odškodnino po Zakonu o vojnih in pregnanskih odškodninah (KVSG). V sodbi X Ips 85/2013 Vrhovno sodišče pritrdilno odgovarja na vprašanje ali se na podlagi drugega odstavka 10. člena ZDen, FIP šteje za akt, na podlagi katerega so določene osebe imele pravico dobiti ali zahtevati odškodnino od tuje države. FIP nima izvedbenega učinka in na njeni podlagi so bili sprejeti izvedbeni predpisi, ki pa so določali pogoje za črpanje pravice do odškodnine. Gre tudi za vprašanje tolmačenja bilateralne pogodbe dveh tujih držav, katere razlago pa slovenski državni organi niso pristojni podajati. Postavlja se tudi vprašanje statusa avstrijskega državljanstva v povezavi s tolmačenjem FIP. Iz tega tolmačenja in izvedbenih zakonov Republike Avstrije s strani avstrijskih državnih organov izhaja (Aide memoire), da ta ni imela nobene obveze iz teh pravnih aktov za plačilo odškodnine za razlaščeno premoženje ali za odvzete deleže v podjetjih, če v času razlastitvenega ukrepa niso bili v avstrijski lasti.

9. Nesporno je ugotovljeno, da upravičenci do denacionalizacije niso izpolnjevali pogojev glede presečnih datumov iz ADP, zato po tej pogodbi niso prejeli, niti niso imeli pravice prejeti nobene odškodnine. Zakon velja za presojo nemške zakonodaje v smislu drugega odstavka 10. člena za izplačilo ali ugotavljanje odškodnine po nemškem LAG. Nihče od upravičencev v tem primeru ni imel pravice do odškodnine od Nemčije po LAG. Glede dokazovanja okoliščin po ADP in LAG sta predlagatelja predložila potrdila tujih državnih organov. SDH v verodostojnost dokumentov ni dvomil, za razliko od potrdila Zveznega finančnega ministrstva z dne 5. 11. 2010, ki opisuje okoliščine glede pravice do odškodnine po FIP in njenih izvedbenih predpisov. Enako velja za toženo stranko. Dokazano je, da niti predlagatelja, niti njun oče od Republike Avstrije in ZRN niso dobili, niti niso imeli pravice dobiti odškodnine. Gre za nenavaden pristop obravnavanja istovrstnih uradnih dokumentov državnih organov. V koleraciji do FIP, potrdilo Zveznega finančnega ministrstva za toženo stranko, kakor tudi oba upravna strokovnjaka na strani SDH sedaj pa še za Vrhovno sodišče, ni uporabno. Glede uporabe tujih listin gre za kršitev ustavne pravice enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave. S potrdilom Zveznega ministrstva za finance z dne 5. 11. 2010, številka BMF-450701/0009-I/4/210 je dokazano, da za razlaščeno premoženje H.H. v nekdanji Jugoslaviji, Republika Avstrija ni izplačala odškodnine in da je razlaščenci niti niso imeli pravice zahtevati po izvedbeni zakonodaji te pogodbe. Bistvena kršitev določb postopka je, ker se tožena stranka do tega potrdila ni opredelila. V njem se ne izkazuje mnenje avstrijskega državnega organa, temveč samo dejstvo v zvezi s tem, ali je upravičenec dobil pravico dobiti odškodnino od Republike Avstrije. Potrdilo je treba upoštevati kot domačo javno listino, ki potrjuje tisto, kar je na njej zapisano (171. člen ZUP/86). Enako velja v smislu določb 170/3 ZUP/86 v primeru, ko gre za listino tujih organov, ki veljajo v kraju, kjer so bile izdane ter imajo enako dokazno moč kot domače javne listine. 164. člen ZUP/86 (sedaj 169. člen ZUP) opredeljuje, da listina, ki jo je izdal državni organ dokazuje tisto, kar se v njej potrjuje, tolmačenje, da upravni organ ni vezan na to potrdilo je napačno. ZMF v potrdilu podaja tolmačenje pravnih virov, ki jih je Republika Avstrija v posledici FIP sprejela.

10. Glede Aide Memorie Avstrijskega veleposlaništva z dne 28. 2. 2012, pa se o tej listini, ki je prav tako javna listina po ZUP, izdana s strani državnega organa države članice EU, tožena stranka sploh ni opredelila. Prav tako se ni opredelila do številnih pravnih mnenj različnih pravnih strokovnjakov, ki so jih v skladu z določili ZUP šteli kot navedbe stranke v postopku. Tožena stranka povzema samo stališče Vrhovnega sodišča v zadevah X Ips 85/2013, Ips 267/2013 in X Ips 103/2013, s tem da iz teh odločb niti ne izhaja, da bi Vrhovno sodišče s temi mnenji sploh razpolagalo.

11. Dejansko stanje je bilo že popolno ugotovljeno pred organom prve stopnje in gre samo za interpretacijo določbe drugega odstavka 10. člena ZDen. Tožeča stranka navaja mnenja pravnih strokovnjakov in da je kasneje tekom denacionalizacijskega postopka pravno mnenje izdelal še prof. dr. I.I., ki se vlaga v sodni spis. Tako se pravni mnenji dr. J.J. in dr. K.K. v tem postopku štejeta kot navedbe predlagatelja, prav tako mnenje dr. I.I. Poudarja, da je namen določbe drugega odstavka 10. člena ZDen v tem, da se prepreči, da bi upravičenec dobil dvojno plačilo - odškodnino za odvzeto premoženje. To pa pomeni, da oseba, ki po sodnih in upravnih postopkih, ni upravičena do odškodnine od tuje države, upravičena do odškodnine po ZDen. Tako je tožena stranka le povzela stališče Vrhovnega sodišča do tega vprašanja, ne da bi se sama opredelila do stališča dr. J.J., kar je šteti kot del navedb tožnikov - predlagateljev. V nadaljevanju pojasnjuje navedbe iz mnenja pravnega strokovnjaka z dne 28. 5. 2011, ki tolmači tako FIP kot tudi njeno izvedbeno zakonodajo, zlasti pa odgovarja na vprašanje, pod katerimi pogoji je oseba pridobila materialno pravno upravičenje do odškodnine od Republike Avstrije. Povzema še mnenji doktor K.K. in prof. dr. I.I., ki ju podrobno povzema.

12. Tožeča stranka predlaga, da se opravi narok za glavno obravnavo v smislu določb 65. člena ZUS-1, ker gre za pravno vprašanje in dajejo podatki iz spisa dovolj podlage za meritorno odločitev. Zadeva pa se obravnava že celih 22 let. Predlaga, da sodišče tožbi ugodi in se izpodbijana odločba tožene stranke odpravi ter ugodi zahtevku za denacionalizacijo, podredno pa, da se izpodbijana odločba odpravi ter zadeva vrne toženi stranki v nov postopek. Priglaša tudi stroške postopka, ki jih je dolžna plačati tožena stranka.

13. Tožena stranka na tožbo ni odgovorila.

14. Tožba ni utemeljena.

15. Denacionalizacijski upravičenec in vlagatelj zahteve za denacionalizacijo B.A. je umrl dne ... 2015, kot to izhaja iz zapuščinske zadeve z dne 10. 6. 2015 notarja dr. L.L. Po navedeni listini je prvotožnik kot oporočni dedič upravičenca, zastopnik vseh dedičev v denacionalizacijskem postopku, zato mu sodišče priznava aktivno legitimacijo za vložitev tožbe zoper izpodbijano odločbo.

16. V obravnavani zadevi je sporna samo uporaba materialnega prava, ali je tožena stranka na podlagi drugega odstavka 10. člena utemeljeno izključila pok. B.A. in A.A. (drugotožnika) kot denacionalizacijska upravičenca. Tožena stranka je namreč odločitev oprla na ugotovitev, da sta oba denacionalizacijska upravičenca izpolnjevala pogoje za pridobitev odškodnine po FIP. Glede na to, da se sodišče v celoti strinja z dejanskimi in pravnimi razlogi navedenimi v izpodbijani drugostopenjski odločbi, jih v izogib ponavljanju na podlagi drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ponovno ne navaja. V zvezi s tožbeno navedbo, da je tožena stranka bistveno kršila določbe ZUP, ker je odločitev oprla na dopolnjena pritožbena navajanja SDH, vložena po preteku pritožbenega roka, in da dopolnitev pritožbe tožnikom ni bila poslana, sodišče pojasnjuje, da gre pri uporabi drugega odstavka 10. člena ZDen za razlago materialnega prava, na katerega upravni organ tudi sicer pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 247. člena ZUP).

17. Vrhovno sodišče je v svoji sodbi X Ips 85/2013 z dne 27. 11. 2014 (iz katere izhaja, da so nova stališča v zvezi z razlago in uporabo drugega odstavka 10. člena ZDen konsistentna z dotedanjo sodno prakso) opozorilo, da je Ustavno sodišče že presojalo ustavno skladnost določbe drugega odstavka 10. člena ZDen (odločbe U-I-23/93, U-I-326/98, Up-547/02, sklep Up-142/00). V odločbi U-I-326/98 je navedlo, da je dopolnilo te določbe z ZDen-B (drugi stavek drugega odstavka) napotilo upravnim organom, kako naj ugotavljajo, ali je določena oseba imela pravico dobiti odškodnino od tuje države (55. točka obrazložitve). Iz odločbe Ustavnega sodišča Up-547/02 izhaja, da določba drugega odstavka 10. člena ZDen ne pomeni, da slovenski organi pri odločanju o upravičenju do denacionalizacije odločajo o pravici do odškodnine od tuje države. O tem, ali je določena oseba imela pravico dobiti odškodnino od tuje države, odločajo sami organi, pristojni za denacionalizacijo in to neposredno z razlago mednarodne pogodbe, torej brez dokazovanja tujega prava in brez priznavanja tujih sodnih odločb (14. točka obrazložitve).

18. V sodbi X Ips 85/2013 z dne 27. 11. 2014 je Vrhovno sodišče tako zavzelo stališče, da določbe drugega odstavka 10. člena ZDen glede na generično in primeroma navedene mednarodne akte (mednarodne sporazume, mirovne pogodbe) ni mogoče razlagati tako, da bi bile izključene bilateralne pogodbe dveh tujih držav, pri katerih bivša Jugoslavija ni sodelovala, kot je npr. FIP, ki sta jo 27. 11. 1961 sklenili ZRN in Republika Avstrija, in s katero se je ZRN zavezala, da bo udeležena na stroških finančnih izdatkov, ki bodo Avstriji nastali zaradi odškodovanja v FIP (Prilogi 1) opredeljenih (skupin) oseb. Po mnenju Vrhovnega sodišča je tudi FIP (in njeni izvedbeni akti) lahko podlaga za izključitev prejšnjega lastnika od denacionalizacije po drugem odstavku 10. člena ZDen, če je na podlagi določb te pogodbe pridobil oziroma imel pravico pridobiti odškodnino za premoženje, podržavljeno (odvzeto) v Sloveniji. Glede na to sodišče zavrača kot neutemeljeno tožbeno navedbo, da FIP ne more predstavljati podlage za izključevanje denacionalizacije po drugem odstavku 10. člena ZDen, ker naj ne bi imela izvedbenega učinka neposredno nasproti oškodovancem.

19. Za izvedbo FIP je Republika Avstrija sprejela UVEG in Zakon o prijavi škode Anmeldegestz, v 2. členu pa se FIP sklicuje na Zakon o vojnih in pregnanskih škodah (KVAG). Odškodovanje za osebe, ki spadajo v krog upravičencev, je torej Avstrija uredila v notranji zakonodaji v polju svoje proste presoje (določila vrsto škode za katero se plača odškodnina, višina odškodnine, vključujoč socialne kriterije in druge).

20. Vrhovno sodišče je v prej navedeni sodbi tudi navedlo, da je že dosedanja sodna praksa enotno štela, da organi pri ugotavljanju upravičenosti do odškodnine od tuje države niso vezani na višino škode in vrsto podržavljenega premoženja, za katero je tuja država priznavala odškodnino, in zavzelo jasno stališče, da ni pomembno, za katere vrste premoženja se je tuja država odločila izplačevati odškodnine, in tudi ne, kakšna je bila višina odškodnine. Bistveno je, da je imel „razlaščenec“ v tuji državi na voljo pravno podlago za pridobitev odškodnine, ki je imela temelj v odvzetem premoženju v takratni Jugoslaviji; različne države pa so različno določale vrste premoženja in višino odškodnine za „razlaščeno“ premoženje (37. točka obrazložitve).

21. V zvezi z navedbami tožnikov, da bi upravni organ moral pri ugotavljanju upravičenosti prejšnjega lastnika do odškodnine od tuje države upoštevati izvedbene zakone (Zakon o prijavi, KVAG, UVEG), se sodišče prav tako sklicuje na stališče Vrhovnega sodišča v tej sodbi, po katerem bi morebitna zahteva upravnim organom, ki odločajo v denacionalizacijskih postopkih, da v vsakem posameznem primeru ugotavljajo, ali je bila v tujini izplačana (ali predvidena) odškodnina primerna (odvzetemu premoženju) in ali je zajela vse kategorije podržavljenega premoženja, presegla namen zakonodajalca, ki ga je skušal doseči z ZDen. Ugotavljanje, kakšne konkretne pravice bi upravičencu šle po avstrijskih predpisih, bi pomenilo določanje odškodnine po teh predpisih, kar pa presega odločanje o denacionalizacijskih zahtevkih po ZDen. Ugotavljanje konkretnih dejstev posameznega primera bi bilo zaradi časovne odmaknjenosti lahko tudi onemogočeno ali zelo oteženo (smiselno enako stališče, da ni treba ugotavljati okoliščin, predpisanih po internem pravu tuje države, izhaja že iz sodbe Vrhovnega sodišča I Up 462/2000 z dne 6. 6. 2002).

22. Upoštevajoč stališča Vrhovnega sodišča v sodbi X Ips 85/2013, po presoji sodišča tožnika tudi zmotno menita, da bi bilo pri odločanju treba upoštevati potrdilo avstrijskega Zveznega ministrstva za finance z dne 7. 4. 2011. To potrdilo je potrdilo o tujem pravu v smislu 12. člena Zakona o mednarodnem zasebnem pravu in postopku oziroma 7. členu Evropske konvencije o obvestilih o tujem pravu. Če se z njim potrjuje, da sta ZRN in Republika Avstrija sklenili FIP, je upravni organ pri ugotavljanju, ali je obstajala možnost pridobiti odškodnino od tuje države, ta predpis kot veljaven upošteval. Če pa Zvezno ministrstvo za finance navaja, da tudi po tej ni obstajala pravica do odškodnine, pa je to mnenje, na katerega upravni organ ni bil vezan. To pa zato, ker pri odločanju o denacionalizacijskem zahtevku ni bil vezan na odločitev avstrijskega organa o določitvi odškodnine (stališče Ustavnega sodišča RS v odločbi Up-547/02), pa tudi zato, ker je avstrijsko ministrstvo svoje mnenje utemeljevalo na avstrijski izvedbeni zakonodaji.

23. Ker navedeno stališče glede uporabe oziroma razlage FIP na podlagi drugega odstavka 10. člena ZDen že izhaja iz ustaljene upravnosodne prakse Vrhovnega sodišča in Upravnega sodišča, je sodišče presodilo, da je bil postopek pred izdajo izpodbijane odločbe pravilen ter da je odločba pravilna in na zakonu utemeljena, zato je tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo in se ni spuščalo v presojo ostalih tožbenih navedb. Glede na to, da dejansko stanje med strankami postopka ni sporno, sodišče ni sledilo predlogu tožeče stranke, da se opravi glavna obravnava (prvi odstavek 59. člena ZUS-1).

24. O stroških postopka je sodišče odločilo na podlagi četrtega odstavka 25. člena ZUS-1, po katerem v primeru, kadar (med drugim) sodišče tožbo zavrne, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.