VDSS sodba Pdp 77/2016
Datum: 2016-06-22T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2016:PDP.77.2016
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: transformacija pogodbe o zaposlitvi za določen čas v nedoločen čas - pogodba o zaposlitvi za določen čas - razlog za sklenitev - projektno delo

## Jedro

Tožnica je bila pri toženi stranki zaposlena na podlagi večih pogodb o zaposlitvi za določen čas za izvajanje raznih projektov. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da potreba tožene stranke po tožničinem delu ni bila zgolj začasne narave in ni bila vezana le na projekte, ki so sicer predstavljali formalno podlago sklenitve pogodb o zaposlitvi za določen čas. Tožena stranka ni dokazala, da so se v okviru programske skupine, v kateri je delala tožnica, izvajali različni raziskovalni programi, ki naj bi bili vsi projektno organizirani. Ker sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da bi bilo tožničino dejansko delo vezano le na projekte ter da bi se delo ob spremembi projektov tudi dejansko spremenilo, je zahtevku za transformacijo ter za ugotovitev, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo, posledično pa tudi za reparacijo in reintegracijo, utemeljeno ugodilo.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je z navedeno sodbo ugotovilo, da so bile pogodba o zaposlitvi št. ... z dne 9. 1. 2009, pogodba o zaposlitvi št. ... z dne 12. 5. 2009, pogodba o zaposlitvi št. ... z dne 15. 6. 2009, pogodba o zaposlitvi št. ... z dne 30. 5. 2014, pogodba o zaposlitvi z dne 23. 1. 1998, aneks št. 1 z dne 25. 1. 1999, aneks št. 2 z dne 27. 1. 2000, aneks št. 3, aneks št. 4 z dne 10. 1. 2002, aneks št. 5 z dne 1. 10. 2003, dodatek št. 6 z dne 2. 12. 2004, dodatek št. 7 z dne 30. 11. 2005, dodatek št. 8 z dne 22. 12. 2006, dodatek št. 9 z dne 22. 11. 2007 med tožečo stranko in toženo stranko sklenjene nezakonito in se zato šteje, da so bile sklenjene za nedoločen čas. Nadalje je še ugotovilo, da delovno razmerje tožeči stranki pri toženi stranki ni prenehalo 31. 11. 2014, temveč še vedno traja z vsemi pravicami in obveznostmi, kot to izhaja iz zadnje pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 5. 2014. Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožečo stranko pozvati nazaj na delo ter ji za ves čas trajanja nezakonitega prenehanja delovnega razmerja od 1. 1. 2015 dalje do vrnitve nazaj na delo priznati neprekinjeno delovno dobo in jo vpisati v matično evidenco pri ZPIZ, v roku 8 dni pod izvršbo. Toženi stranki je še naložilo, da je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v višini 1.563,22 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila, pod izvršbo, medtem ko sama krije svoje stroške postopka.

2. Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka iz vseh treh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP. Navaja, da bi moralo sodišče tožbo zavreči, ker tožena stranka ne more biti pravdna stranka (kršitev 11. točke drugega odstavka 339. člena ZPP), saj je lahko tožena stranka le univerza, ne pa fakulteta. Sodišče je kršilo 6. v povezavi s 4. odstavkom 286. člena ZPP, ker je zaslišalo prepozno predlagane priče. Kršilo je tudi pravico do izjavljanja, ko se ni opredelilo do povzetkov raziskovalnih programov ter do navedb tožene stranke o treh različnih raziskovalnih programih. Tožena stranka uveljavlja tudi kršeno pravico do dokazovanja, ker naj sodišče ne bi upoštevalo pisnih prijav raziskovalnih programov ter izpovedi prič A.A. o bistvenih razlikah med tremi raziskovalnimi programi. Do tega se sodišče ni opredelilo. Zaradi neupoštevanja bistvenih navedb in dokazov tožene stranke je kršena 8. točka drugega odstavka 339. člena ZPP ter 22. člen Ustave RS. Tožena stranka uveljavlja tudi kršitev 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Zaradi sodbe presenečenja je kršena 8. točka drugega odstavka 339. člena ZPP ter 22. člen Ustave RS. Uveljavlja zmotno dokazno oceno. Sodišče je zmotno ugotovilo, da je bila tožnica zaposlena v programski skupini, ne na projektu. Ni upoštevalo, kdo so priče, ki jih je predlagala tožnica, koliko so sploh bile seznanjene z vsebino raziskovalnih programov. Prezrlo je listinsko dokumentacijo o različni vsebini raziskovalnih programov. Priči A.A. in B.B. sta pojasnili, da je delo tudi pri raziskovalnih programih projektno organizirano. Za vsak raziskovalni program je treba pripraviti nov predlog, letno poročati o raziskavah in oddati zaključno poročilo. Financiranje raziskovalnega programa je časovno omejeno na največ 6 let. Ko se financiranje izteče, se program zaključi. Že zato ni mogoče govoriti o obnavljanju starih programov in njihovi kontinuiteti. Sodba ne vsebuje razlogov, zakaj sodišče ni verjelo navedenima pričama, da je šlo za različne programske skupine s tremi različnimi raziskovalnimi programi in da je bilo delo projektno organizirano, izvedeno in financirano. Sodišče je o številu programskih skupin in vsebini raziskovalnih programov površno sklepalo na podlagi pomanjkljivih podatkov iz baze C. ter neresničnih izpovedb prič. Npr. priča D.D. ni vedela povedati ničesar konkretnega o programskih skupinah, ki so izvajale raziskovalne programe. V bazi C. ni zapisano, da gre za programsko skupino. Sodišče je zmotno presodilo, da se raziskovalni program v spornem obdobju ni bistveno spreminjal. Neumestna je pripomba sodišča, da ni razumljivo, zakaj so bile prvotne pogodbe sklenjene le za eno leto. Šele z novelo ZDR je bila namreč uveljavljena časovna omejitev veriženja. Sodišče je le pavšalno ugotovilo, da opravljeno delo ni v celoti spadalo v okvir raziskovalnega programa. Sodišče ni obrazložilo, zakaj ne verjame pričama A.A. in B.B. Sodišče je tudi napačno presodilo pomen pedagoškega dela tožnice za konkreten primer (mentorstva, vaje). Sicer pa so vsi trije raziskovalni programi med cilji vsebovali tudi prenose znanja, torej pedagoško delo. Tako kot je obstajala le začasna potreba po raziskovalnem delu tožnice, je bilo tudi ''drugo delo'' tožnice zgolj začasne narave. Če raziskovalnega dela sploh ne bi bilo možno projektno organizirati za obdobje šestih let, potem bi bilo tudi financiranje z raziskovalno dejavnostjo urejeno le za krajše obdobje. Sodišče ne navede, v čem so razlike med raziskovalnim programom in raziskovalnim projektom. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in tožbo zavrže oziroma, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da zavrne tako primarni kot podredni zahtevek.

3. Tožnica v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev.

4. Tožena stranka je nato vložila še repliko odgovora na pritožbo ter še komentar odgovora na pritožbo.

5. Tožnica je nato vložila še odgovor na navedeni vlogi tožene stranke.

6. Pritožba ni utemeljena.

7. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v drugem odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in nasl.), ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo nobenih postopkovnih kršitev, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče se strinja z dejanskimi ugotovitvami in materialnopravnim razlogovanjem sodišča prve stopnje.

8. Pritožba neutemeljeno uveljavlja kršitev 11. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker da tožena stranka ne more biti pravdna stranka. Glede na to, da je tožnica vložila tožbo zoper univerzo, ne more biti relevantna pritožbena navedba, da je treba tožbo vložiti zoper univerzo, ne pa zoper fakulteto.

9. Ne drži, da je tožnica zaslišanje prič E.E. in F.F. predlagala prepozno. Praviloma mora stranka najkasneje na prvem naroku za glavno obravnavo navesti vsa dejstva, ki so potrebna za utemeljitev njenih predlogov, ponuditi dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenih navedb, in se izjaviti o navedbah in ponujenih dokazih nasprotne stranke. Stranke lahko tudi na poznejših narokih za glavno obravnavo navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze, vendar le, če jih brez svoje krivde niso mogle navesti na prvem naroku (prvi in četrti odstavek 286. člena ZPP). Tožnici je bila na prvem naroku za glavno obravnavo 13. 5. 2015 vročena prva pripravljalna vloga tožene stranke. Posledično je bil tožnici odobren rok 15 dni za odgovor nanjo in za navajanje novih dejstev in dokazov. Pri tem je sodišče tudi toženi stranki dopustilo še nadaljnji rok 15 dni za izjasnitev o tožničinih navedbah ter za navajanja novih dejstev in dokazov. Tožena stranka takšnim procesnim sklepom, sprejetim na naroku za glavno obravnavo, ni ugovarjala. Stranka mora kršitev določb pravdnega postopka pred sodiščem prve stopnje uveljavljati takoj, ko je to mogoče. Kršitve, na katere se sklicuje pozneje, vključno v pravnih sredstvih, se upoštevajo le, če jih brez svoje krivde predhodno ni mogla navesti (268.b člen ZPP). Že zato, ker slednje ni izkazano, ni podlage za upoštevanje pritožbenih navedb glede prekluzije. Sploh pa so pravila o prekluziji odraz načela ekonomičnosti postopka. Zato jih je treba vedno uporabljati z vidika vprašanja, ali lahko izvedba dokazov, predlaganih po prvem naroku za glavno obravnavo, v bistvenem zavleče postopek, kar pa prav tako ni izkazano.

10. Sodišče prve stopnje toženi stranki tudi ni kršilo pravico do izjavljanja, kar v pritožbi stranka uveljavlja z navedbo, da se sodišče ni opredelilo do povzetkov raziskovalnih programov ter do navedb tožene stranke o treh različnih raziskovalnih programih. Pritožba uveljavlja tudi kršitev pravice do dokazovanja, s čimer poleg kršene pravice do izjave pravzaprav uveljavlja zmotno oziroma nepopolno ugotovljeno dejansko stanje oziroma napačno dokazno oceno. S tem v zvezi namreč izpostavlja, da sodišče ni upoštevalo pisnih prijav raziskovalnih programov ter izpovedi priče A.A. o razlikah med raziskovalnimi programi. Tudi, če se sodišče do posameznega dokaza izrecno ne opredeli, to še ne pomeni kršitve kontradiktornosti, kot tudi ne, da takšnega dokaza sodišče v dokazni oceni ni zajelo. S tem, ko je iz obrazložitve sodbe razbrati, kateri dokazi so ključni za ugotovitev o odločilnih dejstvih, je posredno razbrati tudi to, kateri dokazi so manj pomembni oziroma niso ključni za ugotavljanje odločilnih dejstev. Sodišče prve stopnje je pri oblikovanju dokazne ocene poudarilo tiste dokaze, ki jih je pravilno ocenilo kot odločilne za ugotavljanje pomembnih dejstev. Pritožba neutemeljeno uveljavlja kršitev 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter kršitev 22. člena Ustave RS.

11. Prav tako neutemeljeno navaja, da je prejela sodbo presenečenja, s čimer naj bi sodišče kršilo 8. točko drugega odstavka 339. člena ZPP ter 22. člen Ustave RS. Tožena stranka je vseskozi vztrajala, da je bila tožnica zaposlena na treh različnih raziskovalnih programih, tožnica pa, da se njeno delo, kljub formalno različnim opredelitvam iz naslova projektnega dela, v bistvenem ni spreminjalo. S tem, ko je sodišče zaključilo, da je bila tožnica vsebinsko gledano ves čas zaposlena na enem raziskovalnem programu, tožene stranke ni prikrajšalo za dokazovanje nasprotnega. Ne drži, da je sodišče izrecno ugotovilo, da je šlo za isti program, ki se je izvajal 16 let in bil celo podaljšan do leta 2020, temveč je iz baze C., ki se nahaja v spisu med prilogami, predloženimi s strani tožene stranke, razbralo, da je šlo za eno in isto programsko skupino, s čimer je poudarilo, da se tožničino delo po vsebini v bistvenem, kljub različnim pogodbam, ki so bile podlaga zaposlitve in so se sklicevale na različne projekte, ni spreminjalo. Izpostavilo je, da je navedena programska skupina trajala od leta 1999 ter bo še trajala, saj je ponovna evalvacija programa šele leta 2020. Iz baze je še razbralo, da je bila tožnica ves čas svoje zaposlitve (1999-2014) navedena kot raziskovalka v tej programski skupini. Pod oznako ... je v bazi tudi jasno zapisano, da gre za programsko skupino, ne za projekt, zato ugotovitve sodišča v zvezi s tem niso protispisne.

12. Pritožba neutemeljeno uveljavlja kršitev 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ne drži namreč, da zaradi pomanjkljive obrazložitve sodbe ni možno preizkusiti, ter da v obrazložitvi sodbe niso navedeni razlogi glede projektno organiziranega raziskovalnega dela pri izvajanju raziskovalnih programov. Prav tako ne drži, da je sodišče protispisno povzemalo in ugotavljalo dejstva.

13. Iz pritožbenih navedb izhaja, da so pomembne razlike v financiranju posameznih oblik raziskovalne dejavnosti. Vendar pa za presojo, ali je šlo za zakonito sklepanje pogodb o zaposlitvi za določen čas iz naslova projektnega dela, ne more biti odločilen način financiranja. Zato ni pomembno pritožbeno navajanje, da se raziskovalni program zaključi, ko se financiranje izteče. Prav tako z vidika zaščite tožničinih pravic iz delovnega razmerja ni relevantno, da mora delodajalec za vsak raziskovalni program pripraviti nov predlog, letno poročati o opravljenih raziskavah in po zaključku raziskovalnega programa oddati zaključno poročilo. Navedena organizacijska opravila tožene stranke glede načina izvedbe projektov ne morejo spremeniti zaključkov sodišča prve stopnje o tem, da je šlo pri tožničinem delu za kontinuiteto, ki se po vsebini v bistvenem ni spreminjala, kljub različnim pogodbam, ki so bile podlaga zaposlitve.

14. Glede na to, da se lahko pogodba o zaposlitvi le izjemoma sklene za določen čas, je za presojo zakonitega sklepanja teh pogodb odločilno, ali je razlog sklenitve pogodbe zakonit tako po vsebini, kot glede na predvideni čas trajanja razloga. Ni torej nepomembno trajanje posamezne pogodbe o zaposlitvi za določen čas. Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno in neprimerno očita, da je neumestno pripomnilo, zakaj so bile prvotne pogodbe sklenjene zgolj za čas enega leta. Trajanje pogodb o zaposlitvi za določen čas namreč ni relevantno le z vidika najdaljšega dopustnega trajanja, pač pa se mora vsakokratna določitev časa trajanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas prilegati trajanju razloga, ki nalaga sklepanje takšne pogodbe za določen čas. Nasprotno kaže na nezakonito sklepanje pogodbe o zaposlitvi za določen čas.

15. Po 17. členu prej veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (ZDR/90, Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93), 52. členu kasneje veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/02 in nasl.) in 54. členu sedaj veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl.) se namreč lahko delovno razmerje za določen čas sklene le izjemoma, če so podani v teh določbah našteti razlogi. Da je sklepanje delovnega razmerja za določen čas izjemne narave, izhaja tudi iz 6. točke splošnih ugotovitev Direktive 1999/70/EEC. Skupni imenovalec dopustnih primerov takšne zaposlitve je začasnost potrebe po delu. Če se izkaže, da v času sklenitve delovnega razmerja za določen čas potreba po delu ni bila le začasne narave ali pa, da je iz različnih razlogov naravo začasnosti kasneje izgubila in se spremenila v trajno, delovno razmerje za določen čas preide v delovno razmerje za nedoločen čas.

16. Predvideni razlog sklenitve pogodbe o zaposlitvi za določen čas je tudi, če gre za pripravo oziroma izvedbo dela, ki je projektno organizirano (11. alineja 1. odstavka 54. člena ZDR-1). Podobno določbo sta vsebovala tudi ZDR/90 v 3. alineji prvega odstavka 17. člena in ZDR v 10. alineji prvega odstavka 52. člena. ZDR/90 ni določal časovne omejitve sklepanja delovnega razmerja za določen čas, če je obstajal zakonski razlog za sklenitev delovnega razmerja za določen čas, medtem ko je ZDR v 53. členu omejil sklepanje PZ za določen čas z istim delavcem brez prekinitve na 2 leti (oziroma na 3 leta po predhodnih določbah 237. člena ZDR), razen v določenih primerih. Enako časovno omejitev oziroma določbo vsebuje tudi sedaj veljavni ZDR-1 v 55. členu. Časovna omejitev tako ne velja med drugim v primeru zaposlitve za čas trajanja projekta, če projekt traja več kot dve leti in če se pogodba o zaposlitvi sklene za ves čas trajanja projekta (4. odstavek 55. člena ZDR-1 oziroma 3. odstavek 53. člena ZDR). Če se ugotovi, da je pogodba o zaposlitvi sklenjena v nasprotju z zakonom ali kolektivno pogodbo ali če ostane delavec na delu tudi po poteku časa, za katerega je sklenil pogodbo o zaposlitvi, zakon kot posledico določa, da se šteje, da je delavec sklenil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas (56. člen ZDR-1 oziroma 54. člen ZDR). Podobno je v prvem odstavku 18. člena določal tudi ZDR/90. Kot je poudarilo že sodišče prve stopnje zakonodaja na takšen način zagotavlja spoštovanje določb o sklepanju pogodb o zaposlitvi za določen čas in hkrati preprečuje morebitne zlorabe delavca kot šibkejše stranke pogodbe o zaposlitvi.

17. Kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, se je tožnica zaposlila pri toženi stranki na podlagi sklepa o izbiri z dne 23. 1. 1998, in sicer je bila prva pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena od 14. 1. 1998 do 31. 12. 1998 za delo na delovnem mestu raziskovalni sodelavec. V tej pogodbi razlog sklenitve niti ni bil naveden, kot pa je ugotovilo sodišče, je šlo dejansko za delo na raziskovalnem projektu z nazivom G. s šifro ..., ki se je izvajal od 1. 1. 1996 do 30. 6. 2011, tožnica pa je na tem projektu opravljala delo od 14. 1. 1998 do 31. 12. 1998 in nato še od 1. 1. 1999 do 31. 1. 1999. Poleg tega je bila v letu 1999 zaposlena za določen čas tudi na raziskovalnem projektu H. s šifro ... To pogodbo sta nato stranki od 1999 do 2008 podaljševali z aneksi, ki so bili sklenjeni za obdobje enega leta, za delo na delovnem mestu višji raziskovalec. Kot razlog sklenitve aneksov je bilo navedeno delo na raziskovalnih projektih ... in … (za 1999), raziskovalni nalogi ... (za 2000), v programski skupini ... (za 2001 in 2002), na projektu ... (za 2003, 2005, 2006, 2007 in 2008). Za leto 2004 stranki nista sklenili pisne pogodbe o zaposlitvi, je pa bil o tem, da se tožnici podaljša delovno razmerje za to leto, 16. 12. 2013 sprejet sklep na kolegiju dekana. Dne 9. 1. 2009 sta stranki sklenili novo pogodbo za čas od 1. 1. 2009 do 31. 12. 2014 za delo na delovnem mestu asistent z doktoratom na projektu ... V tem obdobju so bili sklenjene še tri pogodbe o zaposlitvi za določen čas ter aneks zaradi napredovanja, in sicer 12. 5. 2009 pogodba za čas od 1. 4. 2009 do 31. 12. 2014 za delovno mesto asistent z doktoratom na projektu ..., 30. 5. 2014 pogodba za čas od 1. 6. 2014 do 31. 12. 2014 za delovno mesto višji znanstveni sodelavec na projektih ..., ... in ..., dne 15. 6. 2009 pa še pogodba za čas od 1. 6. 2009 do 31. 12. 2014 za delovno mesto znanstveni sodelavec na projektu ...

18. Pritožba sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da je napačno presodilo pomen drugega dela, ki je presegalo okvir dela po raziskovalnih programih. Četudi tožena stranka vseskozi, tudi v pritožbi poudarja, da je bilo to drugo delo povezano z izvajanjem raziskovalnega programa, pa to še ne pomeni, da ni preseglo njegovega okvira. Ne drži, da je sodišče prve stopnje le pavšalno ugotovilo, da opravljeno delo ni v celoti spadalo v okvir raziskovalnega programa. Tudi ne drži, da je napačno presodilo pomen pedagoškega dela tožnice (mentorstva, vaje), ki ga je tožnica vseskozi izvajala na enak način, neodvisno od projektov. Menjavanje raziskovalnih projektov, kot so bili navedeni v pogodbah o zaposlitvi za določen čas, očitno ni imelo vpliva na dejansko izvajanje tožničinega dela, tako pedagoškega dela kot drugega dela, ki ga je opravljala poleg raziskovalnega dela. Formalni razlog tožničine zaposlitve se ni skladal z dejansko vsebino tožničinega dela. Na podlagi ugotovitev o dejanski vsebini tožničinega dela je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da potreba tožene stranke po tožničinem delu ni bila zgolj začasne narave in ni bila vezana le na projekte, ki so sicer predstavljali formalno podlago sklenitve pogodb o zaposlitvi za določen čas.

19. Pritožba neutemeljeno izpodbija dokazno oceno sodišča prve stopnje. Iz sodbe je jasno razbrati dejstva, na podlagi katerih je sodišče ugotovilo, da je dejanska vsebina dela presegala formalni okvir zaposlitve. Ne drži, da iz sodbe ni razbrati, zakaj sodišče ni sledilo pričama A.A. in B.B. (da je šlo za različne programske skupine z različnimi raziskovalnimi programi). Sodišče prve stopnje je namreč pravilno dalo večji poudarek ugotavljanju dejanske vsebine tožničinega dela. Sledilo je izpovedim tožničinih sodelavk D.D., E.E. in F.F. ter zaključilo, da je tožnica vseskozi delala v isti programski skupini, v kateri so se spreminjali posamezni cilji programa, jedro pa je ostalo enako. Glede na to, da je šlo za sodelavke, četudi prijateljice, ne more biti utemeljena pritožbena navedba, da pričam ni bila znana vsebina tožničinega dela. Pač pa pritožba nerelevantno opozarja, da pričam ni bila znana formalna plat raziskovalnih programov oziroma projektov. Kot že nakazano, je bilo za odločitev v tem sporu pomembnejše raziskati dejansko vsebino tožničinega dela (in v zvezi s tem ugotoviti, ali se je delo ob sklepanju novih pogodb o zaposlitvi tudi po vsebini spremenilo) kot pa natančno raziskati formalni okvir zaposlitve.

20. Ne drži, da sodišče prve stopnje ni navedlo, v čem je razlika med raziskovalnim programom in raziskovalnim projektom. Upoštevalo je razlikovanje s strani Javne agencije I., da so projekti krajši, raziskovalni programi pa so obsežnejši in dolgotrajnejši. Četudi je sodišče poudarilo dolgotrajnost raziskovalnih programov, pa ta ugotovitev ni bila ključna za ugoditev tožbenemu zahtevku, kot skuša prikazati pritožba. Kot odločilno je sodišče prve stopnje jasno poudarilo ugotovitev, da tožena stranka ni dokazala, da so se v okviru programske skupine, v kateri je delala tožnica in jo je vodil A.A., izvajali različni raziskovalni programi, ki naj bi bili vsi projektno organizirani. Ker torej ni ugotovilo, da bi bilo tožničino dejansko delo vezano le na projekte, ter da bi se delo ob spremembi projektov tudi dejansko spremenilo, je zahtevku za transformacijo ter za ugotovitev, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo, posledično pa tudi za reparacijo in reintegracijo, pravilno ugodilo.

21. Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

22. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, sploh pa kot delodajalec v tovrstnem sporu že na podlagi petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in nasl.) krije sama svoje stroške postopka ne glede na uspeh. Tožnica krije svoje stroške odgovora na pritožbo, ker ta ni pomembno prispeval k odločitvi o pritožbi (155., 165. člen ZPP).