Sodba II Ips 10/99
Datum: 1999-09-16T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:1999:II.IPS.10.99
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VSL II Cp 1217/97
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Civilni oddelek
podrocje: ODŠKODNINSKO PRAVO
institut: odgovornost pri nesreči, ki jo povzročijo premikajoča se motorna vozila - obojestranska krivda imetnikov motornih vozil - povrnitev negmotne škode - denarna odškodnina - kriteriji za odmero odškodnine - enotna odškodnina za vse oblike nepremoženjske škode

## Jedro

Sorazmerje med posameznimi vrstami škod ni nek predpisan standard pri odmeri odškodnine, ampak je ravno tako podvrženo kritični presoji (po objektivnih in subjektivnih kriterijih). Zatrjevanje revizije, da je tožnik pravilno ocenil sorazmerje med posameznimi vrstami škod, je njegova ocena, ki ni nujno ustrezna zakonskim določbam o odmeri pravične denarne odškodnine. Subjektivna prizadetost je namreč le eden izmed kriterijev, ki ga je sodišče dolžno upoštevati in ki je bil pri tožniku tudi ustrezno upoštevan.

## Izrek

Reviziji se delno ugodi in se sodbi sodišč prve in druge stopnje delno spremenita, tako da se sodba sodišča prve stopnje o glavnem tožbenem zahtevku glasi: "1. Prvotoženec M. O. in tretjetoženka Z. T. d.d., Ljubljana sta dolžna solidarno plačati tožniku R. O. 2,955.000,00 (dvamilijonadevetstopetinpet- desettisoč) SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20.5.1997 dalje do plačila, v roku 15 dni, da ne bo izvršbe.

2. Kar zahteva tožeča stranka več ali drugače, se zavrne." Revizija se v ostalem delu zavrne kot neutemeljena.

Prvotoženec in tretjetoženka sta dolžna solidarno povrniti tožeči stranki stroške revizijskega postopka v višini 58.995,00 SIT, v roku 15 dni, da ne bo izvršbe.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku za plačilo odškodnine od udeleženca v prometni nesreči in od zavarovalnice, in jima naložilo plačilo 75% odmerjene odškodnine. Presodilo je, da je višji tožbeni zahtevek pretiran in neutemeljen, v celoti pa neutemeljen zoper Zavarovalni biro, ki v času škodnega dogodka še ni bil ustanovljen. Za prestane telesne bolečine je sodišče odmerilo 1,100.000,00 SIT (od zahtevanih 3,000.000,00 SIT), za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti 1,700.000,00 SIT (od zahtevanih 5,000.000,00 SIT), za strah 300.000,00 SIT (od zahtevanih 1,000.000,00 SIT) in za duševne bolečine zaradi skaženosti 300.000,00 SIT (od zahtevanih 500.000,00 SIT). Odmerilo je še 40.000,00 SIT odškodnine za materialno škodo. Celotno odmerjeno odškodnino je sodišče prve stopnje znižalo za 25%, za kolikor je ocenilo prispevek tožnika k nastanku nesreče, in naložilo tako odmerjeno odškodnino v skupni višini 2,580.000,00 SIT v solidarno plačilo prvotožencu in tretjetoženki. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper tako pravnomočno sodbo je tožeča stranka vložila pravočasno revizijo, v kateri uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava. V reviziji povzema dejanske ugotovitve o poteku nesreče in vožnjo udeležencev pred njo ter v zvezi s tem drugostopenjskemu sodišču očita, da ni imelo pooblastil za spreminjanje in dopolnjevanje dejanskega stanja zgolj na podlagi izvedenskega mnenja, neupoštevajoč pri tem še druge ugotovitve v postopku. S tem naj bi zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 354. člena ZPP. Opozarja, da je tožnik že v pritožbi z izračunom dokazal, da za nikakršno reakcijo pred trčenjem ni bilo časa, tega pa drugostopenjsko sodišče ni upoštevalo. Do trčenja bi prišlo tudi ob nižji hitrosti vožnje kolesa z motorjem in tako ni vzročne zveze med očitano prehitro vožnjo in nesrečo, kot tudi ne med nesrečo in dejstvom, da je tožnik na kolesu z motorjem vozil sopotnika. Napačno je ocenjena sokrivda udeležencev nesreče: riziko srečanja s težkim in okornim vozilom ne more biti na škodo tožnika. Revizija prav tako graja odmero odškodnine za vsako vrsto škode posebej. Poudarja predvsem, da je sodišče premalo upoštevalo specifično stanje pri tožniku. Bolečinsko obdobje je bilo izredno dolgo: 112 dni. Tožnik je mlad, nesreča je njegovo življenje bistveno spremenila glede izbire poklica, življenjskih ambicij in družabnega življenja. Predvsem revizija poudarja, da sodišče ni upoštevalo sorazmerja med posameznimi vrstami škod in meni, da je sam tožnik to pravilno upošteval v tožbenem zahtevku.

Postopek na prvi stopnji je bil končan pred uveljavitvijo Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99), zato je potrebno pri odločitvi upoštevati določila Zakona o pravdnem postopku, ki je veljal pred tem (iz leta 1977, ki se je uporabljal na podlagi 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, Ur.l. RS/I, št. 1-6/91, UZITUL).

V postopku, ki je bil opravljen po 390. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP), tožena stranka na vročeno revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo.

Revizija je delno utemeljena le glede višine odmerjene odškodnine, v preostalem delu pa ni utemeljena.

Do nesreče med tožnikom - voznikom kolesa z motorjem - in prvotožencem - voznikom traktorja - je prišlo 31.7.1992 okrog 19.30 ure na lokalni cesti skozi M., kjer je hitrost vožnje omejena na 30 km/h, cesta pa je široka 2,70 metra. Sodišče prve stopnje je glede poteka nesreče in načina vožnje udeležencev nesreče ugotovilo, da sta preglednost v ovinku, kjer je prišlo do trčenja, zmanjševali hiša in visoko rastoča zelenjava. Udeleženca nesreče sta se zagledala šele na razdalji manj kot 5m in ne 30 do 35m, kot je to zapisano v izvedenskem mnenju. Odgovor, zakaj sta se udeleženca zagledala šele na tako kratki razdalji, je sodišče našlo v ovirah za preglednost ovinka. Ocenilo pa je, da je razlog mogoče iskati tudi v nepazljivosti voznikov. Pri tem ni moglo ugotoviti, da bi bilo nepazljivost moč očitati le vozniku traktorja. Hitrost tožnika je sodišče prve stopnje ocenilo ne samo po izračunu izvedenca, ampak je upoštevalo izpovedbo zaslišane priče, da je tožnik vozil srednje hitro in hitro. Na podlagi izračuna in te ocene priče je sodišče presodilo, da je tožnik vozil s preveliko hitrostjo. Ugotovilo je , da je podana vzročna zveza med okoliščino, da je tožnik na motorju s kolesom vozil sopotnika, in zmanjšanimi manevrirnimi sposobnostmi kolesa z motorjem. Prisotnost sopotnika na kolesu z motorjem je negativno vplivala na stabilnost, ustavljanje in zavzemanje pravilnega položaja na cestišču. Tožnik je težje obvladoval motor, kar se je posebej izrazilo v ostrem desnem ovinku, ko je za zaustavitev potreboval daljšo pot. Zaradi prehitre vožnje in prevoza sopotnika je sodišče prve stopnje ocenilo tožnikov prispevek k nastanku nesreče s 25%. Pri razmejitvi deležev odgovornosti za nastanek nesreče je sodišče prve stopnje prvotožencu štelo v škodo dejstvo, da je upravljal veliko, počasno in neokretno vozilo na ozki in v določenih delih nepregledni cesti, kar je narekovalo še večjo previdnost. Pritožbeno sodišče je vse naštete ugotovitve sprejelo, glede na pritožbeni izračun in ostale očitke pa še odgovorilo, da je pravilna ugotovitev, da sta bila oba udeleženca nesreče premalo pazljiva.

Glede hitrosti vožnje tožnika je pritožbeno sodišče pritrdilo oceni o prekoračeni hitrosti, ki jo je izrazilo tudi s številkami (tretja stran obrazložitve, zadnji odstavek). Vse številčne podatke o omejitvi hitrosti (30 km/h) in največji možni hitrosti (40 - 45 km/h) ter starosti motorja (3 leta) je sodišče druge stopnje lahko našlo v obrazložitvi sodišča prve stopnje. Vsebinsko enako presojo prehitre vožnje tožnika, kot jo je izdelalo sodišče prve stopnje, je pritožbeno sodišče še dopolnilo s številkami. "Prehitra vožnja" pomeni vožnjo preko omejitve hitrosti. Ugotovitev, da je tožnik vozil prehitro, je skupna sodišču prve in druge stopnje, v izpodbijani sodbi pritožbenega sodišča je dodana le omejitev hitrosti v številki, česar nikakor ni mogoče oceniti kot nedovoljenega dopolnjevanja dejanskega stanja.

Prav tako je pritožbeno sodišče s številkami odgovorilo na izračun možne razdalje, na kateri sta se udeleženca zagledala (ki ni dopuščala nobene reakcije na situacijo na cestišču), ki ga je tožeča stranka ponudila v pritožbi in ga sedaj ponavlja v reviziji z očitkom, da pritožbeno sodišče nanj ni odgovorilo. Odgovor je na četrti strani obrazložitve izpodbijane sodbe. Pritožbeno sodišče je sprejelo ugotovitev, da sta se udeleženca zagledala na razdalji manj kot 5m, in ni spremenilo ocene razdalje na 35m, kot to zmotno trdi revizija. Prav tako je ocenilo, da ta razdalja ni odločilna za presojo odgovornosti udeležencev nesreče. Glede na širino cestišča (2,70 m) in širino traktorja (1,65 m) je namreč očitno, da je traktor v vsakem primeru predstavljal oviro na cestišču za motorista. V danem okolju in času je bilo to oviro mogoče pričakovati, zato bi tožnik moral voziti "zelo počasi in skrajno previdno". Tudi te ugotovitve je pritožbeno sodišče povzelo iz sodbe sodišča prve stopnje in jih presodilo kot dodatne razloge k pravilni presoji o razmerju odgovornosti za nastanek nesreče med udeležencema. Res je sicer, da je večina opisanih podatkov zapisana v izvedenskem mnenju, vendar ne drži, da bi jih sodišči prve in druge stopnje različno razlagali (ali celo nasprotno), kot to trdi revizija. Pri tem še pripomba, da je tožeča stranka trdila in poskušala dokazati, ne pa "dokazala", da ni vzročne zveze med hitrostjo vožnje tožnika in nastankom nesreče. Prav tako je po oceni revizijskega sodišča pravilna presoja, da je dejstvo, da je tožnik vozil sopotnika, vplivalo na manevrirne sposobnosti motorja in da je to dejstvo v vzročni zvezi z (ne)možnostjo preprečitve nesreče. Očitek, da je sokrivda tožnika napačno ocenjena zaradi nesorazmernosti med voziloma - udeležencema nesreče, pa zopet ni točen. Natanko enako mnenje, kot ga zagovarja revizija, je zaslediti pri oceni višine soodgovornosti prvotoženca za nesrečo: težko, okorno vozilo je eden izmed razlogov za odmero večje odgovornosti prvotoženca.

Revizijsko sodišče je po opravljeni analizi revizijskih očitkov in izpodbijane sodbe glede temelja ugotovilo, da so očitki, tako procesni kot materialnopravni, glede ugotovitve odgovornosti in njene razmejitve neutemeljeni. Pravilno je razmejena sokrivda udeležencev prometne nesreče (drugi odstavek 178. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, ZOR).

Denarno odškodnino za prestane telesne bolečine, strah, duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti in zaradi skaženosti odmeri sodišče glede na pomen prizadete dobrine in na namen odškodnine ter ob tem upošteva, da odmerjena odškodnina ne sme iti na roko težnjam, ki niso združljive z njeno naravo in družbenim namenom (drugi odstavek 200. člena ZOR). Sodišče je torej dolžno pretehtati vse okoliščine, ki so (in morebiti še bodo) vplivale na zmanjšano aktivnost oškodovanca (subjektivno merilo) in upoštevati tudi sodno prakso o odmeri odškodnin v podobnih primerih (objektivno merilo). S takim ravnanjem sodišče poskrbi, da odškodnina v posameznih primerih ne izstopa v primerjavi s podobnimi in da tudi ni v nasprotju z namenom odškodnine: ta naj pomeni denarno nadomestilo za pretrpljeno škodo, ki je sicer ni mogoče odpraviti.

Tožnik je v prometni nesreči pretrpel: odprt zlom leve pogačice, odprt zlom zunanjega dela čvrška leve stegnenice, odprt zlom zunanjega dela čvrška leve golenice, zlom prvega členka IV. prsta levega stopala, delni izpah palca levega stopala, razpoko zunanjega meniska levega kolena in odrgnino desnega kolena. Ob nesreči je bil star 17 let, obiskoval je drugi letnik srednje lesarske šole. Po nesreči je izgubil vse poklicne ambicije za poklic mizarja. Tega poklica niti ne bi več mogel opravljati, saj je delo predvsem stoječe. To je tožnika zelo prizadelo. Opustiti je moral tudi določene športne aktivnosti (smučanje), težave ima pri vožnji avtomobila, pri kateri se hitro utrudi. Prikrajšan je pri družabnih stikih npr. pri plesu. Tožnik ni več zmožen za dela, kjer je potrebna neprekinjena hoja, stoja, pogosto vzpenjanje in sestopanje po stopnicah in lestvah ter delo s pogostim počepanjem in klečanjem. Prometna nesreča je pustila trajne anatomske posledice: zarasli zlom v levem kolenu, razpoko v zunanjem menisku levega kolena, brazgotine na levem kolenu in zmanjšanje mišične mase levega stegna in goleni. Gibljivost levega kolena je zavrta, oslabljena je moč levega stegna in goleni, obseg levega kolena je za 1 cm manjši, goleni pa za 2 cm manjši. Pri vzpenjanju in sestopanju po stopnicah je tožnikova hoja komaj opazno šepajoča, na ravni podlagi pa je normalna. Izvedenec je tožnikovo zmanjšanje življenjskih aktivnosti ocenil po kriterijih zavarovalnice s 15% in to trajno.

Za vse opisane posledice, ki tožniku povzročajo duševno trpljenje in prizadetost ter ga omejujejo v primerjavi z aktivnostmi, ki se jih je lahko prej udeleževal, sta sodišči odmerili 1,700.000,00 SIT odškodnine. Po oceni revizijskega sodišča je utemeljeno opozarjanje revizije, da so bili kriteriji za odmero odškodnine zmotno upoštevani. Pritrditi je potrebno dejstvu, da je nesreča povsem spremenila poklicni in življenjski tok mladega tožnika ter gotovo vpliva tudi na možnost ustvarjanja družine. Upoštevajoč vse naštete posledice revizijsko sodišče ocenjuje, da je potrebno odškodnino iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti zvišati za 500.000,00 SIT, kar pomeni povišanje prisojene odškodnine za 375.000,00 SIT, upoštevajoč tožnikov prispevek k nastanku nesreče. Tako odmerjena odškodnina po presoji revizijskega sodišča predstavlja primerno odškodnino in je odmerjena v skladu z 200. členom ZOR.

Ni pa mogoče pritrditi reviziji, ko graja odmero odškodnine za preostale oblike škode pri tožniku. Sodišči sta pri odmeri odškodnine za telesne bolečine pravilno upoštevali bolečinsko obdobje pri tožniku, ki je trajalo skupno 112 dni, od tega je tožnik 15 dni trpel hude bolečine, 41 dni zmerne in še 39 dni občasne lahke bolečine (vse šteto kumulativno). Bolečine se bodo pri tožniku pojavljale tudi v bodoče, posebej pri daljši hoji, pri daljšem vzpenjanju in pri hoji po neravnem terenu, pri sestopanju po stopnicah in lestvah in ob vremenskih spremembah. Zdravljenje je skupno trajalo 1 leto in 3 mesece, od tega je bil 29 dni v bolnišnici. Tožnik je bil dvakrat operiran, enajstkrat izpostavljen RTG snemanju, nosil je mavčevo longeto (23 dni), hodil je s pomočjo bergel (82 dni) in opravil fizioterapijo v Zdravilišču Laško (21 dni). Ves čas je bil zaskrbljen za izid zdravljenja, dogodek sam je bil za tožnika pravi šok.

Poškodba je tožniku pustila brazgotino: na prednji in zunanji strani levega kolena ima nepravilno oblikovano sivo brazgotino dolžine 28 cm in širine 1 do 2 cm. V neposredni bližini so še tri krajše ravne brazgotine. Vse brazgotine tožnika motijo, vsak ga najprej pogleda vanje in sprašuje, kaj se mu je zgodilo.

Za vse te opisane težave in njihove posledice sta sodišči prve in druge stopnje odmerili primerno odškodnino, ki je v skladu z zakonskimi kriteriji. Revizija torej nima prav, ko jima očita zmotno uporabo materialnega prava. Po oceni revizijskega sodišča je med posameznimi odškodninskimi postavkami tudi primerno sorazmerje.

Poudariti pa je potrebno, da se odškodnina nalaga v plačilo načeloma v enotnem znesku, čeprav se odmeri za vsako posamezno odškodninsko postavko (glede na postavljeni zahtevek). Predhodno je seveda potrebno ugotoviti, ali gre za pravno priznano škodo, zaradi katere je sploh utemeljeno odmeriti odškodnino. Sorazmerje med posameznimi vrstami škod ni nek predpisan standard pri odmeri odškodnine, ampak je ravno tako podvrženo kritični presoji (po objektivnih in subjektivnih krijerih). Zatrjevanje revizije, da je tožnik pravilno ocenil sorazmerje med posameznimi vrstami škod, je njegova ocena, ki ni nujno ustrezna zakonskim določbam o odmeri pravične denarne odškodnine. Subjektivna prizadetost je namreč le eden izmed kriterijev, ki ga je sodišče dolžno upoštevati in ki je bil pri tožniku tudi ustrezno upoštevan.

Revizijsko sodišče je po uradni dolžnosti preverilo (386. člen ZPP) še, ali je bila v postopku zagrešena bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, vendar takšne kršitve ni ugotovilo. Ker zatrjevane kršitve postopka niso podane, materialno pravo pa je bilo zmotno uporabljeno le glede odmere višine odškodnine, je revizijsko sodišče spremenilo višino odmerjene odškodnine (prvi odstavek 395. člen ZPP), v preostalem neutemeljenem delu pa revizijo zavrnilo (393. člen ZPP).

Revizijsko sodišče ni poseglo v izrek o pravdnih stroških, čeprav je delno spremenilo odločitev sodišč prve in druge stopnje. Sprememba se nanaša le na višino dosojene odškodnine, ne pa tudi na temelj odškodninske odgovornosti oziroma porazdelitev sokrivde med udeležencema nesreče, ki ga je tožeča stranka sicer v reviziji tudi izpodbijala, vendar neutemeljeno. Tako višina tožbenega zahtevka kakor tudi višina dosojene odškodnine sta v istem točkovnem razredu odvetniške tarife za odmero pravdnih stroškov in zato tudi s tega stališča poseg v višino priznanih stroškov tožeči stranki ni utemeljen. Priznalo pa je (glede na temelj) 75% stroškov za sestavo revizije, kot jih odvetniška tarifa določa za višino tistega dela revizijskega zahtevka, ki je bil utemeljen. Te stroške je naložilo v plačilo toženi stranki (166. člen ZPP).