VDSS sodba Pdp 115/2014
Datum: 2014-05-08T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2014:PDP.115.2014
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: regres za letni dopust - odpoved pravici - odločba ustavnega sodišča - rok plačila - dogovor - ničnost - zakonske zamudne obresti - akontacija dohodnine

## Jedro

Delavec se pravicam, ki mu gredo po zakonu ali kolektivni pogodbi, ne more veljavno odpovedati, kar ne velja le glede višine glavne terjatve, ampak tudi glede stranskih terjatev. Tako pravica do regresa kot rok plačila sta določena v določbi 131. členu ZDR. Zato niso dopustni drugačni dogovori niti glede roka zapadlosti niti glede stranskih terjatev, ker se delavec pravicam, ki so določene v zakonu kot minimalne, ne more odpovedati. Zato je sporazum o plačilu regresa z drugačnim rokom zapadlosti, kot je določen v zakonu, v nasprotju s prisilnim predpisom (135. členom ZDR) in kot tak ničen.

Od zakonskih zamudnih obresti, ki jih je delodajalec dolžan plačati delavcu zaradi zamude pri izplačilu terjatev iz delovnega razmerja, se ne plačuje dohodnina, kar izhaja iz ZDoh-2, zlasti iz določb 35., 36. in 37. člena tega zakona. Zakonskih zamudnih obresti od prepozno izplačanega regresa (za razliko od regresa za letni dopust, ki je vključen v dohodek iz delovnega razmerja – 37. člen ZDoh-2) ni mogoče šteti za dohodek iz zaposlitve oz. za dohodek iz delovnega razmerja, prejet na podlagi pretekle ali sedanje zaposlitve od katerega se plačuje dohodnina. Zato tožena stranka od obresti ni dolžna plačati za tožnika akontacijo dohodnine.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba delno spremeni v II. točki izreka sodbe, tako da se glasi: „II. Tožena stranka je dolžna tožniku od bruto zneska regresa za letni dopust, izračunanega glede na neto glavnico 1.946,59 EUR, obračunati in plačati akontacijo dohodnine, v roku 15 dni pod izvršbo.

Tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna plačati za tožnika akontacijo dohodnine od prisojenih obresti od posameznih v I. točki izreka navedenih neto zneskov regresa za letni dopust, se zavrne.“ V ostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni del sodbe sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

## Obrazložitev

Z izpodbijano sodbo je prvostopenjsko sodišče naložilo toženi stranki, da je dolžna tožeči stranki izplačati glavnico v znesku 1.946,59 EUR in zakonske zamudne obresti od posamičnih (neto) zneskov regresa za letni dopust za leta 2009, 2010 in 2011 od datumov zapadlosti, ki so navedeni v izreku sodbe (I. točka izreka sodbe). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožniku od seštevka navedenih zneskov glavnice in obresti plačati akontacijo dohodnine, vse v roku 15 dni pod izvršbo (II. točka izreka sodbe). Obenem je sklenilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti njene pravdne stroške v znesku 292,12 EUR, v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od naslednjega dne po izteku izpolnitvenega rok do plačila (III. točka izreka sodbe).

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka iz pritožbenega razloga zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da izpodbijana sodba temelji na odločbi Ustavnega sodišča RS, da se delavec pravicam, ki mu gredo po zakonu in kolektivni pogodbi, ne more odpovedati. Navedena praksa ni bila pravilna uporabljena. Tožeča stranka se s sporazumom z dne 17. 8. 2011 ni odpovedala regresu kot zakonski pravici, saj sta pravdni stranki tudi v sporazumu priznali pravico do regresa. V ZDR je v 131. členu določeno le, da se regres mora izplačati, ni pa določeno, da se stranki glede roka zapadlosti ne moreta dogovoriti drugače. Če sta se dogovorili, je dogovor veljaven, razen če bi tožeča stranka izkazala razloge ničnosti pogodbe, teh razlogov pa ni. Če sodišče ni ugotovilo ničnosti sporazuma, ne more mimo veljavnosti vsebine, ki zavezuje obe stranki.

Pritožba je delno utemeljena.

Pritožbeno sodišče je v skladu z 2. odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami in dopolnitvami – ZPP) preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, ter na pravilno uporabo materialnega prava.

Ob takšnem preizkusu pritožbeno sodišče ni ugotovilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti. Glede na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje je prvostopenjsko sodišče v pretežnem delu sprejelo tudi materialnopravno pravilno odločitev, razen v delu, v katerem je odločilo o obveznosti plačila akontacije dohodnine od prisojenih zakonskih zamudnih obresti od regresa za letni dopust za sporno obdobje.

Pritožbeno sodišče razen v navedenem obsegu soglaša z razlogi izpodbijane sodbe, ki je ustrezno obrazložena, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa še dodaja: Tožeča stranka je v obravnavni zadevi zahtevala plačilo regresa za letni dopust za leto 2009, 2010 in 2011. Prvostopenjsko sodišče je utemeljeno ugodilo tožbenemu zahtevku, ker je ugotovilo, da tožena stranka svojih obveznosti do tožeče stranke ni poravnala. Pri svoji odločitvi se je oprlo na pravilno pravno podlago, zlasti na določbe 131. člena Zakona o delovnih razmerjih – ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami in dopolnitvami). V obrazložitvi sodbe je navedlo, da ZDR v 131. členu predpisuje tudi višino in zapadlost regresa za letni dopust najmanj v višini minimalne plače in najkasneje do 1. julija tekočega leta in da je naslednjega dne delodajalec s plačilom v zamudi, zato je od tega dne dalje delavec upravičen tudi do zakonskih zamudnih obresti.

V sporazumu z dne 17. 8. 2011 sta se stranki dogovorili, da bo tožena stranka regres za leto 2009 v neto znesku 618,20 EUR tožniku izplačala takrat, ko ga bo izplačala vsem ostalim delavcem oziroma najkasneje do 31. 12. 2011, regres za leto 2010 v neto znesku 658,07 EUR ter regres za leto 2011 v neto znesku 670,32 EUR pa najkasneje do 30. 6. 2012. Sodišče prve stopnje je zavzelo pravilno stališče, da se delavec glede na odločitev Ustavnega sodišča Republike Slovenije iz leta 2005 (odločba opr. št. Up 63/03 z dne 2. 2. 2005) pravicam, ki mu gredo po zakonu ali kolektivni pogodbi, ne more veljavno odpovedati, kar ne velja le glede višine glavne terjatve, ampak tudi glede stranskih terjatev. Tako pravica do regresa kot rok plačila sta določena v citirani določbi 131. člena ZDR. Zato ni nobenega dvoma, da niso dopustni drugačni dogovori niti glede roka zapadlosti niti glede stranskih terjatev, ker se delavec pravicam, ki so določene v zakonu kot minimalne, ne more odpovedati. Zato so pritožbene navedbe s tem v zvezi neutemeljene, saj je sporazum o plačilu regresa z drugačnim rokom zapadlosti, kot je določen v zakonu, v nasprotju s prisilnim predpisom (135. členom ZDR) in kot tak ničen.

Pri preizkusu pravilne uporabe materialnega prava po uradni dolžnosti pa je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodišče prve stopnje v točki II izreka sprejelo deloma napačno odločitev, ker je (glede na tožbeni zahtevek, kot ga je postavil tožnik) naložilo toženi stranki, da je dolžna za tožnika plačati akontacijo dohodnine od obresti (od neto zneskov regresa, navedenih v I. točki izreka sodbe sodišča prve stopnje). V tem delu je zmotno uporabilo materialno pravo. Od zakonskih zamudnih obresti, ki jih je delodajalec dolžan plačati delavcu zaradi zamude pri izplačilu terjatev iz delovnega razmerja, se namreč ne plačuje dohodnina, kar izhaja iz Zakona o dohodnini (ZDoh-2, Ur. l. RS, št. 117/2006 in nasl.), zlasti iz določb 35., 36. in 37. člena tega zakona. Zakonskih zamudnih obresti od prepozno izplačanega regresa (za razliko od regresa za letni dopust, ki je vključen v dohodek iz delovnega razmerja – 37. člen ZDoh-2) ni mogoče šteti za dohodek iz zaposlitve oz. za dohodek iz delovnega razmerja, prejet na podlagi pretekle ali sedanje zaposlitve od katerega se plačuje dohodnina. Zato je pritožbeno sodišče v tem delu pritožbi ugodilo in v skladu z določbami 1. odstavka 351. člena ter 5. alinee 358. člena ZPP delno spremenilo izpodbijano sodbo, tako kot izhaja iz izreka sodbe.

Ker v preostalem delu niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke v ostalem zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo nespremenjeni del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožena stranka je s pritožbo uspela le v neznatnem delu, zato sama krije svoje stroške pritožbe (165., 154. člen ZPP).