sodba I U 1482/2011
Datum: 2012-05-08T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2012:I.U.1482.2011
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Javne finance
podrocje: DAVKI
institut: DDV - dodatna odmera DDV - neplačujoči gospodarski subjekti - navidezni pravni posli - fiktivni računi - subjektivni element - davčno in finančno svetovanje - svetovanje pri nakupu računalniške opreme

## Jedro

V obravnavanem primeru gre za uveljavljanje davčnih ugodnosti, zato v konkretnem primeru pridejo v poštev določbe ZDDV (40. člen). Dokazno breme trditev v davčnem postopku pa je na strani davčnega zavezanca, kolikor uveljavlja davčne ugodnosti, zato nima prav tožnica, ko meni, da davčni organ želi nanjo prevaliti breme dokazov. Tožnica razen računov, poročil o opravljenem delu, ki so po vsebini enaki računom, s sklicevanjem na splošna določila pogodb, tudi po mnenju sodišča ne izkazuje, da so zaračunane storitve dejansko opravljene prav s strani družb A. d.o.o., C. d.o.o. in B. d.o.o., drugačnih dokazil pa tožnica nima. Tožnici je očitati tudi subjektivni element. Tožnica je vedela oz. bi morala vedeti, da sodeluje v transakcijah, ki so del utaje DDV, glede na objektivne okoliščine, ki jih je podrobno opisal prvostopenjski davčni organ in s katerimi se strinja tudi sodišče.

## Izrek

I. Tožba se zavrne.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

## Obrazložitev

1. Z izpodbijano odločbo je Davčni urad Ljubljana tožnici zaradi nepravilnosti pri obračunavanju in plačevanju davka na dodano vrednost (DDV) za december 2005, junij, oktober in december 2066 odmeril DDV v višini 5.988,16 EUR in pripadajoče obresti z rokom plačila 30 dni, po poteku katerega bodo zaračunane zamudne obresti in začet postopek davčne izvršbe (točki I in II izreka). Tožnica ni zahtevala povrnitve stroškov, stroški, ki so nastali davčnemu organu, bremenijo slednjega, pritožba ne zadrži izvršitve odločbe (točki III in IV izreka). Iz obrazložitve je razvidno, da je bil pri tožnici opravljen davčni inšpekcijski nadzor (DIN) ter o ugotovitvah sestavljen zapisnik 18. 4. 2008, na katerega je tožnica podala pripombe, ki jih prvostopenjski organ ni upošteval iz razlogov, ki jih navedel v obrazložitvi izpodbijane odločbe. Tožnica je v letih 2005 in 2006 evidentirala pet računov dobaviteljev: A. d.o.o., B. d.o.o. in C. d.o.o. za davčno in finančno svetovanje za potrebe strank naročnika oz. druga manjša svetovanja po naročilu naročnika za določeno število svetovalnih dni oz. svetovanje pri nakupu računalniške opreme, konfiguriranje računalnikov in omrežje opreme za povezavo na internet, inštalacija in konfiguriranje prenosa računalnika ipd.. Iz prilog k fakturam B. d.o.o. izhaja, da je tožnica prejela račun za npr. za 139 delovnih ur oz. 16 delovnih dni in 13 ur, ki naj bi jih v obdobju marec, april in maj 2006 ter oktober do december 2005 ta družba opravila oz. so jih po izjavi tožnice opravili osebi po imenu D.D. in E.E., katerih priimka se ne spomni. Dela so opravljena na podlagi dveh Pogodb o davčnem in finančnem svetovanju z družbama A. d.o.o. in C. d.o.o. (z dne 30. 6. 2005 in 4. 9. 2006) oz. Pogodbe o nudenju storitev, vzdrževanja in konfiguriranja računalniške opreme s področja informacijske tehnologije z družbo B. d.o.o. (z dne 4. 9. 2006), ki jih davčni organ citira. Poslovanje tožnice z družbami v letu 2005 in 2006 izhaja po izjavi tožnice v zvezi z njenim sodelovanjem z združenjem SAZAS in iz specifikacije storitev (z označbo predmeta storitev), za katere sta izstavili račune A. d.o.o. in C. d.o.o. Izdani računi za opravljene storitve združenju so navedeni na strani 9 obrazložitve, za katera naj bi tožnica uporabila strokovno znanje osebe z imenom F.F. Tožnica se ne spomni priimka, niti ne razpolaga s telefonsko številko. Z navedenimi družbami tožnica več ne posluje. Davčni organ ugotavlja, da ni razvidno, da je oseba F.F. opravljala storitve, ki so bile zaračunane, enkrat s strani A. d.o.o., drugič s strani C. d.o.o. Kdo je storitve opravil tudi ne dokazujejo specifikacije, ki jih je tožnica priložila. Iz DIN pri navedenih družbah izhaja, da gre za „missing trader“ družbe, pri izdanih računih pa za fiktivne račune in navidezne posle. Računi tudi po Slovenskih računovodskih standardih (v nadaljevanju SRS) 21 predstavljajo neverodostojne listine. Navedene družbe niso imele kadrovskih in materialnih pogojev, da bi lahko opravljale storitve, niti niso najemale podizvajalcev ter so jim bile odvzete ID številke za DDV. Davčni organ se sklicuje na 40. člen Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju ZDDV) oz. 67. člen in 63. člen Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju ZDDV-1), tretji odstavek 74. člena Zakona o davčnem postopku (ZDavP-2), Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS (a) točka drugega odstavka 17. člena in sodno prakso SEU (C-439/04 in C-440/04 - združeni zadevi). Glede računov B. d.o.o. davčni organ ugotavlja, da so stroški vzdrževanja nesorazmerno visoki glede na vrednost opreme, ki jo ima tožnica ter da gre za neobičajno kratke plačilne roke. Tožnici očita, da bi morala na podlagi objektivnih okoliščin, ki jih navaja, vedeti, da sodeluje pri transakcijah, ki so del utaje DDV. Tožnica ni dokazala, da so ji bile storitve s strani navedenih družb opravljene, saj ni predložila dokazila o tem, kdo je določeno storitev opravil in v kakšnem obsegu in vsebini. Ugotovitve DIN pri navedenih družbah le dodatno dokazujejo ugotovitve davčnega organa, da storitve niso bile opravljene s strani navedenih družb. 2. Pritožbeni organ se z odločitvijo prvostopenjskega organa strinja. V konkretnem primeru ni sporno, da storitve ne bi bile opravljene, temveč ali so jih opravile osebe, ki so izdale račune, za kar tožnica nespornih dokazov ni predložila. Za dejansko pridobitev pravice do odbitka vstopnega DDV je pomembna tudi sama dobava oz. nabava, sklicuje se na sodbo SEU (C-342/87). Na prvi stopnji so bile ugotovljene tudi druge objektivne okoliščine, ki jasno kažejo, da je tožnica vedela oz. bi morala vedeti, da posluje s subjekti, ki so tudi z vidika davčnih zatajitev visoko rizični. Tožnica v poslovnem registru ni preverjala podatkov o navedenih družbah, tudi ni preverjala njihovih referenc in ni imela nikakršnih stikov z zastopniki navedenih družb, ki so bili vpisani v sodni register, ter nima nobene korespondence z njimi, dogovorjeni posli pa se ne skladajo z običajnim poslovanjem tožnice.

3. Tožnica je vložila tožbo zaradi nepravilne uporabe materialnega prava, bistvenih kršitev pravil postopka in zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Davčnemu organu očita, da ni navedel niti enega predpisa, na podlagi katerega bi lahko oprl svojo odločitev, da tožeča stranka plača DDV za druge pravne osebe oz. da mora, preden sklene gospodarsko pogodbo s komerkoli, preveriti zaposlenost ljudi v podjetju, osnovne materialne, kadrovske resurse, ali oddaja letne obračune, število zaposlenih ipd. Tožnica utemeljeno pričakuje, da pristojni organi poskrbijo za zakonito poslovanje na trgu. Davčnemu organu očita, da z ničemer ne dokazuje, niti poskuša dokazati, da je tožeča stranka vedela oz. bi morala vedeti, da posluje s t.i. „missing traderji“. Vsa dejstva in dejanja, ki so v izključni domeni države kažejo, da je tožnica ravnala z dolžno skrbnostjo. Podjetja so bila v času, ko je tožeča stranka z njimi poslovala, veljavno registrirana. Nekatera so bila veljavno vpisana v sodni register še najmanj dve leti po izdaji izpodbijane odločbe. Ko je tožnica z njimi poslovala so imela veljavne in neobremenjene poslovne račune, vpisane v register Banke Slovenije, brez blokad in omejitev. Tožena stranka zoper njih ni začela postopka izterjave zapadlih in neplačanih davčnih obveznosti. S svojo pasivnostjo je povzročila, da so bile navedene družbe označene v javnih evidencah z neobremenjenim TRR. Toženi stranki očita, da tudi potem, ko je ugotovila davčne nepravilnosti, ni reagirala. V letih 2006 in 2007 je bilo povpraševanje glede subjektov, ki nastopajo na trgu, za tožnico davčna tajnost ter se sprašuje, kako naj bi vedela, če tudi tožena stranka ni vedela ali je nekdo plačnik DDV ali ne. Tožena stranka ignorira dejstva in dokaze, ki jih je tožeča stranka navajala v svojo korist, zato se izpodbijane odločbe ne da preizkusiti. Sklicuje se na spletni izpis Banke Slovenije z dne 23. 9. 2008 za družbo B. d.o.o., iz katerega izhaja neobremenjen TRR in veljavna ID številka za DDV. Navaja, da ni mogla vedeti in da ni vedela, da sodeluje pri transakcijah, ki so del utaje DDV. Tožena stranka ni argumentirala ugotovitev, da ni drugega računa za vzdrževanje in konfiguracijo računalniškega sistema, tožnica pa nima specialnih znanj iz servisiranja računalniškega sistema, namestitev programov, ipd. Obe upravni odločbi temeljita na „inkvizicijski“ obrazložitvi, da tožnica ni uspela dokazati povezave med storitvami izvajalcev E.E., D.D. ter F.F., z „missing traderji“. Citira svoje izjave, ki jih je podala na zapisnik. Sklicuje se na tedaj veljavno Odvetniško tarifo (2003), po kateri ni dolžna sestavljati specifikacij, če niso s stranko dogovorjene, še manj pa zahtevati od osebe dokaze, v kakšnem pogodbenem odnosu je oseba s podjetjem, na katerega želi, da se izda račun za opravljeno delo. Oseba ni zahtevala denarja na roko, temveč, da se plača na račun podjetja, ki je bil v vseh javnih evidencah.

4. Tožnica se ne strinja z očitkom, da ni uspela dokazati povezave med izvajalci F.F., E.E. in D.D. ter spornimi družbami. Zakonsko ni predpisano niti ni običajen zapis v pogodbi, kdo bo iz podjetja delo opravljal, za zakonito poslovanje zadošča, da je sklenila pogodbo in plačala račune. Ne obstoji zakonska dolžnost preverjati podizvajalce podjetja niti ni to neko splošno logično običajno ravnanje. Ponovno navaja, da Zakon o odvetništvu in ostala zakonodaja, ki se je nanjo tožnica sklicevala v postopku, ne nalaga tožnici dolžnosti in pozornosti pri poslovanju tožnice, kot jih navaja tožena stranka. Zato dvom tožene stranke glede navedenih oseb, ki so pomagale tožnici, ni utemeljen. Konkretne sodbe SEU, ki se nanje sklicuje tožena stranka, govorijo o nabavah blaga. Tožena stranka je objektivne okoliščine zapisala neargumentirano in neupoštevajoč pripombe tožnice. Opozarja na dejstvo, da je F.F. preko podjetij C. d.o.o. in A. d.o.o. plačala račun za opravljene storitve za tožnico zaradi potreb njene takratne stranke. Toženi stranki očita, da ni odgovorila na vse argumente tožnice. Dejstvo je, da tožnica ne ve, na kakšen način so „missing traderji“ delovali in kako so si izvajalci, ki so delovali preko tega podjetja, razdelili plačila opravljenih storitev. Zanjo je pomembno, da dobi izvajalec plačano storitev. Priimkov oseb ne pozna iz razlogov prenehanja poslovanja z njimi, časovne odmaknjenosti ter zamenjave GSM. Neresnična je tudi trditev, da se dogovorjeni posli ne skladajo z običajnim načinom poslovanja tožnice. Glede opravljanja storitev računalniških namestitev vzdrževanja je splošno znano, da gre za uporabo orodij pri osnovni dejavnosti tožnice, ki je listinsko izkazana ter da teh storitev ni plačanih noben drug poslovni subjekt. Glede nesorazmerno visokih stroškov navaja, da so v okviru stroškov, ki jih za obračunavajo drugi izvajalci. Sodišču predlaga, da tožbi ugodi, izpodbijano odločbo odpravi in toženi stranki naloži vrnitev zneska, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi oz. podredno, zadevo vrne v ponoven postopek, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov postopka.

5. V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožbene navedbe in vztraja pri razlogih iz obrazložitev upravnih odločb. Za knjiženje poslovnih dogodkov so potrebne verodostojne knjigovodske listine, iz katerih je razviden poslovni dogodek, kot se je dejansko zgodil. Za namene uveljavljanja pravice do odbitka vstopnega DDV tudi ni pomembno, če so bile storitve opravljene. Sodišču predlaga, da tožbo kot neutemeljeno zavrne.

6. V pripravljalni vlogi tožnica opozarja na specifiko izdaje računov odvetnikov ter opozarja na 19. člen Odvetniške tarife iz leta 2003. Sodišče opozori, da je treba stališče stranke konkretno argumentirati ter da so tožničine navedbe o utemeljenosti zahtevka konkretno specificirane in listinsko dokazane. Od sodišča zahteva konkretno obrazložitev ter opozarja na stališče Ustavnega sodišča RS in pravico do izjave iz 22. člena Ustave RS.

7. Tožba ni utemeljena.

8. Po mnenju sodišča je izpodbijana odločba pravilna in zakonita, sodišče se z razlogi obeh organov strinja in jih posebej ne navaja (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1), glede tožbenih navedb pa še dodaja:

9. V obravnavani zadevi je sporno, ali tožnica izpolnjuje pogoje za odbitek vstopnega DDV, po računih, ki so jih tožnici izstavile družbe C. d.o.o., A. d.o.o. in B. d.o.o., po katerih ji je zaračunano davčno in finančno svetovanje in storitve svetovanja pri nakupu računalniške opreme, konfiguriranja računalnikov, omrežne opreme za povezavo internet, inštalacijo ipd.. Od poslovne dokumentacije ima tožnica poleg računov še Pogodbi o davčnem in finančnem svetovanju z družbama A. d.o.o. in C. d.o.o. ter Pogodbo o nudenju storitev vzdrževanja in konfiguriranja računalniške opreme s področja informacijske tehnologije z družbo B. d.o.o. in poročila o opravljenem delu. Upravni organ se je opredelil do dokumentacije tožnice in pojasnil svojo oceno, da tožnica ni izkazala, da so bile storitev s strani izdajateljev računa tudi resnično opravljene. Z dokazno oceno davčnega organa se strinja tudi sodišče in sledi ugotovitvam dejanskega stanja, iz katerega nedvomno izhaja, da tožnica v svoji dokumentaciji ne razpolaga z listinami, ki bi izkazovale, da so ji bile s strani navedenih družb resnično opravljene zaračunane storitve, čeprav tožnica meni drugače, ko zatrjuje, da je predložila vso potrebno dokumentacijo. Nima prav tožnica, ko meni, da je kot odvetnica oproščena vodenja poslovnih knjig in dokumentacije na način, ki velja za davčne zavezance. Tožnica je dolžna voditi za namene obdavčenja poslovno dokumentacijo, tako kot določa 85. člen ZDDV-1 in 31. člen ZDavP-2. Vsak davčni zavezanec mora v svojem knjigovodstvu zagotoviti potrebne podatke, ki omogočijo pravilno in pravočasno obračunavanje DDV in nadzor davčnega organa nad obračunavanjem in plačevanjem DDV. Sklicevanje tožnice na specifiko obračuna storitev in izdaje računov odvetnikov po tedaj veljavnem 19. člen Odvetniške tarife (Uradni list RS, št. 67/2003), ki je določal, da je le na pisno zahtevo stranke odvetnik dolžan specificirati opravljene storitve in stroške (4. odstavek), na drugačno odločitev ne more vplivati. Iz ugotovitev dejanskega stanja ni razvidno, da so bile storitve opravljene s strani spornih družb, podpisi na računih so nečitljivi, ni razviden priimek in ime osebe, ki je izdala račune in podpisala pogodbo (npr. A. d.o.o.), iz pogodb pa tudi ni razvidno, kdo naj bi opravil storitve svetovanja oz. konfiguranja računalniške opreme niti ni npr. razvidna vsebina opravljenih svetovanj osebe F.F. v okviru zaračunanega davčno finančnega svetovanja.

10. Nedvomno gre v obravnavanem primeru za uveljavljanje davčnih ugodnosti, zato v konkretnem primeru pridejo v poštev določbe ZDDV (40. člen). Dokazno breme trditev v davčnem postopku pa je na strani davčnega zavezanca, kolikor uveljavlja davčne ugodnosti (prvi odstavek 76. člena ZDavP-2), zato nima prav tožnica, ko meni, da davčni organ želi nanjo prevaliti breme dokazov. Če ta zakon, ali drug zakon o obdavčenju ne dokazuje drugače, dokazuje zavezanec za davek svojo trditev v davčnem postopku praviloma s pisno dokumentacijo ter poslovnimi knjigami in evidencami, ki jih vodi v skladu s tem zakonom ali zakonom o obdavčenju, lahko pa predlaga tudi izvedbo dokazov z drugimi dokaznimi sredstvi (77. člen ZDavP-2). Tožnica razen računov, poročil o opravljenem delu, ki so po vsebini enaki računom, s sklicevanjem na splošna določila pogodb, tudi po mnenju sodišča ne izkazuje, da so zaračunane storitve dejansko opravljene prav s strani družb A. d.o.o., C. d.o.o. in B. d.o.o., drugačnih dokazil pa tožnica nima. Specifikacija, ki se nanjo sklicuje, ki naj bi dokazovala, sodelovanje osebe po imenu F.F. pri projektih tožnice, pa tudi po mnenju sodišča ne dokazuje, da je navedena dela opravila prav družba A. d.o.o. oz. C. d.o.o., tako kot pravilno ugotavljata davčna organa. Prav tako sklicevanje tožnice na osebi z imenom E.E. in D.D. ne dokazuje, da je računalniške storitve opravila družba B. d.o.o., ki je račune izdala. Sodišče se strinja tudi z ugotovitvijo davčnega organa, ki izhaja iz navzkrižne kontrole pri družbah A. d.o.o. oz. C. d.o.o. ter B. d.o.o. in da gre za družbe tipa „missing trader“, ki zaračunanega DDV niso plačale, v smislu Uredbe Komisije (ES) št. 1325/2004 in ki niso imele realnih možnosti, da bi opravile zaračunane storitve.

11. Sklicevanje tožnice, da se davčni organ ni opredelil do ugotovitev, da tožnica ni imela zaračunanih računalniških storitev od drugih družb, ni relevantno. V zadevi se tožnici tudi ne očita, da storitve niso opravljene, temveč da ni izkazala, da so ji storitve opravili prav izdajatelji računov. Dejansko stanje pa je tisto, ki ga je mogoče podkrepiti z verodostojnimi listinami (SRS (2006) 28.45.). Sodišče ne vidi razloga, da ne bi sledilo ugotovitvam davčnega organa, da gre za navidezne posle in fiktivne račune, ki po tretjem odstavku 74. člena ZDavP-2 na obdavčenje ne vplivajo, tožnica pa drugega s poslovno dokumentacijo tudi ni dokazala.

12. Po mnenju sodišča je tožnici očitati tudi subjektivni element, tako kot oba davčna organa navajata, da je vedela oz. bi morala vedeti, da sodeluje v transakcijah, ki so del utaje DDV, glede na objektivne okoliščine, ki jih je podrobno opisal prvostopenjski davčni organ in s katerimi se strinja tudi sodišče. Utemeljen je očitek, da tožnica ni vedela s kom dejansko sklepa posel, saj se ni pozanimala ali sklepa posel z družbami, ki so ji izdale račune, celo tožnica sama pojasni, da je oseba z imenom F.F. želela, da se račun najprej izstavi družbi A. d.o.o., kasneje pa C. d.o.o., ob tem pa sama niti ni preverila ali kontaktira s pooblaščeno osebo, kar pomeni, da sploh ni vedela s kom se dejansko dogovarja za posel, kar ni običajno, kot skuša pojasniti tožnica v tožbi. Davčni organ je opravil pravilno dokazno oceno tožničinih izjav in njene dokumentacije ter je po mnenju sodišča utemeljeno prišel do ugotovitve, da gre za sklepanje poslov v okoliščinah, ki niso običajne, utemeljen pa je tudi očitek, da v teh poslih ravnala z manjšo skrbnostjo, kot se od nje kot strokovnjakinje pričakuje (skrbnost dobrega strokovnjaka).

13. Dejansko stanje v zadevi je v zadostni meri in pravilno ugotovljeno. Iz ugotovitev nedvomno izhaja, da tožnica v svoji dokumentaciji ne razpolaga z dokazili oz. poslovnimi listinami, ki bi dokazovale, da so ji zaračunane storitve tudi v resnici opravile navedene družbe. V svojih izjavah, kakor tudi v pritožbi in tožbi, zatrjuje, da je sodelovala z osebami, katerih priimek se ne spomni, ki naj bi storitve opravili, česar pa s konkretnimi dokumenti oz. listinsko dokumentacijo ne podkrepi. Ob takem stanju stvari pa tožnici ob pravilni uporabi relevantnih določb 40. člena ZDDV ter razlage Šeste direktive Sveta (77/388/EGS) preko sodb SEU (npr. v zadevah Axel Kitell C-439/04 in C-440/2004, združeni zadevi, Helifax PLC in drugi, C-255/02), ki se nanje sklicuje davčni organ, utemeljeno ne gre odbitek v primeru, kot je obravnavani, ko se ugotovi obstoj zlorabe. Zato je treba transakcijo, vpleteno v zlorabo, znova opredeliti tako, da se vzpostavi položaj, kakršen bi obstajal, če transakcij, ki pomenijo zlorabo, ne bi bilo. Naloga nacionalnega sodišča je, da davčnemu zavezancu ne prizna odbitka, kadar se glede na objektivne elemente ugotovi, da je vedel ali bi moral vedeti, da z nakupom sodeluje pri transakciji, ki je del utaje DDV, tako kot v obravnavanem primeru. Zato v obravnavanem primeru tudi ne gre za kršitev načela nevtralnosti, ampak za izgubo pravice do odbitka vstopnega DDV na podlagi relevantnih določb ZDDV, kot je pravilno pojasnil prvostopenjski organ in tožena stranka. Sodišče očitke tožnice o neargumentirani odločitvi zato kot pavšalne zavrača, saj je davčni organ odgovoril na vse relevantne ugovore tožnice.

14. Kot rečeno niso predpisi krivi, da tožnici ne gre odbitek vstopnega DDV, ampak je tožnica tista, ki bi morala s poslovno dokumentacijo dokazati poslovne dogodke in jih evidentirati na način, da bi iz njih nedvomno izhajalo, kdo jih je opravil in kakšna je bila njihova vsebina oz. da so bile resnično opravljene s strani izdajateljev računov. Okoliščina, da je tožnica opravila dela za svojega naročnika, pa ni dokaz, da so dela tudi za tožnico opravile družbe, ki so ji izstavile sporne račune. Tudi dejstvo, da nobena druga družba ni vzdrževala tožničino računalniško opremo, nima vpliva, saj v zadevi niti ni sporno, da so storitve bile opravljene, temveč je sporno vprašanje ali so storitve opravile firme, ki so izdale račune. Ob takem stanju stvari je tudi okoliščina ali je tožnica vedela priimek osebe z imenom F.F., irelevantna. Na drugačno odločitev ne vplivajo niti očitki tožnice, ki meni, da ni kriva, če davčna uprava ni pravočasno onemogočila poslovanja družbam tipa „missing trader“ na trgu. Tako kot tožnica tudi sama navaja v tožbi, je davčni organ potem, ko je izvedel, da so navedene družbe „missing trader“ družbe, le-tem odvzel davčne številke. Res je, kot tožnica navaja, družbi C. d.o.o., bila odvzeta davčna številka šele dve leti po izdaji odločbe, vendar pa navedena okoliščina ne razbremeni tožnico odgovornosti, da v svojem knjigovodstvu o poslovanju vodi poslovno dokumentacijo, ki jo v primeru dvoma oz. pri davčnem inšpekcijskem nadzoru lahko predloži in s katero izkaže resničnost opravljenih poslovnih dogodkov s strani družb, ki so ji zaračunale storitve, iz naslova katerih tožnica uveljavlja davčne ugodnosti.

15. Tudi ne držijo navedbe tožnice, da je prvostopenjski organ upošteval zgolj okoliščine, ki so tožnici v škodo in tudi ne gre za kršitev načela materialne resnice v davčnem postopku (5. člen ZDavP-2). Sodišče tudi ne vidi kršitev pravil postopka. Tožnica je v postopku sodelovala, omogočeno ji je bilo, da se izjavi o vseh pomembnih okoliščinah, ki vplivajo na odločitev, tožnica je podala pripombe na zapisnik ter je imela možnost tudi predložiti vso dokumentacijo in dokaze za svoje trditve.

16. Ker je po povedanem izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožba pa neutemeljena, sodišče pa tudi ni našlo očitanih kršitev ustavnih pravic, niti kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti, je na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo kot neutemeljeno zavrnilo. Sodišče je odločalo brez glavne obravnave, ker relevantne okoliščine, ki so pomembne za odločitev, niso sporne (prvi odstavek 59. člena ZUS-1). Čeprav tožnica navaja, da je sporno dejansko stanje, je razvidno, da ne gre za to, da bi bila sporna dejstva in okoliščine, ki jih je davčni organ ugotovil v postopku, temveč, da se tožeča stranka ne strinja s sklepanjem davčnega organa o pomenu teh dejstev in okoliščin.

17. Izrek o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1.