VDSS sklep Pdp 836/2015
Datum: 2016-03-02T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2016:PDP.836.2015
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: premestitev - javni uslužbenec

## Jedro

Na zakonitost premestitve policista v smislu 3. točke prvega odstavka 149. člena ZJU ne more vplivati ugotovitev sodišča o tem, ali je bila premestitev tožnika smotrna v smislu učinkovitosti dela organa, saj je ocena o tem, da je mogoče z določeno premestitvijo zagotoviti učinkovitejše oziroma smotrnejše delo organa, v domeni predstojnika organa. Tudi v primeru, če sprejme predstojnik organa napačno oceno glede zagotavljanja učinkovitejšega oziroma smotrnejšega dela organa, takšna premestitev zaradi te napačne ocene še ni nezakonita. V sporih v zvezi z zakonitostjo premestitve po 3. točki prvega odstavka 149. člena ZJU je sodišče pristojno ugotavljati le, ali je razlog za premestitev resničen in ne navidezen, ne more pa sodišče ocenjevati, kako je oziroma kako bo konkretna premestitev vplivala na učinkovito delo organa (npr. sodba VDSS opr. št. Pdp 1240/2014, sklep opr. št. Pdp 368/2015, sodba opr. št. Pdp 359/2015, …).

## Izrek

I. Pritožbama se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka izpodbijane sodbe razveljavilo sklepa tožene stranke z dne 18. 4. 2013 in 22. 5. 2013, na podlagi katerih je bil tožnik premeščen na novo delovno mesto. V II. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožnika pozvati nazaj na delovno mesto kriminalist specialist - kriminalist specialist I (šifra delovnega mesta ...) v oddelku A. Sektorja B. Policijske uprave C. ter mu priznati vse pravice, ki izhajajo iz tega delovnega mesta, v 15 dneh in pod izvršbo. V III. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku iz naslova plačila razlike v plači, ki bi jo tožnik prejemal z uvrščenostjo v 29. plačni razred na delovnem mestu kriminalist specialist - kriminalist specialist I in dejansko prejetimi plačami z uvrščenostjo v 28. plačni razred na delovnem mestu policist I, obračunati in izplačati razlike v plačah v znesku 49,86 EUR bruto za vsak mesec od 3. 5. 2013 dalje do izdaje sodbe, od posameznih bruto mesečnih zneskov odvesti predpisane davke in prispevke, tožniku pa izplačati pripadajoče neto zneske razlik v plači skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsake posamezne razlike v plači do plačila, v 15 dneh in pod izvršbo. V IV. točki izreka je naložilo toženi stranki, da je dolžna tožniku povrniti njegove stroške postopka v znesku 870,05 EUR v 15 dneh po prejemu sodbe, v primeru zamude pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteku paricijskega roka dalje do plačila, pod izvršbo. V V. točki izreka je zavrnilo njegov tožbeni zahtevek, na podlagi katerega naj bi mu bila dolžna tožena stranka iz naslova plačila dodatka za pripravljenost, ki bi ga tožnik prejemal na delovnem mestu kriminalist specialist - kriminalist specialist I, obračunati in izplačati dodatek za pripravljenost v znesku 147,75 EUR neto za vsak mesec od 3. 5. 2013 dalje do izdaje sodbe, od posameznih neto mesečnih zneskov odvesti predpisane davke in prispevke, tožniku pa izplačati pripadajoče neto zneske dodatkov za pripravljenost, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakega posameznega mesečnega zneska dodatka za pripravljenost dalje do plačila, v 15 dneh in pod izvršbo.

2. Zoper zavrnilni del navedene sodbe se iz pritožbenih razlogov nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava pritožuje tožnik in predlaga pritožbenemu sodišču, da njegovi pritožbi ugodi, izpodbijani del sodbe spremeni tako, da njegovemu tožbenemu zahtevku v celoti ugodi. V pritožbi navaja, da je pred trajno premestitvijo na Policijsko postajo D. prejemal dodatek za pripravljenost in sicer v različnih mesečnih zneskih glede na število ur pripravljenosti. V povprečju pa je bil v pripravljenosti 134 ur mesečno, zaradi česar je prejemal dodatek v povprečju 147,75 EUR neto mesečno. Če tožnik ne bi bil premeščen na Policijsko postajo D., bi ta dodatek prejemal še naprej, zato je njegov tožbeni zahtevek tudi glede navedenega utemeljen na podlagi 164., 168. oziroma 169. člena Obligacijskega zakonika. Priglaša pritožbene stroške.

3. Zoper ugodilni del sodbe in zoper odločitev o pravdnih stroških se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga pritožbenemu sodišču, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijani del sodbe spremeni tako, da v celoti zavrne tožnikov tožbeni zahtevek in mu naloži plačilo pravdnih stroškov tožene stranke, oziroma podredno, da jo v tem delu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V obširni pritožbi navaja, da je napačen zaključek sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni z ničemer dokazala potreb po trajnejših rešitvah in s tem po trajni premestitvi tožnika. Dokazala je, da je bil namen tožnikove premestitve v poostrenem nadzoru na posameznih bencinskih servisih in parkiriščih v zvezi z kaznivimi dejanji. Pri tem je sodišče prve stopnje povsem prezrlo navedbe tožene stranke, da so delovne skupine oziroma mobilne operativne skupine v zvezi s to problematiko na PU C. pričele delovati že v letu 2010, še intenzivneje pa v letu 2011. V cilju preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kriminalitete (pereča problematika drznih tatvin in drugih tatvin na in ob avtocesti) je tožena stranka najprej pričela z začasnimi premestitvami. Sodišče je prezrlo tudi, da je bil tožnik premeščen med drugim tudi zaradi dviga stopnje varnosti oziroma preiskovanosti kaznivih dejanj na območju policijske enote ter zaradi popolnitve te enote, ki je bila 77 % zasedena, s tožnikom iz enote, kjer je bila zasedenost 86 %. Poleg tega tožnik tudi biva na območju, na katero je bil premeščen. Tožnik na Policijsko postajo D. ni bil premeščen le zaradi sodelovanja v E. operativni skupini (ki je bila ustanovljena 9. 5. 2013), zato ni bistveno, da je bil predlog za premestitev tožnika podan in sprejet že 13. 2. 2013. Napačen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da tožnik 90 % svojega dela opravlja delo dežurnega policista (kar naj bi pomenilo zlasti sprejemanja strank, dvigovanje telefona, …), saj je tožnik od premestitve do konca oktobra 2013 opravil 75 služb (od tega 25 služb v patrulji, kot dežurni na policijski postaji pa 32 služb), opravljal pa je tudi druge naloge, ki jih sam navaja (5-krat naloge na avtocesti, 6-krat naloge lokalne kriminalistične enote v nočnem času, 4-krat pa je bil pa je bil tudi aktiviran v delovanje gorske policijske enote ter 1-krat na delo na policijskem okolišu). V 37 primerih je izvajal neposredne naloge na terenu s poudarkom na fizičnem in operativnem nadzoru nad kriminalnimi žarišči. Poleg tega je tudi delo dežurnega policista zelo odgovorno (v odsotnosti komandirja lahko odloča tudi o nujnih ukrepih, razporeja delo, …). Prav tako ni bistveno, da je moral tožnik delo opravljati tudi v uniformi, saj je bil na takšno delovno mesto premeščen. Nebistveno je tudi, da je bil tožnik kot kriminalist v oddelku A. ocenjen z boljšo oceno, kot pa kasneje, ko je opravljal naloge policista. Ocena namreč ne temelji le na njegovi uspešnosti, temveč predvsem na njegovi prizadevnosti in še na številnih drugih kriterijih. Ob tem tudi ocena dobro, ki jo je tožnik prejel po premestitvi, dokazuje, da je večina svojih nalog opravil v pričakovanih okvirih. Iz opisa del in nalog tožnikovega delovnega mesta pred in po premestitvi izhaja, da je tožnik tudi na novem delovnem mestu opravljal naloge odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj ter fizično in operativno nadzorovanje kriminalnih žarišč. Z navedbo, da naj premestitev usposobljenega kriminalista z dolgoletnimi bogatimi izkušnjami na področju prikritih preiskovalnih ukrepov (tožnika) na delovno mesto, kjer se opravljajo naloge, ki jih lahko opravlja policist začetnik, ne bi bila smotrna, sodišče prve stopnje prihaja samo s seboj v nasprotje. Ugotovilo je namreč, da je tožniku prav za delo na delovnem mestu po premestitvi primanjkovalo znanja in izkušenj, ob tem pa je spregledalo, da tožnik na novem delovnem mestu enostavno ni želel delati več, kot pa je bilo to nujno potrebno. Sodišče prve stopnje je problematiziralo tožnikovo premestitev tudi z vidika ocenjevanja organizacijskih in kadrovskih ukrepov vodstva PU C., s tem da je spregledalo, da je povečana operativna problematika na avtocestah in počivališčih obstajala že dalj časa. Tako so delovne skupine oziroma E. operativne skupine delale že v letu 2010 in 2011, dejstvo, da je bila delovna skupina za delo ob avtocesti ponovno ustanovljena v letu 2013, pa ne pomeni, da problematike s kriminaliteto prej ni bilo. Delovanja te skupine ni mogoče enačiti s tožnikovo premestitvijo, saj tožnik ni bil premeščen zaradi delovanja v tej skupini, temveč zaradi pereče problematike, ki jo je sicer obravnavala tudi ta skupina ter tudi zaradi morebitnega sodelovanja tožnika v tej skupini. Tožnik je sodeloval tudi v skupini za izravnalne ukrepe, ta skupina pa ni bila ustanovljena izključno zaradi obravnavanih kaznivih dejanj, storjenih na avtocestah, kar vse je napačno ugotovilo sodišče prve stopnje. Prav tako ni bistvena ugotovitev sodišča prve stopnje, da je komandir Policijske postaje D. večkrat opozarjal na kadrovsko problematiko, da pa je vedno izrazil le potrebo po dodatnem kadru, ne pa po njegovi specifični usposobljenosti, kar naj bi nakazovalo na nesmotrnost razporeditve tožnika. Odločanje o premeščanju kadra namreč ni v pristojnosti komandirja policijske postaje, razen tega pa lahko kriminalisti oddelka A. (ki prvenstveno zasedajo delovna mesta s srednješolsko izobrazbo) pomenijo učinkovito okrepitev enote, če le želijo in hočejo prispevati k njeni učinkovitosti. Za zakonitost premestitve prav tako niso pomembne ugotovitve sodišča prve stopnje o primerljivosti zasedenosti delovnih mest organizacijskih enot pred in po premestitvi tožnika. Ob tem pa je sodišče prve stopnje prezrlo tudi navedbe komandirja Policijske postaje D., da je bila njegova enota kadrovsko podhranjena. V zvezi s tem je neutemeljeno presojalo o tem, kdaj bi bila tožnikova premestitev učinkovitejša. Poleg tega je neutemeljeno in v nasprotju z dokazi presojalo premestitev tožnika tudi glede na zasedenost posamezne enote in se ni opredelilo do zatrjevanj tožene stranke, da so podatki in analize o zasedenosti enot stvar vodstva enote in predmet načrtovanja in organizacije dela. Napačna je tudi ugotovitev, da je bil sklep o premestitvi navidezen tudi zato, ker je bil sprejet 13. 2. 2013, poročilo o stanju kriminalitete pa je bilo izdelano šele 22. 2. 2013, pri čemer F.F. o tej premestitvi ni bil predhodno obveščen. Navedene ugotovitve niti niso bistvene (in so tudi napačne), saj je delodajalec (predstojnik) tisti, ki presoja, kako organizirati delovni proces v cilju čimvečje učinkovitosti oziroma smotrnosti. Odločitev o premestitvi tožnika je bila sprejeta na 9. seji ožjega kolegija Policijske uprave C. dne 1. 3. 2013, realizirana pa je bila 5. 3. 2013, s podajo predloga vodstva Policijske uprave C. o premestitvi tožnika pristojni službi tožene stranke. Zmotna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da je bil razlog za tožnikovo premestitev nesoglasje z vodjem sektorja, saj je bilo kar nekaj mesecev pred tem izpostavljeno vprašanje varnosti zaposlenih, na kar naj bi opozarjal tožnik, reakcija G.G. v zvezi s tem pa naj bi bila posmehljiva. Sodišče prve stopnje je prezrlo navedbe tožene stranke in tudi izpovedbo priče G.G. (vodje sektorja), da ni bil nikoli v sporu s tožnikom in da mu niso poznane okoliščine, da naj bi bil tožnik v sporu z njim. Sodišče prve stopnje tudi ni upoštevalo okoliščine, da je vodja sektorja prihajal v stik s tožnikom le občasno, vodja sektorja je vse pogovore v zvezi z načrtovanjem del in potreb opravljal s tožnikovim nadrejenim delavcem (vodjem oddelka) F.F. ali njegovim namestnikom. Sodišče prve stopnje je tudi prezrlo, da tožnik na sporni dogodek ob 20. obletnici oddelka A. ni nikoli opozarjal, pri tem pa je prezrlo, da je tožnik svoje razloge, s katerimi je utemeljeval nezakonitost premestitve, tudi spreminjal. Najprej je zatrjeval, da je bil razlog njegovi premestitvi v tem, da je ob nekaterih priložnostih večkrat odkrito izrazil nezadovoljstvo zaradi nezagotavljanja ustrezne varnosti pri nevarnih policijskih postopkih, nato je navajal, da mu je vodja sektorja G.G. očital, da je preveč plačan za svoje delo, nadalje pa tudi, da je bil preveč kritičen do vodje sektorja. Pri tem pa je spregledalo tudi, da se je dogodka dne 15. 11. 2013 (ko naj bi tožnik o varnosti in nerazumnem varčevanju spregovoril z nadrejenim) vodja sektorja komaj spominjal. Vse to potrjuje zaključek tožene stranke, da tožnik ni bil premeščen iz subjektivnih razlogov. Sodišče prve stopnje je navedbam tožnika in priče I.I. o tem, da je med tožnikom in vodjem sektorja prišlo do nesoglasja, ugotavljalo zgolj na podlagi izpovedb tožnika in I.I., teh navedb tožnika pa sploh ni raziskalo. Do premestitve tožnika ni prišlo iz subjektivnih razlogov, saj je tožena stranka s to premestitvijo zgolj zasledovala interes posamezne enote in organa v celoti. Odločitev o tem ali je učinkovitost dela v enoti ali organu na ustreznem nivoju in odločitev o tem, kaj je bolj učinkovito za enoto ali organ, je v pristojnosti predstojnika organa in ne javnega uslužbenca. Ocenjevanje učinkovitosti in smotrnosti premestitve pa ni niti v pristojnosti sodišča (sodba VDSS opr. št. Pdp 1240/2014 z dne 11. 12. 2014). Povsem nepravilno pa je tudi razlogovanje sodišča prve stopnje, ki se nanaša na 22.d člen KPP, ki ureja seznanitev s prostimi delovnimi mesti. V konkretnem primeru namreč ni šlo za premestitev znotraj iste organizacijske enote, temveč za premestitev v drugo organizacijsko enoto. Priglaša pritožbene stroške.

4. Tožnik je podal odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev pritožbe tožene stranke in potrditev ugodilnega dela sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbi sta utemeljeni.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, ki jih tožena stranka v pritožbi uveljavlja le pavšalno in neobrazloženo (tožnik bistvenih kršitev določb postopka v pritožbi niti ne uveljavlja), ni storilo, vendar pa je zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno, odločitev o utemeljenosti tožnikovega tožbenega zahtevka pa vsaj preuranjena.

7. Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika za razveljavitev sklepov tožene stranke, na podlagi katerih je bil premeščen iz oddelka A. Sektorja B. v Policijski upravi C. na Policijsko postajo D. v upravi C., ker je ugotovilo, da sta bila izpodbijana sklepa nezakonita. Posledično je ugodilo tudi preostalemu delu njegovega tožbenega zahtevka (za vrnitev na prejšnje delovno mesto in za obračun ter izplačilo razlike v plači, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od pripadajočih neto zneskov plači) razen glede plačila dodatka za pripravljenost v znesku 147,75 EUR mesečno, ki ga je tožnik vtoževal za obdobje od 3. 5. 2013 dalje do izdaje sodbe, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi in po predhodnem odvodu dajatev. Ugotovilo je, da za tožnikovo premestitev niso obstajali zakoniti razlogi po 3. točki prvega odstavka 149. člena Zakona o javnih uslužbencih (ZJU; Ur. l. RS, št. 56/2002 in nadalj.). Na podlagi citirane določbe se lahko javni uslužbenec zaradi delovnih potreb premesti na prosto uradniško delovno mesto oziroma strokovno - tehnično delovno mesto pri istem ali drugem organu tudi v primeru, če predstojnik oceni, da je mogoče na ta način zagotoviti učinkovitejše oziroma smotrnejše delo organa. Iz obrazložitve sklepa o premestitvi z dne 18. 4. 2013 (A1), ki je potrjen s sklepom z dne 22. 5. 2013 (A3), izhaja, da je bil tožnik premeščen zaradi zagotovitve kvalitetnega nadzora na varnostno obremenjenih območjih, zaradi koordinacije nad opravljanjem teh nalog in zaradi zagotovitve strokovnosti in zakonitosti na Policijski postaji D.. Iz omenjene obrazložitve izhaja še, da je bila zaradi pereče problematike drznih tatvin in tatvin goriv, za odkrivanje storilcev kaznivih dejanj tatvin in velikih tatvin na avtocesti in počivališčih ustanovljena E. operativna skupina, to problematiko pa je mogoče obvladovati le s povečano prisotnostjo policistov in z izvajanjem poostrenega nadzora. Ugotovljeno je bilo tudi, da je bil tožnik za delo, na katerega je bil premeščen, strokovno usposobljen. Glede na takšno vsebino obrazložitve sklepa o premestitvi je sodišče prve stopnje utemeljeno zaključilo, da je bil ta sklep dovolj obrazložen, da je tožniku omogočil učinkovito pravno varstvo.

8. V nadaljevanju pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da dejanski razlog za premestitev tožnika ni bil v zagotovitvi učinkovitejšega oziroma smotrnejšega dela organa in da je bil ta razlog zgolj navidezen. Premestitev je po ugotovitvi sodišča prve stopnje predstavljala obliko sankcioniranja tožnika za njegovo ravnanje, dejanski razlog za premestitev tožnika pa je bilo nesoglasje tožnika z vodjem Sektorja B. G.G.. To svojo ugotovitev je utemeljilo med drugim tudi z ugotavljanjem obsega splošne kriminalitete na Policijski postaji D. v letu 2012 v primerjavi s predhodnim letom, s tem, da je tožena stranka večletno problematiko kaznivih dejanj tatvin in drznih tatvin na počivališčih ob avtocesti pred tožnikovo premestitvijo reševala z začasnimi ukrepi, s tem da tožena stranka ni izkazala potreb po zatrjevanih trajnejših rešitvah (in s tem po trajni premestitvi tožnika). Nadalje je ugotovilo, da je bila E. operativna skupina v obdobju po letu 2010 imenovana večkrat, da je delovala le v določenih časovnih obdobjih in da je naloge v tej skupini opravljal tudi tožnik (čeprav sicer iz izpodbijanih sklepov ne izhaja, da bo tožena stranka v to skupino vključila tudi tožnika). Ugotovilo je tudi, da zmanjšanja kaznivih dejanj ni mogoče pripisati učinkovitosti začasne mobilne operativne enote, razlog za povečan obseg sporne kriminalitete pa je bil v večjem tranzitu tujih državljanov v času pričetka dopustov v državah, kjer so ti opravljali delo. Nadalje je ugotovilo, da je bila podlaga za tožnikovo premestitev podana in sprejeta, še preden je bila sprejeta odločitev o formiranju mobilne operativne skupine. Poleg tega je presojalo zakonitost tožnikove premestitve tudi z vidika dela, ki ga je tožnik moral na novem delovnem mestu opravljati (90 % dela je tožnik po ugotovitvi sodišča prve stopnje opravljal kot dežurni policist, delal je v uniformi, po premestitvi je bil ocenjen slabše kot prej, po premestitvi svojih specialnih znanj ni mogel uporabljati, …). Zakonitost izpodbijane premestitve je presojalo tudi z vidika kadrovske zasedenosti policistov na Policijski postaji D. v primerjavi z kadrovsko zasedenostjo drugih policijskih enot v PU C.. Ugotovilo je, da zgoraj opisani vidiki tožnikove premestitve nakazujejo vprašanje smiselnosti te premestitve in vzbujajo dvom v racionalnost izbire tožnika (glede na njegovo strokovno usposobljenost), posledično pa je zaključilo, da tožena stranka ni uspela izkazati, da je bilo s tožnikovo premestitvijo mogoče zagotoviti učinkovitejše oziroma smotrnejše delo organa.

9. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da se je v sodni praksi pritožbenega sodišča izoblikovalo stališče, da je v sporih v zvezi z zakonitostjo premestitve po 3. točki prvega odstavka 149. člena ZJU sodišče pristojno ugotavljati le, ali je razlog za premestitev resničen in ne navidezen, ne more pa sodišče ocenjevati, kako je oziroma kako bo konkretna premestitev vplivala na učinkovito delo organa (npr. sodba VDSS opr. št. Pdp 1240/2014, sklep opr. št. Pdp 368/2015, sodba opr. št. Pdp 359/2015, …). To pomeni, da na zakonitost premestitve ne more vplivati ugotovitev sodišča prve stopnje o tem, ali je bila premestitev tožnika smotrna v smislu učinkovitosti delo organa, saj je ocena o tem, da je mogoče z določeno premestitvijo zagotoviti učinkovitejše oziroma smotrnejše delo organa, v domeni predstojnika organa. Tudi v primeru, če sprejme predstojnik organa napačno oceno glede zagotavljanja učinkovitejšega oziroma smotrnejšega dela organa, takšna premestitev zaradi te napačne ocene še ni nezakonita. V zvezi s tem pritožbeno sodišče dodaja, da je presoja zakonitosti premestitve do določene mere primerljiva s presojo utemeljenosti razloga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov. Tudi v primeru presoje zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga sodišče ni pristojno za presojo, ali je bila sprememba v organizaciji dela pri delodajalcu (ki je služila kot podlaga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga) smotrna oziroma ali je pripomogla k večji učinkovitosti, temveč le, ali je razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi dejansko obstajal oziroma da redna odpoved pogodbe o zaposlitvi ni bila podana iz diskriminatornih razlogov.

10. Po zaključku pritožbenega sodišča je sicer sodišče prve stopnje preveliko težo dalo dejstvu, da je bila organizacijska skupina E. ustanovljena po tistem, ko je tožena stranka sprejela odločitev o tožnikovi premestitvi. Iz obrazložitve sklepa o premestitvi tožnika z dne 18. 4. 2013 namreč ne izhaja, da je bil razlog za to premestitev vključitev tožnika v delo E. operativne skupine (čeprav je tožnik po ugotovitvi sodišča prve stopnje v tej skupini nekajkrat sodeloval). Iz te obrazložitve izhaja ocena, da je mogoče problematiko drznih tatvin in tatvin goriv na počivališčih v J. oziroma v K. obvladovati le s povečano prisotnostjo policistov in z izvajanjem poostrenih nadzorov. Za zagotovitev kvalitetnega nadzora na varnostno obremenjenih območjih in koordinacijo nad opravljanjem teh nalog, pa je bil tožnik premeščen na Policijsko postajo D., ker je bil za tako delo strokovno usposobljen. Že iz te obrazložitve izhaja, da tožnik ni bil premeščen le oziroma predvsem za opravljanje dela v E. operativni skupini. Prav tako za presojo zakonitosti tožnikove premestitve ni odločilnega pomena dejstvo, da je bil tožnik na novem delovnem mestu ocenjen s slabšo oceno, kot pa na svojem prejšnjem delovnem mestu (s čimer sodišče prve stopnje dejansko ugotavlja nesmotrnost odločitve tožene stranke o tožnikovi razporeditvi). Po zaključku pritožbenega sodišča je nepravilna tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožena stranka pred premestitvijo tožnika ni spoštovala 5.a člena Aneksa št. 1 h Kolektivni pogodbi za policiste (Ur. l. RS, št. 97/2012) in s tem določbe 22.d člena Kolektivne pogodbe za policiste (Kolektivna pogodba; Ur. l. RS, št. 41/2012 in nadalj.). Pri razlagi 22.d člena kolektivne pogodbe postopka pred novo zaposlitvijo po 57. členu ZJU ni mogoče enačiti s postopkom premestitve javnega uslužbenca zaradi delovnih potreb, ki je urejeno v 149. členu ZJU. Poleg tega se 22.d člen kolektivne pogodbe nanaša na seznanitev s prostimi delovnimi mesti v isti organizacijski enoti, tožnik pa je bil s sporno premestitvijo premeščen v drugo organizacijsko enoto. Po stališču pritožbenega sodišča pa sicer izpodbijana premestitev ne bi bila nezakonita niti v primeru, če bi bila tožena stranka dolžna tudi v primeru premestitve izvesti postopek notranje seznanitve po 22.d členu kolektivne pogodbe (podobno tudi sodba VDSS opr. št. Pdp 359/2015 z dne 22. 10. 2015).

11. Ker je sodišče prve stopnje presojalo zakonitost sporne premestitve tožnika predvsem z vidika smotrnosti te odločitve (kar pa, kot je bilo že ugotovljeno, ni predmet postopka ugotavljanja zakonitosti premestitve), je ostalo dejansko stanje glede tožnikovih trditev o navideznem razlogu za njegovo premestitev nepopolno ugotovljeno. Razen tega je sodišče prve stopnje pri ugotavljanju dogodka ob 20. letnici oddelka A. po oceni pritožbenega sodišča vsaj preuranjeno zaključilo, da je spor med tožnikom in G.G. glavni razlog za tožnikovo premestitev, saj je ta pojasnil, da se spornega dogodka komajda spominja in da se bolj spominja protesta drugega policista in ne tožnika.

12. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožene stranke ugodilo in del izpodbijane sodbe, s katerim je bilo tožnikovemu tožbenemu zahtevku ugodeno, razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP). V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje v skladu s stališči iz tega sklepa ponovno presoditi, ali je bila izpodbijana premestitev tožnika zakonita in posledično odločiti o utemeljenosti njegovega tožbenega zahtevka. Ker je odločitev o delu tožnikovega tožbenega zahtevka, ki se nanaša na plačilo dodatka za pripravljenost, ki ga tožnik na novem delovnem mestu ni prejemal (prejemal pa ga je na prejšnjem delovnem mestu), odvisna tudi od tega, ali je bila premestitev tožnika zakonita ali ne, je pritožbeno sodišče ugodilo tudi tožnikovi pritožbi in razveljavilo tudi zavrnilni del izpodbijane sodbe ter zadevo v celoti vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP).

13. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP, ki določa, da v primeru, če sodišče razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo in zadevo vrne v novo sojenje, pridrži odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno odločbo.