VDSS sklep Pdp 1122/2015
Datum: 2016-03-17T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2016:PDP.1122.2015
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: vračilo preveč izplačanih plač

## Jedro

Za toženo stranko kot javnega uslužbenca, v spornem obdobju zaposlenega pri tožeči stranki, je veljal ZSPJS. Sodišče prve stopnje bi zato o utemeljenosti tožbenega zahtevka moralo odločati upoštevaje določbo 3. oziroma 3. a člena ZSPJS. Določbe tretjega odstavka 3. člena ZSPJS ni mogoče razlagati tako, da se šteje, da ta odločba odkazuje na uporabo 190. oziroma 191. člena OZ. Glede na navedeno se sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe nepravilno sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 139/2005. Določbe ZSPJS o plačah v javnem sektorju so prisilne narave. Določilo pogodbe o zaposlitvi, ki določa, da je javni uslužbenec upravičen do višje plače, kot je zakonsko določena, je nično (86. člen OZ), nično pogodbeno določilo pa nima pravnega učinka. Kdor je na podlagi nične pogodbe že izpolnil svojo obveznost, je izpolnil nekaj, česar ni bil dolžan, zato ima pravico zahtevati svojo izpolnitev nazaj s kondikcijskim zahtevkom. Enako velja za napačen obračun plače, zaradi katerega pride do preplačila plače .

## Izrek

I. Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka izpodbijane sodbe zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, da ji je toženec dolžan plačati znesek 10.190,54 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 3. 2014 dalje, v 15 dneh po pravnomočnosti sodbe, pod izvršbo in da ji je toženec dolžan povrniti njene pravdne stroške, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V II. točki izreka je naložilo tožeči stranki, da je dolžna tožencu v 15 dneh povrniti stroške tega delovnega spora v znesku 1.366,36 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper navedeno sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožeča stranka in predlaga pritožbenemu sodišču, da njeni pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, tožencu pa naloži plačilo pritožbenih stroškov tožeče stranke. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo določbe postopka, ker ni izvedlo vseh dokazov, ki jih je predlagala tožeča stranka glede trditev, da je toženec v obdobju od julija 2005 do januarja 2011 prejemal plačo v nasprotju s prisilnimi predpisi. Poleg tega glede navedenega ni izvedlo niti dokaza z izvedencem finančne stroke za področje plač, z vsem tem pa je bila tožeča stranka prikrajšana za možnost obravnavanja in dokazovanja pred sodiščem. To pomeni absolutno bistveno kršitev določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP zato, ker izpodbijana sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih. Pri svoji odločitvi se je sodišče prve stopnje nekritično oprlo na sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 139/2005, ki za predmetno zadevo ni uporabljiva glede na pravno ureditev ZSPJS, ki je bil sprejet po letu 2005. S sklicevanjem na 191. člen OZ je tudi zmotno uporabilo materialno pravo, saj bi moralo upoštevati 3. in 3. a člen ZSPJS kot specialni predpis. Pogodba o zaposlitvi, sklenjena med tožečo stranko in tožencem, je bila v delu, ki se je nanašala na višino plače, nična, zato zanjo v tem delu velja 86. člen OZ. Toženec je v vtoževanem obdobju prejemal bistveno višjo plačo, kot pa bi mu pripadala po veljavnih predpisih. Dejstvo, da v konkretnem primeru ni mogoče uporabiti 191. člena OZ, je potrdila tudi sodna praksa (na primer odločba opr. št. Pdp 192/2015). Prav tako je neutemeljena ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožeča stranka obračunavala plače tožencu s soglasjem Občine A., saj je tožeča stranka samostojna pravna oseba. Tudi iz izpovedbe predstavnika tožeče stranke jasno izhaja, da je toženec v spornem obdobju prejemal previsoko plačo, zato tožeča stranka ne ve, zakaj sodišče prve stopnje njegovo izpovedbo šteje za neprepričljivo. Ker je tožeča stranka med postopkom zaradi ugovora zastaranja, ki ga je podal toženec, skrčila tožbeni zahtevek in vtoževala le še vračilo preveč izplačane plače v obdobju od marca 2009 do januarja 2011, je sodišče prve stopnje v nasprotju s podatki spisa ugotavljalo zastaranje tožbenega zahtevka za čas pred 5. 3. 2009. 3. Toženec je podal odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev pritožbe tožeče stranke in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

4. Pritožba je utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo niti tistih bistvenih kršitev določb postopka, ki jih tožeča stranka uveljavlja v pritožbi, in ne tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, vendar pa je zaradi zmotne uporabe materialnega prava nepopolno ugotovilo dejansko stanje.

6. Neutemeljen je pritožbeni očitek tožeče stranke o bistveni kršitvi določb postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ki naj bo jo storilo sodišče prve stopnje s tem, ker ni zaslišalo vseh prič, ki jih je predlagala tožeča stranka, ker ni izvedlo dokaza z izvedencem finančne stroke, oziroma ker izpodbijana sodba nima razlogov o vseh odločilnih dejstvih. Sodišče je dolžno v dokaznem postopku izvesti le tiste dokaze, s katerimi se ugotovi obstoj oziroma neobstoj tistih pravnoodločilnih dejstev, ki jih zatrjujeta stranki. Sodišče pa ni dolžno izvajati vseh dokazov, ki jih stranki predlagata, kot to zmotno zatrjuje tožeča stranka v pritožbi. Glede na to bistvena kršitev določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana. V kolikor sodišče določenih dokazov ne izvede zato, ker zaradi zmotne uporabe materialnega prava meni, da ti dokazi ne bi pripomogli k ugotavljanju pravno relevantnih dejstev, sodišču ni mogoče očitati bistvene kršitve določb postopka niti po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, temveč kvečjemu nepopolno ugotovljeno dejansko stanje zaradi zmotno uporabljenega materialnega prava (do česar je prišlo v tem primeru). Razen tega je neutemeljena tudi pritožbena navedba tožeče stranke, v kateri očita sodišču prve stopnje bistveno kršitev določb postopka zaradi neizvedbe vseh dokazov oziroma nepostavitve izvedenca finančne stroke tudi za obdobje od julija 2005 do februarja 2009, saj je iz podatkov spisa (kar sicer navaja tudi tožeča stranka v pritožbi) razvidno, da tožeča stranka vračila preveč izplačanih plač za to obdobje ne vtožuje več (pripravljalna vloga tožeče stranke z dne 19. 3. 2015).

7. Iz podatkov spisa izhaja, da je tožeča stranka od toženca, javnega uslužbenca vtoževala vračilo preveč izplačane plače za obdobje od julij 2005 do vključno januarja 2011, z že zgoraj omenjeno pripravljalno vlogo z dne 19. 3. 2015 pa je (zaradi ugovora zastaranja, ki ga je podal toženec) vtoževala vračilo preveč izplačane plače le še za obdobje od marca 2009 do januarja 2011. Svoj tožbeni zahtevek je utemeljevala z določbo 3. in 3. a člena Zakona o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS; Ur. l. RS, št. 56/2002 in nadalj.) in trditvijo, da je toženec v vtoževanem obdobju na podlagi pogodbe o zaposlitvi prejemal višjo plačo od tiste, ki bi mu šla v skladu z določbami ZSPJS oziroma prisilnih predpisov.

8. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrnilo na podlagi ugotovitve, da je tožeča stranka vedela, kakšno plačo tožencu izplačuje, da glede izplačevanja te plače tožeča stranka ni bila v zmoti, da je bil toženec upravičen do plače za delo na delovnem mestu, ki ga je opravljal in da bi ob ugoditvi tožbenemu zahtevku lahko prišlo do neupravičene obogatitve na strani tožeče stranke na račun toženca. Glede na navedeno pri odločitvi ni upoštevalo določbe 3. a člena ZSPJS, saj jo je ocenilo kot nerelevantno, pri čemer se je v svoji odločitvi sklicevalo tudi na sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 139/2005 in na 191. člen Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.).

9. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je zgoraj opisano materialnopravno stališče sodišča prve stopnje zmotno. Za toženo stranko kot javnega uslužbenca, v spornem obdobju zaposlenega pri tožeči stranki, je veljal ZSPJS. Iz določbe tretjega odstavka 3. člena ZSPJS izhaja, da se javnemu uslužbencu v pogodbi o zaposlitvi, odločbi oziroma sklepu ne sme določiti plača v drugačni višini, kot je določena z zakonom, predpisi in drugimi akti, izdanimi na njihovi podlagi ter kolektivnimi pogodbami. V petem odstavku 3. člena istega zakona je določeno, da se v primeru, če je določilo o plači v pogodbi o zaposlitvi, odločbi oziroma sklepu v nasprotju s tretjim odstavkom tega člena, uporabljajo določbe zakonov, predpisov in drugih aktov, izdanih na njihovi podlagi ter kolektivnimi pogodbami, s katerimi je določena plača javnega uslužbenca ali funkcionarja kot sestavni del te pogodbe, odločbe ali sklepa. V 3. a členu ZSPJS pa je urejeno ravnanje v primeru nezakonitosti. Iz tretjega odstavka 3. a člena ZSPJS izhaja, da se v primeru, če delodajalec ugotovi, da je bila javnemu uslužbencu ali funkcionarju v nasprotju s tretjim odstavkom 3. člena ZSPJS izplačana višja plača, kot bi mu pripadala za delo na delovnem mestu po pogodbi o zaposlitvi ali za opravljanje funkcije po odločbi ali sklepu, se za vračilo preveč izplačanih zneskov uporabljajo splošna pravila civilnega prava. 3. a člen ZSPJS je bil noveliran z Zakonom o spremembah Zakona o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS-S; Ur. l. RS, št. 50/2014), ki v prehodnih in končnih določbah določa, da se postopki pri delodajalcu za vračilo preveč določenih in izplačanih plač, sproženih pred uveljavitvijo tega zakona, končajo po določbah tega zakona. Trinajsti odstavek 3. a člena ZSPJS določa, da se določbe tega člena uporabljajo tudi za javne uslužbence in funkcionarje, ki se jim je plača izplačevala v nasprotju s tretjim odstavkom 3. člena tega zakona in v času ugotovitve neskladnosti določb o plači s tretjim odstavkom 3. člena tega zakona niso več zaposleni pri delodajalcih v javnem sektorju.

10. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da bi moralo sodišče prve stopnje o utemeljenosti tožbenega zahtevka tožeče stranke odločati upoštevaje določbo 3. oziroma 3. a člena ZSPJS. Stališče prvostopenjskega sodišča, da je potrebno v konkretnem primeru uporabiti določbo 191. člena OZ, ni pravilno. Določbe tretjega odstavka 3. člena ZSPJS ni mogoče razlagati tako, da se šteje, da ta odločba odkazuje na uporabo 190. oziroma 191. člena OZ. Glede na navedeno se sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe nepravilno sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 139/2005. Določbe ZSPJS o plačah v javnem sektorju so prisilne narave. Določilo pogodbe o zaposlitvi, ki določa, da je javni uslužbenec upravičen do višje plače, kot je zakonsko določena, je nično (86. člen OZ), nično pogodbeno določilo pa nima pravnega učinka. Kdor je na podlagi nične pogodbe že izpolnil svojo obveznost, je izpolnil nekaj, česar ni bil dolžan, zato ima pravico zahtevati svojo izpolnitev nazaj s kondikcijskim zahtevkom. Enako velja za napačen obračun plače, zaradi katerega pride do preplačila plače (tako tudi sodba in sklep VDSS opr. št. Pdp 192/2015, Pdp 555/2013, Pdp 186/2015, …).

11. Ker je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrnilo, sklicujoč se na 191. člen OZ in pri svoji odločitvi ni upoštevalo določbe 3. oziroma 3. a člena ZSPJS, je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Iz tega razloga je pritožbeno sodišče pritožbi tožeče stranke ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP), saj je glede na naravo stvari in okoliščine primera ocenilo, da samo ne more dopolniti postopka oziroma odpraviti pomanjkljivosti, ki jih je v postopku storilo sodišče prve stopnje. Sodišče prve stopnje namreč ni izvajalo nobenih dokazov v smeri presoje utemeljenosti tožbenega zahtevka tožeče stranke glede na določbo 3. oziroma 3. a člena ZSPJS (niti po temelju niti po višini).

12. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP, ki določa, da v primeru, če sodišče razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo in zadevo vrne v novo sojenje, pridrži odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno odločbo.