Sklep II Ips 290/2005
Datum: 2006-03-14T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2006:II.IPS.290.2005
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VSL II Cp 1214/2004
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Civilni oddelek
podrocje: DENACIONALIZACIJA - USTAVNO PRAVO
institut: denacionalizacija - prepoved povratne veljave pravnih aktov - učinki odločb ustavnega sodišča - interpretacijska odločba - razveljavitvena odločba

## Jedro

Ker že razveljavitev zakona ne učinkuje za nazaj, velja lahko le enako tudi za takoimenovano interpretacijsko odločbo ustavnega sodišča, kakšna je ustavnoskladna razlaga zakona. Odločba ustavnega sodišča pod opr. št. U-I-130/01 zato ne more učinkovati na predlagateljičino denacionalizacijsko zadevo, o kateri je bilo pravnomočno odločeno že v letu 1994. Pravilni so tudi dodatni razlogi obeh sodišč, da določba prvega odstavka 46. člena ZUstS ne more biti podlaga za odločanje o predlagateljičini sedanji zahtevi za spremembo pravnomočnega sklepa.

## Izrek

Revizija se zavrne.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne 1.2.1994 zavrnilo predlagateljičino zahtevo za razveljavitev kupne pogodbe in pogodbe o prenosu pravice uporabe, ki jo je predlagateljica sklenila 22.2.1973 s takratnim Skladom za urejanje in oddajanje stavbnega zemljišča na območju Občine ..., ter zahtevo za izdajo za zemljiškoknjižni prenos lastninske pravice sposobne listine. Sodišče druge stopnje je predlagateljičino pritožbo s sklepom z dne 4.5.1994 zavrnilo in potrdilo izpodbijani prvostopenjski sklep. Revizijsko sodišče je s sklepom z dne 22.9.1994 pod opr. št. II Ips 690/94 zavrnilo predlagateljičino revizijo. Stališče vseh treh sodišč je bilo, da niso podani razlogi za denacionalizacijo, ker je bila sporna pogodba iz leta 1973 sklenjena izven časovnega okvira, ki ga pokrivajo določbe 5. člena Zakona o denacionalizaciji (ZDen) v povezavi s 3. in 4. členom ZDen.

Predlagateljica je 18.9.2002 vložila zahtevo za spremembo prvostopenjskega sklepa. Podlago za tako zahtevo je utemeljevala s 46. členom Zakona o ustavnem sodišču (ZUstS) in z odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije z dne 23.5.2002 pod št. U-I-130/01-18, ki ugotavlja, da 4. člen ZDen ni v neskladju z Ustavo Republike Slovenije (URS), če se razlaga tako, da priznavanje statusa upravičenca do denacionalizacije ni odvisno od časa odvzema stavbnega zemljišča iz posesti.

Sodišče prve stopnje je predlagateljičino zahtevo zavrnilo, sodišče druge stopnje pa je zavrnilo njeno pritožbo in potrdilo prvostopenjski sklep. Po stališču obeh sodišč določbe 46. člena ZUstS niso podlaga za tako zahtevo, saj ne gre za odpravo podzakonskega predpisa oziroma splošnega akta, pač pa za interpretacijsko odločbo o ustavnoskladni razlagi zakona, ki pa ne more imeti učinka za nazaj, saj takega učinka nima niti odločba o razveljavitvi zakona.

Predlagateljica v pravočasni reviziji proti drugostopenjskemu sklepu uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Predlaga razveljavitev sklepov obeh sodišč in vrnitev zadeve prvostopenjskemu sodišču v nadaljnji postopek. Revizija trdi, da pritožbeno sodišče ni navedlo razumnih razlogov za svojo odločitev in da je zato kršena njena pravica o enakem varstvu pravic iz 22. člena URS. Stališče o učinkovanju interpretacijske odločbe ustavnega sodišča le ex nunc pa ni samo neobrazloženo in pravno napačno, ampak v nasprotju s siceršnjo ustavnosodno prakso v primerih interpretativnih in celo razveljavitvenih odločb. Pri tem se revizija sklicuje na odločbo ustavnega sodišča pod št. U-I-29/96, s katero je bila najprej razveljavljena določba novele Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ), zaradi različnih možnih razlag o izvršitvi in odpravi posledic pa je ustavno sodišče z dopolnilno odločbo določilo način izvršitve svoje odločbe, in sicer z učinkom ex tunc. Ugotovilo je, da bi drugačna odločitev povzročila stanje, ki bi bilo v očitnem nasprotju z ustavnim načelom enakosti iz 14. člena in pravico iz 50. člena URS. Revizija trdi, da gre v njeni zadevi za enak položaj, le da gre za kršitev načela enakosti iz 14. člena URS in kršitev pravice do zasebne lastnine iz 33. člena URS. Na problem neenakopravnega položaja denacionalizacijskih upravičencev, ki ga je povzročila navedena ustavna odločba oziroma interpretacija njenih učinkov s strani rednih sodišč, je opozoril že varuh človekovih pravic. Tega problema bi se moralo zavedati tudi sodišče in bi bilo dolžno obvestiti ustavno sodišče o morebitnih neustavnih učinkih njegove odločbe. Po mnenju revizije je tudi nesprejemljivo stališče vrhovnega sodišča v odločbi pod III Ips 163/99, na katero se sklicuje pritožbeno sodišče, da interpretacijska odločba ustavnega sodišča za nazaj ne more učinkovati. Ustavno sodišče samo določa meje veljavnosti in učinke svojih odločb, kot je storilo tudi v prej navedeni zadevi. Smisel denacionalizacije je ravno v vzpostavljanju pravne države za nazaj. Zato se mora navedena odločba ustavnega sodišča raztezati tudi na vse pravnomočno končane zadeve, ki temeljijo na protiustavni razlagi ZDen. Pravica do denacionalizacije ne more biti odvisna od vlaganj ustavnih pritožb in od trajanja postopka. Sporna razlaga pomeni odvzem pravice do denacionalizacije.

Revizija je bila vročena nasprotnima udeležencema, ki nanjo nista odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Revizija ni utemeljena.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da v postopku pred nižjima sodiščema ni prišlo do uveljavljane procesne kršitve in v povezavi z njo do kršitve pravice iz 22. člena URS. Trditev o neobrazloženem, hkrati pa tudi pravno napačnem in z nerazumnimi razlogi obrazloženem pravnem stališču obeh sodišč, je že sama s seboj v nasprotju, pa tudi sicer pomeni le grajo materialnopravnega stališča obeh sodišč. Gre torej za nezadovoljstvo revidentke z materialnopravnim stališčem, ki sta ga sodišči obrazložili. Pravilnost razlogov pritožbenega sodišča ni odvisna od njihove dolžine, temveč od njihove vsebine. Z vsebino teh razlogov pa se revizijsko sodišče strinja.

Vrhovno sodišče je že v mnogih, in ne samo v reviziji citirani zadevi, presojalo, kakšni so pravni učinki odločb ustavnega sodišča. Če ustavno sodišče razveljavi zakonsko določbo, se ta na podlagi 44. člena ZUstS ne uporablja za tista razmerja, ki so nastala pred dnem, ko je razveljavitev začela učinkovati, če do tega dne o njih ni bilo pravnomočno odločeno. Navedena zakonska določba je jasna, je pa tudi skladna z določbo prvega odstavka 161. člena URS o razveljavitvi zakona in splošno določbo iz 155. člena URS o prepovedi povratne veljave pravnih aktov. Ker torej že razveljavitev zakona ne učinkuje za nazaj, velja lahko le enako tudi za takoimenovano interpretacijsko odločbo ustavnega sodišča, kakšna je ustavnoskladna razlaga zakona. Pojasnjeno pomeni, da odločba ustavnega sodišča pod opr.št. U-I-130/01 ne more učinkovati na predlagateljičino zadevo, o kateri je bilo pravnomočno odločeno že v letu 1994. Revizijsko sodišče pritrjuje tudi razlogom obeh sodišč, da določba prvega odstavka 46. člena ZUstS ne more biti podlaga za odločanje o predlagateljičini sedanji zahtevi za spremembo pravnomočnega sklepa iz leta 1994. Navedena zakonska določba namreč ureja le pravne učinke odprave podzakonskega predpisa oziroma splošnega akta, izdanega za izvrševanje javnih pooblastil. Samega zakona pa ustavno sodišče ne more odpraviti, temveč ga lahko le razveljavi. Zato imajo tudi takoimenovane interpretacijske odločbe lahko samo tak učinek na razmerja, kot je opisan v 44. členu ZUstS. Tako je tudi stališče samega ustavnega sodišča, ki je zavrnilo že več ustavnih pritožb proti odločitvam vrhovnega sodišča v zvezi z zahtevami, vloženimi na podlagi 46. člena ZUstS in odločbe ustavnega sodišča pod U-I-130/01, torej odločbe o interpretaciji 4. člena ZDen (na primer sklep VS RS pod I Up 1225/2002 v zvezi z odločbo US RS z dne 12.12.2003 pod Up-750/02 in mnoge druge).

Revizijsko sklicevanje na odločbo ustavnega sodišča pod U-I-29/96 je neutemeljeno že zato, ker je šlo v tisti zadevi za razveljavitev, in ne samo za interpretacijo zakonske določbe, predvsem pa zato, ker revizija ne upošteva posebnih razlogov, ki jih je ustavno sodišče navedlo v točki 5 obrazložitve navedene dopolnilne odločbe (na primer: prva pobuda je bila vložena takoj po objavi novele in še pred začetkom njene veljavnosti itd.) ter specifičnosti pokojninskega in invalidskega zavarovanja, na katere je opozorjeno v pritrdilnem ločenem mnenju (posebna ureditev v 270. členu ZPIZ o možnostih ponovnega odločanja).

Revizijsko sodišče je iz navedenih razlogov na podlagi četrtega odstavka 384. člena ZPP v zvezi s 378. členom ZPP in 37. členom Zakona o nepravdnem postopku zavrnilo predlagateljičino neutemeljeno revizijo.