VDSS sodba Pdp 320/2016
Datum: 2016-11-17T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2016:PDP.320.2016
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO
institut: odškodninska odgovornost delodajalca - trpinčenje na delovnem mestu - mobing - odškodnina - nepremoženjska škoda - pravična denarna odškodnina

## Jedro

Ravnanja tožene stranke, ki so se nanašala na izolacijo tožnika (direktor sektorja), fizično preselitev na drugo lokacijo, neodrejanje dela, nevabljenje na kolegije uprave, sestanke, izolacijo od ostalih sodelavcev, oviranje pri pripravi projektne naloge ter odrekanje izobraževanja, so pomenila elemente trpinčenja oziroma kršitve obveznosti varovanja tožnikove osebnosti, zato je šlo za trpinčenje tožnika v smislu 6a. člena ZDR. Zato je tožnik upravičen do denarne odškodnine iz naslova ugotovljene nepremoženjske škode.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki izplačati odškodnino v višini 7.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13. 9. 2011 dalje do plačila v roku 8 dni pod izvršbo (prvi odstavek točke I izreka). Kar je zahtevala tožeča stranka več (2.859,50 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13. 9. 2011 dalje do plačila), je zavrnilo (drugi odstavek točke I izreka). Odločilo je, da tožena stranka sama nosi svoje stroške postopka, tožeči stranki pa je dolžna povrniti 632,29 EUR stroškov postopka v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila (točka II izreka).

2. Zoper ugodilni del sodbe in odločitev o stroških postopka se je pritožila tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da ga razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo obravnavo in odločanje, tožniku pa naloži v plačilo stroške postopka, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od naslednjega dne po izteku paricijskega roka dalje do plačila. Navaja, da sodišče prve stopnje v obrazložitvi sodbe povzema izpovedi prič in tožnika ter na tej podlagi zaključi, da je bil tožnik kot svetovalec uprave popolnoma izoliran od drugih članov uprave in njihovih svetovalcev in sicer tako glede same lokacije opravljanja dela kot tudi glede vsebine opravljanja dela, pri tem pa ne upošteva navedb tožene stranke in izpovedi prič o tem, zakaj je za tožnika veljal tak način dela. Priče, ki so tožniku v spornem obdobju odrejale delo, so jasno izpovedale, da so ga obravnavale enako kot vse druge sodelavce in da zoper njega niso gojile nobenih zamer ali kakršnihkoli drugih negativnih nagibov. Dejstvo, da je tožnik delal v dislocirani enoti ni nobena posebnost, še manj kakršnakoli kazen. Sodišče prve stopnje je dalo preveliko težo izpovedi priče A.A., ki je kot razlog za svoje ravnanje sicer res navedla povezavo tožnika s B.B., vendar je treba upoštevati, da je priči A.A. mandat predsednika uprave prenehal že 9. 10. 2009, kar pomeni, da je na podlagi njegove izpovedi mogoče eventualni mobbing ugotoviti le do tega datuma, nikakor pa ne za naprej. Še več, člani uprave tožene stranke, ki so bili po tem datumom nadrejeni tožniku, so kot priče jasno in nedvomno izpovedale, da dejstvo, da je tožnik brat B.B., na obravnavo tožnika pri toženi stranki ni vplivalo. Stališče sodišča prve stopnje, da bi tožena stranka, če bi res želela imeti tožnika za bližnjega sodelavca, gotovo lahko našla ustrezen prostor in pisarno na naslovu C., D., pa pomeni nedopusten poseg v poslovne odločitve tožene stranke. Organizacija delovnega procesa je v izključni pristojnosti uprave tožene stranke, zato je tak očitek sodišča prve stopnje zgrešen. Dejstvo, da tožnik ni bil vabljen na sestanke oziroma kolegije, je tožena stranka ustrezno argumentirala, kar so potrdile priče, razen priče A.A. Delo svetovalca uprave je namreč odvisno od potreb uprave in področja, ki se obravnava. Temu ustrezna pa je tudi gostota kolegijev in sestankov, pri čemer je odločitev, katerega sodelavca bodo člani uprave povabili na sestanek, izključno v njeni pristojnosti. Izredna uprava, ki je bila postavljena s strani Agencije E. ter kasnejša uprava, sta vse svetovalce in tudi tožnika kontaktirali le po potrebi in jih glede na tematiko tudi vabili na sestanke in kolegije. To je sodišče prve stopnje popolnoma ignoriralo in nekritično sledilo izpovedbi tožnika, navedbe prič, ki so bile pristojne za te odločitve, pa je sodišče pavšalno označilo za neprepričljive. Ni pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da tožniku ni bilo odrejeno skoraj nikakršno delo. Priča F.F., ki je bila tožniku nadrejena in pristojna za področje, na katerem je delal tožnik, je jasno izpovedala, da je tožniku odrejala delo in sicer mu je dala obširno projektno nalogo, za izvedbo katere je imel vse pogoje. Okoliščine, ki po mnenju sodišča prve stopnje kažejo na to, da teh pogojev ni imel (pomanjkanje pomoči sodelavca s področja trženja, dostop do že izdelanih poročil in rezultatov, …) niso vplivale na uspešnost izvedbe te naloge, zato je sklicevanje sodišča prve stopnje nanje neutemeljeno. Že z dostopom do intraneta je tožnik imel možnost priti do vseh potrebnih informacij o poslovanju tožene stranke in drugih podatkov, ki jih je potreboval za izdelavo te naloge. Zato ni potreboval nobenih posebnih dostopov, še manj pomoči sodelavcev. Nesprejemljivo je tudi stališče sodišča prve stopnje, da je tudi očitke, ki jih je tožena stranka po njegovi oceni ustrezno pojasnila (v zvezi s potrjevanjem odsotnosti tožnika, zapleti z bolniškimi listi, odvzemom službenega vozila in mobilnega telefona, grožnjami in neresničnimi medijskimi obtožbami s strani predsednika uprave dr. A.A. in člana nadzornega sveta G.G.), šteti za sistematično in načrtno izvajanje mobbinga. Takšno stališče ne prenese resne presoje, saj sodišče kot mobbing šteje dogodke, ki so absolutno in nesporno bili utemeljeni. Navaja, da v odnosu tožene stranke do tožnika ni bilo elementov trpinčenja na delovnem mestu - torej ponavljajočega ali sistematičnega, graje vrednega ali očitno negativnega in žaljivega ravnanja ali vedenja. Ni mogoče namreč zaznati elementa ponavljanja in elementa sistematičnosti. Sodišče prve stopnje očitno napačno sprejema definicijo mobbinga in sicer če delodajalec od delavca zahteva, da izvede nalogo, ki sodi v obseg njegovega dela. Prav tako mobbinga ne predstavlja prenehanje funkcije in zaposlitev na drugem ustreznem delovnem mestu, na katerem so bile tožniku priznane pravice, ki bistveno presegajo pravice preostalih delavcev. Mobbing tudi ni prenehanje pogodbe o zaposlitvi zaradi redne odpovedi iz poslovnega razloga, prav tako kot mobbinga ni mogoče obravnavati neobveščanja zaposlenega o določenem dogodku, na katerem njegova prisotnost ni potrebna, niti to, da ga ne napoti na izobraževanje. Tožena stranka ugovarja obstoj vzročne zveze med zatrjevanim in nedopustnim ravnanjem tožene stranke in nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo tožnik utrpel. Zato o odškodninski odgovornosti tožene stranke ni mogoče govoriti.

Sodišče prve stopnje je neutemeljeno zavrnilo navedbe tožene stranke, da izvedenka medicinske stroke, specialist psihiater, v mnenju zgolj povzema trditve tožnika, kar je obrazložilo s tem, da naj izvedenka na drugačen način do mnenja ne bi mogla priti. To ne drži, saj bi morala izdelati mnenje na temelju zdravstvene dokumentacije, tožnikove navedbe pa bi ji lahko bile pri tem le v pomoč. S strani tožnika zatrjevane težave, ki jih je izvedenka povsem nekritično povzela, bi objektivno morale vplivati tudi na tožnikovo sposobnost za študij, ki bi morala biti še posebej glede na zahtevnost izobraževanja in izpita za stečajnega upravitelja, ki ga je tožnik opravil v tem času, bistveno zmanjšana. Osebnostno stanje, kakršnega zatrjuje tožnik, nedvoumno vpliva na vsa področja delovanja človeka in so tudi sposobnosti izobraževanja, če je človek v takem stanju, bistveno okrnjene ali zmanjšane oziroma izničene. Popolnoma enako velja tudi glede mnenja v zvezi z zmanjšanem tožnikovih življenjskih aktivnosti, po katerem naj bi tožnik kot pomembno izgubo doživel odstavitev z dosedanje funkcije. Sodišče prve stopnje bi pri presoji škode moralo upoštevati, da je tožnik z visokimi intelektualnimi sposobnostmi očitno z lahkoto premagal vse ovire zato, da je bil lahko zbran in se je izobraževal. Zato bi se lahko ustrezno odzval na situacijo, ki jo zatrjuje in jo ustrezno razrešil, brez kakršnekoli škode na svojem duševnem zdravju. Sicer pa je prisojen znesek denarne odškodnine pretiran in ni v skladu s sodno prakso.

3. V odgovoru na pritožbo tožnik prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijanega dela sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem. - ZPP), preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in ne tistih, ki jih uveljavlja pritožba, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Tožnik je bil v obdobju od 1. 6. 2003 od 31. 5. 2009 zaposlen pri toženi stranki na delovnem mestu „direktor sektorja ...“. Dne 21. 5. 2009 mu je tožena stranka vročila ponudbo nove pogodbe o zaposlitvi, s katero ga je obvestila, da mu bo 31. 5. 2009 potekla individualna pogodba o zaposlitvi za določen čas za delovno mesto „direktorja sektorja za trženje“ in mu hkrati ponudila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto „svetovalec uprave“ ter ga opozorila na posledice zavrnitev le-te. Tožnik je novo pogodbo o zaposlitvi z dne 15. 5. 2008 tudi sprejel. Od 1. 6. 2009 je bil zaposlen na delovnem mestu „svetovalec uprave“, delovno razmerje pa mu je prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 12. 7. 2011. Tožnik v tem sporu uveljavlja odškodnino zaradi mobbinga, ki naj bi ga tožena stranka vršila nad njim v obdobju med 2009 in 2011. Zato je pri presoji tožbenega zahtevka potrebno upoštevati določbo 6a. člena takrat veljavnega Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl.). ZDR je v 6.a členu prepovedoval nadlegovanje ter trpinčenje na delovnem mestu. Po določbi prvega odstavka navedenega člena je nadlegovanje vsako neželeno vedenje, povezano s katerokoli osebno okoliščino, z učinkom ali namenom prizadeti dostojanstvo osebe ali ustvariti zastraševalno, sovražno, ponižujoče, sramotilno ali žaljivo okolje. Po četrtem odstavku 6.a člena ZDR je prepovedano trpinčenje na delovnem mestu - to je vsako ponavljajoče se ali sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje, usmerjeno proti posameznim delavcem na delovnem mestu ali v zvezi z delom. Varovanje dostojanstva delavca pri delu določa tudi 45. člen ZDR, ki v prvem odstavku določa, da je delodajalec dolžan zagotavljati takšno delovno okolje, v katerem noben delavec ne bo izpostavljen spolnemu in drugemu nadlegovanju ali trpinčenju s strani delodajalca, predpostavljenih ali sodelavcev. V ta namen mora sprejeti ustrezne ukrepe za zaščito delavcev pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali pred trpinčenjem na delovnem mestu. Če delavec v primeru spora navaja dejstva, ki opravičujejo domnevo, da je delodajalec ravnal v nasprotju s prejšnjim odstavkom, je po določbi drugega odstavka 45. člena ZDR dokazno breme na strani delodajalca, ki je po tretjem odstavku 45. člena ZDR v primeru nezagotavljanja varstva pred nadlegovanjem ali trpinčenjem v skladu s prvim odstavkom tega člena delavcu odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava.

7. Trpinčenje ni samo žaljenje in grdo obnašanje, ampak tudi izključevanje, ignoriranje, osamitev in prav to je tožnik zatrjeval. Izvajanje vodstvenih pravic na način ali z namenom, da se podrejeno osebo izolira, poniža, izključi, degradira ali drugače trpinči, pomeni zlorabo teh pravic in ni dopustno. Zato tudi ugotovitev, da neko posamezno ravnanje ni bilo protipravno oziroma nezakonito, samo po sebi ne zadostuje (tako sodba in sklep Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 198/2015 in VIII Ips 271/2015 z dne 21. 6. 2016). Bistveno je torej, da sodišče ne sme presojati vsakega od dogodkov oziroma ravnanj posebej in za vsakega posebej ugotavljati, da ne more predstavljati trpinčenja, saj posamezen dogodek oziroma ravnanje že po definiciji ne more predstavljati trpinčenja, pač pa to lahko predstavlja le več ponavljajočih se ali sistematičnih ravnanj skupaj. Presoje vseh ravnanj, ki jih tožnik navaja, kot celote, pa sodišče prve stopnje ni opravilo.

8. Tožnik je kot ravnanja, ki predstavljajo mobbing, označeval odpoved oziroma prekinitev pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto direktorja Sektorja za trženje z dne 21. 5. 2009, ki mu je bila podana s strani predsednika uprave tožene stranke dr. A.A. Nadalje je kot mobbing označeval tožnikovo preselitev v dislocirano enoto na naslovu H., D., nato popolno izolacijo s strani tožene stranke, najprej pod vodstvom dr. A.A., nato I.I. Izključen je bil s sestankov in kolegijev, na izobraževanje ga niso vabili. Bil je deležen tudi informacijske blokade, saj mu je bil onemogočen dostop do poslovnih gradiv, skupnega diska Sektorja za trženje, zapisov kolegijev, informacij o poslovanju družbe in o poslovnih rezultatih. Kot mobbing je označil tudi neutemeljeno zavračanje potrjevanja odsotnosti za obisk zdravnika s strani tedanjega predsednika uprave in zaposlenih v kadrovski službi, odvzem službenega mobilnega telefona v času bolniškega staleža in predčasno zahtevo za povrnitev službenega vozila, oboje s strani dr. A.A. in J.J. Navajal je tudi grožnje po telefonu dne 20. 5. 2009 s strani delavca tožene stranke K.K. Dne 4. 6. 2009 pa so ga na domu obiskali neznanci, o čemer je tudi podal ovadbo na policiji. Kot dejanje mobbinga je označil tudi odklanjanje izbrisov iz poslovnega registra glede njegovega odstopa z mesta direktorja hčerinske družbe tožene stranke L. d. o. o., ter javne neresnične obtožbe predsednika uprave dr. A.A. in člana nadzornega sveta G.G. ter nenadna zahteva s strani članov uprave po izdelavi zahtevne projektne naloge.

9. Po oceni izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je bil tožnik kot svetovalec uprave popolnoma izoliran od drugih članov uprave in njihovih svetovalcev, tako glede same lokacije opravljanja dela kot tudi glede vsebine opravljanja dela. Tožnik je bil edini svetovalec uprave pri toženi stranki, ki ni imel pisarne v centrali tožene stranke na C. v D., temveč na dislocirani enoti tožene stranke. Takšen zaključek je sodišče prve stopnje sprejelo na podlagi ocene izpovedi prič M.M., nekdanje sodelavke tožnika, N.N., nekdanjega direktorja PE O., ki sta potrdili, da je bil tožnik edini svetovalec uprave, ki je imel pisarno na dislocirani enoti in ni bil več vabljen na kolegije in sestanke, niti na izobraževanje in delavnice, medtem ko so drugi svetovalci uprave bili vedno povabljeni. Priča M.M. je izpovedala, da jo je glede odnosa do tožnika najbolj prizadelo to, da se je od zaposlenih zahtevalo, da se s tožnikom ne smejo družiti. Tako ji je P.P., delavka pri toženi stranki, povedala, da ji je R.R. „med vrsticami“ povedala, da se ne sme družiti s tožnikom, ker če se bo družila s tožnikom, to meče slabo luč nanjo. Zato je P.P. ob neki priliki, v strahu za svoje delovno mesto, ko jo je tožnik klical po telefonu, to šla povedat R.R., in ji pojasniti, da je pač morala dvigniti telefon. Kasneje je S.S. povedala priči M.M., da se je uprava tožene stranke norčevala iz P.P., ker je na takšen način sporočala o kontaktih s tožnikom. M.M. je še izpovedala o dogodku, ko je imela ena izmed sodelavk rojstni dan in so se srečali v restavraciji Š. in sicer priča, tožnik, P.P., T.T. in drugi, naslednji dan pa ji je bilo s strani S.S. rečeno, da so bili videni s tožnikom, kar je priča razumela kot opozorilo, da ni dobro, če se družijo z njim.

10. Priča dr. A.A., v spornem času direktor tožene stranke, je izpovedal, da je bil razlog za prenehanje funkcije direktorja sektorja za trženje ter tožnikovo izločitev iz delovnega okolja oziroma preselitev na drugo lokacijo, kjer je opravljal delo, v tem, da je bil brat B.B., ki je bil v sporu s toženo stranko. Priča je izpovedal, da je tožnika preselil na drugo lokacijo, ker je menil, da bi lahko bratu B.B. sicer posredoval zaupne informacije, do katerih bi prišel, če bi bil na sedežu firme. Zaslišan kot priča je dr. A.A. še izpovedal, da tožnikovo delo ni bil razlog za prenehanje funkcije direktorja trženja in preselitev na novo lokacijo, temveč le, da je pač spor z njegovim bratom povzročil nezaupanje do tožnika in so zaradi tega ukrepali tako, da je bil tožnik izločen iz delovnega procesa in je moral kot edini svetovalec uprave delo opravljati na drugi lokaciji. Tudi informacijski molk oziroma nekomuniciranje je bila posledica dejstva, da je tožnik brat B.B. S tem v zvezi je torej za presojo odločitve sodišča prve stopnje bistveno, da je bil tožnik izključno zaradi svoje osebne okoliščine v smislu 6a. člena ZDR, torej zaradi sorodstvene vezi s B.B., izključen iz delovnega procesa oziroma omejen tako pri odrejanju nalog kot pri pridobivanju informacij.

11. Pritožba neutemeljeno izpodbija takšno dokazno oceno iz dveh razlogov in sicer, da je v pristojnosti delodajalca organizacija delovnega procesa in da je sodišče prve stopnje s svojo odločitvijo poseglo v organizacijo tožene stranke, ter da je, tudi če bi bil mobbing eventualno podan, ta lahko trajal le do nastopa izredne uprave oziroma do prenehanja mandata dr. A.A., ko je funkcijo nastopil direktor I.I. Glede prvega očitka je že iz zgoraj navedenega jasno, da ni šlo za ukrepanje tožene stranke v smislu organizacije delovnega procesa, prilagajanja potrebam delovnega procesa in odrejanje nalog v skladu s potrebami uprave, temveč izključno in zgolj za izločitev tožnika zaradi omejitve oziroma prekinitve informacij, ki bi jih lahko domnevno posredoval bratu B.B. Sodišče prve stopnje je na podlagi zaslišanja I.I. ter članice uprave in kasnejše direktorice tožene stranke R.R. ugotovilo, da je takšno stanje trajalo tudi po tem, ko dr. A.A. ni bil več predsednik uprave tožene stranke, temveč je bilo pri toženi stranki drugo poslovodstvo. I.I. je zaslišan kot priča sicer zanikal, da bi bil tožnik diskriminiran oziroma drugače obravnavan, potrdil pa je, da s tožnikom ni imel skoraj nobenega kontakta in ga tudi na sestanke oziroma kolegije niso vabili. Omenil je zgolj projektno nalogo, ki jo je naložil tožniku, drugih nalog pa po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje ni navedel. Smiselno enako je izpovedala U.U., članica izredne uprave, ki je potrdila, da noben drug svetovalec uprave, razen tožnika, ni imel pisarne na dislocirani enoti in da tožnik na kolegije ni bil vabljen. Povedala je tudi, da tožniku ni odrejala delovnih nalog, ker da tožnik ni spadal v njeno področje. Podobno je izpovedal tudi F.F., ki je bil zaposlen pri toženi stranki od decembra 2010 do septembra 2011 kot pomočnik in nato kot član uprave in sicer, da razen projektne naloge januarja 2011 drugega dela tožniku ni odredil ter da je imel v celotnem obdobju mandata z njim le tri sestanke. Tudi iz izpovedi R.R., pri toženi stranki zaposlene od julija 2010 do sredine aprila 2013, izhaja, da s tožnikom ni nikoli sodelovala, sploh ga ni poznala, čeprav je podpisala odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga dne 12. 7. 2011. Bistveno je torej, kar je ugotovilo sodišče prve stopnje, da je tožnik v celotnem obdobju opravljanja funkcije bil izločen iz dela uprave, da kot edini svetovalec uprave ni bil vabljen na kolegije uprave, da je bil edini, ki je imel pisarno na drugi lokaciji, zato se je stanje, ki je bilo vzpostavljeno zaradi odločitve dr. A.A., nadaljevalo tudi po prenehanju njegovega mandata, torej tudi v času, ko je bilo pri toženi stranki drugo vodstvo.

12. S tem v zvezi se pokažejo kot neutemeljene pritožbene navedbe, da gre za nedopusten poseg sodišča prve stopnje v organizacijo dela pri toženi stranki, ker tožniku po prenehanju funkcije direktorja trženja ni zagotovila pisarne na sedežu firme. Dokazano je, da je bila tožnikova preselitev na drugo lokacijo izključna posledica nezaupanja do tožnika. Zato je potrebno tožnikovo preselitev na drugo lokacijo obravnavati izključno kot izključitev tožnika iz delovnega procesa in iz tega razloga tožena stranka tožnika ni vabila na sestanke ter mu ni bilo odrejeno delo. Takšna odločitev tožene stranke pa je predmet sodne presoje v zvezi z zatrjevanim mobbingom. Edina naloga, ki je bila tožniku odrejena, je projektna naloga v januarju 2011 (A 27, A 48 - „...“), ki pa je bila, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, posledica šikane, ker mu v zvezi z nalogo ni bil omogočen dostop do nekaterih podatkov. Glede te naloge je sodišče prve stopnje ugotovilo, da mu ni bila dovoljena pomoč sodelavca s področja trženja in dostop do že izdelanih poročil. Sodišče prve stopnje utemeljeno ni upoštevalo navedb tožene stranke, da je imel tožnik vse potrebne informacije na intranetu tožene stranke, pri čemer je pravilno sklepalo, da mora biti svetovalec uprave seznanjen z vsemi relevantnimi podatki svojega delovnega področja in ne zgolj s podatki, ki so javno dostopni. Tožena stranka tožniku kot ožjemu sodelavcu ni dovolila vpogleda v nerevidirano letno poročilo za leto 2010, ki v času izdelave projektne naloge še ni bilo objavljeno na spletu. Bistveno je torej, da vse okoliščine, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje, dokazujejo, da je bil tožnik izločen iz delovnega procesa izključno zaradi osebne okoliščine, pritožbene navedbe o organizaciji dela pa zaradi tega ne morejo biti upoštevne, saj je dokazano, da je bil tožnik edini med svetovalci uprave deležen takšnega obravnavanja.

13. Pravilen je tudi zaključek sodišča prve stopnje, da tožnik, ki je delo opravljal na zahtevnem delovnem mestu svetovalca uprave tožene stranke, ni bil deležen nobenega izobraževanja in usposabljanja. Pravilno je upoštevalo, da tožena stranka kot ... zavarovalniških družb v Sloveniji delavca več kot dve leti ni poslala na izobraževanje, da mu je zavrnila udeležbo na „Zavarovalniških dnevih“, ki jo je tožnik predlagal, kar potrjuje že zgoraj ugotovljeno, da je bil tožnik z ravnanjem tožene stranke izoliran.

14. Pritožba neutemeljeno navaja, da je sodišče prve stopnje napačno interpretiralo definicijo mobbinga, saj meni, da ni šlo niti za sistematično negativna ravnanja niti za ponavljajoča se ravnanja. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so bila ravnanja, ki so bila usmerjena proti tožniku, ponavljajoča in sistematično negativna. Storjena so bila z namenom šikaniranja, stigmatizacije in izolacije tožnika. Preselitev, ki ni bila utemeljena, stigmatizacija, ignoriranje imajo znake psihičnega nasilja na delovnem mestu, ki se izkazuje s konstantno pasivnim, sovražnim in neetičnim odnosom. Pravilen je dokazni zaključek sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni uspela dokazati, da ni šlo za psihično nasilje nad tožnikom ter, da je tožena stranka kot delodajalec naredila vse potrebno, da tožnika obvaruje pred trpinčenjem na delovnem mestu. Sodišče prve stopnje je pravilno štelo, da Ustava Republike Slovenije (Ur. l. RS/I, št. 33-1409/1991 in nasl.; URS) v 34. in 35. členu varuje človekovo osebno dostojanstvo, osebnostne pravice, njegovo varnost in zasebnost. V tožnikove osebnostne pravice je bilo, kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, poseženo s tem, ker je bil znotraj kolektiva izpostavljen stigmatizaciji, izolaciji, ignoriranju, informacijski blokadi, čustvenemu in psihičnemu pritisku, zaradi česar je utrpel zdravstvene težave in bil dalj časa v bolniškem staležu. Tožena stranka je ravnala v nasprotju s 44. in 45. členom ZDR, po katerem mora delodajalec poskrbeti v kolikor je to v njegovi moči, da delavci s strani nadrejenih ne doživljajo šikaniranj, poniževanj in žaljivih ravnanj in da lahko uresničujejo svoje pravice iz delovnega razmerja.

15. Glede na navedeno so ravnanja tožene stranke, ki so se nanašala na izolacijo tožnika, fizično preselitev na drugo lokacijo, neodrejanje dela, nevabljenje na kolegije uprave, sestanke, izolacijo od ostalih sodelavcev, oviranje pri pripravi projektne naloge ter odrekanje izobraževanja, pomenila elemente trpinčenja oziroma kršitve obveznosti varovanja tožnikove osebnosti, zato je šlo za trpinčenje tožnika v smislu 6a. člena ZDR. Zato je tožnik upravičen do denarne odškodnine iz naslova ugotovljene nepremoženjske škode. Podlago za odškodninsko odgovornost delodajalca daje tretji odstavek 45. člena ZDR, ki določa, da je delodajalec delavcu v primeru nezagotavljanja varstva pred spolnim in drugim nadlegovanjem ali trpinčenjem odškodninsko odgovoren po splošnih pravilih civilnega prava. Splošna pravila civilnega prava, ki se nanašajo na odškodninsko odgovornost, so urejena v Obligacijskem zakoniku (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 s spremembami). Drugače kot po splošnih pravilih odškodninskega prava, je v sporu o odškodninski odgovornosti zaradi trpinčenja na delovnem mestu delodajalec dolžan dokazati tudi, da ni ravnal protipravno (drugi odstavek 45. člena ZDR in tretji odstavek 47. člena ZDR-1).

16. Zaradi kršitve pravic iz delovnega razmerja je mogoče oškodovancu prisoditi odškodnino za nepremoženjsko škodo, če se posledice te kršitve manifestirajo v obliki katere od pravno priznanih oblik nepremoženjske škode, ki jih opredeljuje 179. člen OZ. Ta člen kot podlago za prisojo odškodnine za nepremoženjsko škodo določa tudi duševne bolečine zaradi okrnitve osebnostne pravice (kamor spada tudi pravica do osebne integritete in dostojanstva). Glede obstoja vzročne zveze med ravnanjem tožene stranke in tožniku nastalo škodo, pa tudi glede ugotavljanja obsega škode in posledic, ki so se zaradi protipravnega ravnanja tožene stranke izrazile v tožnikovi duševni sferi, se je sodišče prve stopnje utemeljeno oprlo na izvedeniški mnenji sodnih izvedenk medicinske stroke specialistk psihiatrije izr. prof. dr. V.V. in dr. Z.Z. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožnik utrpel nepremoženjsko škodo zaradi takšnega posega, da je imel zdravstvene, psihične in socialne težave. V bolniškem staležu je bil od 21. 5. do 28. 5. 2009 in od 13. 6. do konca novembra 2009. Moral se je več let zdraviti, jemati zdravila, trpela pa je tudi njegova družina. Začasno se je izselil iz D. zaradi groženj in strahu. Ugotovljena je bila akutna stresna reakcija, mešana anksiozno depresivna motnja, ki je trajala nekaj dni, nato pa je prišla v dolgotrajnejšo, nekaj mesecev trajajočo prilagoditveno motnjo in se razvila v ponavljajočo se depresivno motnjo. V psihiatrični obravnavi je bil od junija 2009 do konca maja 2012. Na začetku zdravljenja in ob kasnejših poslabšanjih stanja je bila frekvenca obiskov pri psihoterapevtu na dva tedna, kasneje ob delni stabilizaciji stanja pa na dva do tri mesece. Tožnik je trpel nespečnost, glavobole in psihične težave, ki so se kazali kot občutki jeze, napetosti, nemoči, poraza, kasneje pa so se pojavili znaki depresivnosti, pobitosti, brezvoljnosti, kronične potrtosti, zaskrbljenosti, globoke prizadetosti in razdražljivosti. Tožnik je prejemal pomirjevala in antidepresive, Helex in Mirtazapin, bil je dalj časa v bolniškem staležu. Izvedenki kot glavni ključni razlog navajata konfliktne razmere na delovnem mestu, ki jih je doživljal kot intenzivni psihični stres. Zaradi konfliktnih odnosov so se pri tožniku pojavili eksistenčni strahovi. Sekundarni eksistenčni strah je bil prisoten celotno obdobje delovnega razmerja pri toženi stranki. Najbolj hud je bil maja in junija 2009, ki se je kazal kot strah za izgubo službe in zmanjšanje ugleda, zatem je bil blag do septembra 2009, v zmerni obliki pa se je spet pojavil decembra 2010 in bil junija 2011 spet hud, po mesecu dni zmeren in je v takšni intenziteti trajal do maja 2012. Nadalje je ugotovljeno, da so se zaradi tega tudi zmanjšale tožnikove sposobnosti od maja do septembra 2009 in od januarja 2011 do konca 2014, ni pa izvedenka dr. V.V. izpostavila nobene konkretne aktivnosti, ki je tožnik v navedenem obdobju ni mogel opravljati. Tožnik je še vedno visoko funkcionalno sposoben oziroma njegove funkcionalne sposobnosti niso bistveno manjše kot pred letom 2009, zelo dobro funkcionira na delovnem področju, da pa se je precej socialno umaknil, izgubil v določeni meri sposobnost za užitek in veselje, predvsem pa občutek izpolnjenosti in zadovoljstva, ki mu ga je prinašalo delo. Tudi izvedenka dr. Z.Z. je ugotovila, da je pri tožniku prišlo maja 2009 do pomembnega zmanjšanja tožnikovih življenjskih aktivnosti, vendar konkretnih aktivnosti in dejavnosti, ki jih tožnik ne bi mogel opravljati, ni izpostavila.

17. Pritožba neutemeljeno izpostavlja, da je izvedenka dr. Z.Z. zgolj povzemala tožnikove izjave. Izvedenka mnenja ni izdelala le na podlagi tožnikovih izjav, temveč na podlagi proučitve medicinske dokumentacije in osebnega pregleda tožnika. Pri določitvi višine odškodnine je sodišče prve stopnje pravilno upoštevalo ugotovitve izvedenke dr. V.V., da je tožnik še vedno visoko funkcionalno sposoben, vendar pa je v določeni meri prizadet na socialnem področju, da se je socialno umaknil in da je izgubil sposobnost za užitek in veselje ter občutek izpolnjenosti in zadovoljstva pri delu. Gre za pravno priznano škodo, ki je posledica zgoraj navedenih ravnanj tožene stranke.

18. Ker je ugotovljeno, da pred majem 2009 tožnik ni imel nobenih zdravstvenih težav, niti telesnih niti psihičnih, je škoda nastala zaradi ravnanja tožene stranke. Zato je podana vzročna zveza med ravnanjem tožene stranke in ugotovljeno škodo. Kljub temu, da se je bil tožnik v spornem obdobju zmožen izobraževati, ni prekinjena vzročna zveza med ravnanjem tožene stranke in nastalo škodo. Psihična stiska je imela po ugotovitvah sodišča prve stopnje vpliv na zbranost tožnika, vendar to zaradi njegovih primarno visokih intelektualnih kapacitet ni predstavljalo takšne ovire, da se ne bi mogel izobraževati (opraviti izpit za stečajnega upravitelja). Pritožba neutemeljeno navaja, da bi se lahko tožnik, zaradi svojih intelektualnih sposobnosti, ustrezno odzval na situacijo, ki jo zatrjuje in jo ustrezno razrešil, brez kakršnekoli škode na svojem duševnem zdravju. Tožniku je škoda nastala, ki pa le zaradi tožnikovih intelektualnih sposobnosti ni višja. S tem v zvezi tudi ni utemeljena navedba, da menedžerji v poslovnem svetu razumejo in se na ustrezen način spoprimejo z dejstvom, da vodilni položaji, ki jih v določenem trenutku posameznik zasede, niso za vedno, ampak da je prenehanje funkcije ne glede na razlog povsem pričakovano in del profesionalnega tveganja. Tožnik v obravnavanem obdobju namreč ni opravljal dela poslovodne osebe, ki bi imela sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za čas mandata, temveč je bil v delovnem razmerju za nedoločen čas na delovnem mestu svetovalca uprave, ki je bil zaradi ravnanja nadrejenih izpostavljen mobbingu. Tožnikov pravni položaj torej ni bil tak, da bi lahko odločitve nadrejenih sprejemal brez škode za svoje duševno zdravje.

19. Na podlagi izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da so bile izpolnjene vse predpostavke za nastop pravne posledice - odškodninske obveznosti tožene stranke. Pritožbeno sodišče je v nadaljevanju preizkusilo s strani sodišča prve stopnje uporabljen pravni standard pravične denarne odškodnine, kot ga opredeljuje 179. člen OZ. Kot izhodišče za odmero odškodnine so dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, da so sporni dogodki pri toženi stranki neugodno vplivali na tožnikovo zdravstveno stanje. Glede na obseg in trajanje duševnih bolečin zaradi posega v osebnostne pravice je sodišče prve stopnje tožniku odmerilo odškodnino v znesku 7.000,00 EUR, kar ustreza višini približno 7 povprečnih mesečnih neto plač na zaposlene v RS v času sojenja na prvi stopnji. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je glede na značilnosti obravnavanega primera sodišče prve stopnje ustrezno težo pripisalo protipravnemu ravnanju tožene stranke, ki je bilo dolgotrajno in sistematično, kar vsekakor narekuje priznanje po sodišču prve stopnje odmerjene odškodnine. Dosojena odškodnina 7.000,00 EUR je ustrezna dosojenim odškodninam v podobnih primerih (na primer Pdp 293/2009 z dne 25. 3. 2010, Pdp 1047/2010 z dne 10. 3. 2011, Pdp 1448/2010 z dne 4. 4. 2011 in Pdp 1078/2011 z dne 19. 4. 2012, Pdp 608/2015 z dne 7. 3. 2016).

20. Ker torej niso podani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

21. Do ostalih pritožbenih navedb se pritožbeno sodišče ni posebej opredeljevalo, saj niso odločilnega pomena za odločitev o pritožbi. V skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP mora namreč sodišče druge stopnje v obrazložitvi sodbe oziroma sklepa presoditi le tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena, in navesti razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti.

22. Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, sama krije svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

23. Odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k boljši razjasnitvi stvari v pritožbenem postopku, zato tožnik na podlagi prvega odstavka 155. člena ZPP sam krije svoje stroške te vloge.