VDSS sodba in sklep Pdp 1065/2008
Datum: 2009-04-16T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2009:PDP.1065.2008
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: delo preko polnega delovnega časa - sindikalni zaupnik

## Jedro

Tožena stranka tožniku dela preko polnega delovnega časa ni odredila, ampak ga je opravljal zaradi preobilice dela, in ker mu je za opravo dela ponudila ponudila delavko v administrativno pomoč, ki jo je tožnik neupravičeno odklonil, tožnik ni upravičen do plačila ur opravljenih preko polnega delovnega časa.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v 4. tč. in 7. tč. izreka (v zvezi s popravnim sklepom opr. št. II Pd 64/2006 z dne 20. 6. 2008) razveljavi ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nerazveljavljenem delu (tč. 1, tč. 2, tč. 3, tč. 5, tč. 6) potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

Revizija glede denarnih terjatev iz naslova neizplačanega nadomestila za malico za leto 2004, neizkoriščenega dopusta za letni dopust za leti 2003 in 2004 ter iz naslova potnih stroškov se ne dopusti.

## Obrazložitev

: Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek in sicer, da je tožena stranka dolžna tožniku izplačati iz naslova neizplačanega nadomestila za malico od januarja 2004 do maja 2005 posamične mesečne zneske, razvidne iz izreka sodbe sodišča prve stopnje, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, od vsakokratne zapadlosti do plačila; iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2003 neto znesek od 954,11 EUR bruto, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 1. 1. 2004 dalje do plačila; iz naslova neizkoriščenega letnega dopusta za leto 2004 neto znesek od 933,67 EUR bruto, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 1. 1. 2005 dalje do plačila; iz naslova premalo izplačane plače od januarja 2003 do junija 2006 posamične mesečne zneske razvidne iz izreka sodbe sodišča prve stopnje, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, od vsakokratne zapadlosti do plačila; iz naslova potnih stroškov za udeležbo na seji nadzornega sveta z dne 9. 9. 2004 v višini 162,94 EUR (prej 39.046,00 SIT) in potnih stroškov za ogled počitniških kapacitet z dne 28. 9. 2004 v višini 79,81 EUR (prej 19.125,00 SIT). S popravnim sklepom z dne 20. 6. 2008 je odločilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti stroške sodnega postopka v znesku 1.365,84 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila (7. tč. izreka). Sodišče prve stopnje je še sklenilo, da se tožba v delu, ki se nanaša na izdajo ustreznega pojasnila s strani tožene stranke, zakaj tožnik ne more kljub temu, da izpolnjuje vse pogoje za napredovanje napredovati v višji plačilni razred in v delu, ki se nanaša na izbris neupravičenih izostankov za obdobje od 21. 2. 2003 do 6. 3. 2003, zavrže. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov iz 1. odst. 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004). Predlaga spremembo izpodbijane sodbe in ugoditev zahtevku v celoti oz. razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Tožnik prvenstveno uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Sodišče je namreč zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek, istočasno pa je odločilo, da mora tožena stranka tožniku povrniti vse pravdne stroške. Takšen izrek nasprotuje samemu sebi. Tožnik je imel v času začetka opravljanja funkcije predsednika sveta delavcev V. stopnjo izobrazbe. Povprečje plač voznikov je pri toženi stranki višje, kot znaša povprečje plač zaposlenih s V. stopnjo izobrazbe pri toženi stranki. Zaradi tega bi moralo naslovno sodišče tolmačiti določilo 3. odst. 64. čl. ZSDU drugače, kot ga je. Upoštevati bi moralo namreč, da je bil tožnik pred začetkom poklicnega opravljanja funkcije zaposlen kot voznik in je zato tudi prejemal plačo, kot so jo prejemali vozniki pri toženi stranki. Naslovno sodišče bi zato moralo primerjati povprečno plačo voznikov ter plačo, ki jo je tožnik prejemal v spornem obdobju. Tožnik ne ve, kateri aneks je imelo sodišče v mislih, ko je v sodbi na str. 9 zapisalo, da je tožnik v spornem obdobju prejemal plačo, ki je bila dogovorjena z aneksom, niti ne ve, na kateri 3. odst. ZSDU je sodišče mislilo, ko je ugotovilo, da je bila tožnikova plača v skladu z 3. odst. ZSDU. Glede zahtevka za izplačilo nadomestila za prehrano ter izplačilom nadur pa tožnik navaja, da gre pri obravnavanem vprašanju za vprašanje avtonomije sveta delavcev. Tožniku dejansko ni bilo s strani direktorice odrejeno nadurno delo, vendar je tožnik prepričan, da za nadurno delo sploh ne potrebuje odobritve direktorice tožene stranke. Tožnik je namreč prepričan, da je svet delavcev avtonomen organ in da ne more biti na tak ali drugačen način omejevan s strani poslovodstva podjetja. Tožnik je prepričan, da so izključno zaradi ravnanja tožene stranke, ki ni poskrbela za ustrezno administrativno pomoč, nastale potrebe po opravljanju nadur. Delavko M.D. pa je kot administrativno pomoč tožnik utemeljeno zavrnil, saj nima ustreznih kvalifikacij za tovrstno delo. Glede zahtevka za izplačilo jubilejne nagrade je tožnik prepričan, da bi jo moral prejeti, ko je napolnil 20 let dela pri toženi stranki. Tožnik je v tožbi navedel, da mu v letu 2003 ni bilo dovoljeno izkoristiti 22 dni pripadajočega letnega dopusta, zato je po njegovem upravičen do odškodnine. Prav tako je navedel, da mu v letu 2004 ni bil plačan letni dopust, ki ga je koristil. Tožnik je prepričan, da so te tožbene navedbe zadostna podlaga, da bi sodišče lahko odločilo drugače. Glede zahtevka o povrnitvi stroškov pa tožnik navaja, da ZSDU v 6. alineji 95. čl. določa, da mora delodajalec predložiti v soglasje Svetu delavcev predloge odločitev v zvezi z razpolaganjem s stanovanjskim skladom, počitniškimi kapacitetami in drugimi objekti standarda delavcev. Ravno na osnovi tega člena, ki so ga člani sveta delavcev razumeli na način, da ima svet delavcev pravico „bdeti“ nad počitniškimi kapacitetami, je bil na svetu delavcev sprejet sklep, da gresta tožnik in še en član sveta na ogled kapacitet. Le na ta način lahko svet delavcev opravlja naloge, ki mu jih predpisuje 95. čl. ZSDU. Prav tako je nepravilna odločitev glede povračila potnih stroškov za udeležbo na seji nadzornega sveta. Tožnik se je bil seje dolžan udeležiti. Ker pa je bil takrat ravno na dopustu, je prepričan, da mu potni stroški pripadajo. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka je odgovorila na pritožbo. Meni, da pritožbeni razlogi niso podani, zato predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno. Tudi tožena stranka ponavlja navedbe iz postopka pred sodiščem prve stopnje, poudarja pa, da je neutemeljen pritožbeni očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Iz celotnega besedila sodbe je namreč razvidno, da je sodišče prve stopnje v 7. tč. zagrešilo le pisno pomoto, kar je sodišče odpravilo s sklepom z dne 20. 6. 2008. Ob sojenju na sodišču prve stopnje med pravdnima strankama ni bilo sporno, da je bila tožnikova povprečna plača ob podpisu aneksa k pogodbi o zaposlitvi v marcu 2003 ugodnejša od povprečne plače zaposlenih z enako izobrazbo, kot jo je imel tožnik. Nova, prepozna, pa tudi neresnična je pritožbena trditev, da naj bi imel tožnik ob nastopu funkcije 5. stopnjo izobrazbe in ne 4. stopnjo. To stopnjo izobrazbe je tožnik dosegel tekom izvajanja funkcije in je bilo to dejstvo v ponujenem aneksu št. 2 tudi upoštevano, vendar tožnik tega aneksa ni sprejel. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, to pa priznava tudi tožnik, da tožniku nadurno delo s strani delodajalca ni bilo odrejeno, zato do plačila nadur ni upravičen. Tudi pritožbena trditev, da naj bi bila svetu delavcev kot administrativna pomoč ponujena delavka M.D., ki naj ne bi imela ustreznih kvalifikacij, je nova, pa tudi neizkazana. Tožena stranka je svetu delavcev ponudila vso ustrezno tehnično pomoč in je s tem v celoti izpolnila svojo zakonsko dolžnost. Sodišče nadalje pravilno ugotavlja, da tožnik ni navedel za koliko dni naj bi mu tožena stranka zavrnila prošnjo za koriščenje letnega dopusta. Iz trditvene in dokazne podlage tožbe namreč ni mogoče ugotoviti niti tega, koliko dni dopusta je bilo tožniku odmerjeno, še manj pa tožnik izkazuje, da naj bi mu tožena stranka preprečila izrabo dopusta. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožba je delno utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v okviru uveljavljanih pritožbenih razlogov in glede bistvenih kršitev določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava, kot mu to nalaga določba 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji). Na podlagi navedenega preizkusa je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev pravil postopka, ki jih očita pritožba in na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo, na tako ugotovljeno dejansko stanje je tudi pravilno uporabilo materialno pravo, razen v delu tožbenega zahtevka, ki se nanaša na izplačilo jubilejne nagrade, posledično pa tudi glede pravdnih stroškov.

Pritožbeno sodišče uvodoma ugotavlja, da zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana. Za tako kršitev bi šlo, če bi imela sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne bi mogla preizkusiti. Po presoji pritožbenega sodišča izpodbijana sodba takih pomanjkljivosti nima, saj ima razloge o vseh odločilnih dejstvih, tudi o tistih, ki jih tožnik navaja v pritožbi. Sodišče prve stopnje je v odločitvi o stroških postopka zagrešilo le pisno pomoto, ki pa jo je odpravilo s sklepom z dne 20.6.2008. Nadalje pritožbeno sodišče glede na celokupno vsebino pritožbenih navajanj pojasnjuje, da je tožnik, kljub dejstvu, da opravlja poklicno funkcijo predsednika sveta delavcev, še vedno in predvsem delavec tožene stranke. Iz pogodbe o zaposlitvi in kasneje podpisanih aneksov izhaja, da je tožnikov delodajalec tožena stranka in ne svet delavcev. Glede na takšno situacijo mora delavec v skladu z 32. čl. Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS št. 42/2002 s sprememb.) upoštevati zahteve in navodila delodajalca v zvezi z izpolnjevanjem pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja.

Glede zahtevka po izplačilu razlike v plači: Neutemeljen je pritožbeni očitek, ki se nanaša na izplačilo razlike v plači. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev pravilno oprlo na 3. odst. 64. čl. Zakona o sodelovanju delavcev pri upravljanju (ZSDU, Ur. l. RS št. 42/93 s sprememb.). Omenjeno določilo, določa kriterij, ki mora biti izpolnjen v času nastopa funkcije in tudi način usklajevanja plače tekom opravljanja funkcije. Priča G.K., ki je pri toženi stranki zaposlen kot svetovalec za pravne zadeve, je pojasnil, da je bila za tožnika ob nastopu funkcije ugodnejša varianta izplačilo plače, ki jo je prejemal pred nastopom funkcije, valorizirana z rastjo plač ostalih zaposlenih pri toženi stranki. Taka plača je bila tožniku nato na podlagi 3. odst. 64. čl. ZSDU tudi izplačevana. Tožnik navedenemu tekom postopka pred sodiščem prve stopnje ni oporekal. Tudi iz priloge (B2 - aneks k pogodbi o zaposlitvi z dne 31. 3. 2003) je razvidno, da je tožnik s tako dogovorjeno plačo soglašal. Tožnik je namreč aneks podpisal, pred sodiščem prve stopnje pa ni zatrjeval, da bi zadevni aneks podpisal pod vplivom napak volje. Tožnikovo stališče, da bi se moralo pri revalorizaciji upoštevati povprečje plač voznikov pri toženi stranki, je nepravilno in nima podlage v določbah ZSDU. Ta namreč v 3. odst. 64. čl. kot kriterij jasno določa enako stopnjo izobrazbe zaposlenih v družbi in ne poklica zaposlenih. Tožnik neutemeljeno navaja, da ne ve, na kateri aneks se sodišče v sodbi sklicuje ter na kateri 3. odst. ZSDU. Iz obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje jasno izhaja, da se je sodišče prve stopnje sklicevalo na aneks z dne 31. 3. 2003. Prav tako je iz obrazložitve razvidno, da se je sodišče prve stopnje ves čas sklicevalo na določbo 3. odst. 64. čl. ZSDU. V zvezi s pritožbenimi navedbami, da naj bi imel tožnik ob nastopu funkcije 5. stopnjo izobrazbe in ne 4. stopnje, pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da so te navedbe po določbi 337. člena ZPP ter v zvezi s 1. in 2. odstavkom 286. člena ZPP nedovoljene pritožbene novote, zato jih pritožbeno sodišče pri odločanju o utemeljenosti pritožbe ni upoštevalo. Pritožnik ni izkazal, da teh dejstev brez svoje krivde ni mogel navesti v roku iz 1. odst. 337 čl. ZPP.

Glede zahtevka za izplačilo razlike v nadomestilu za prehrano med delom in za plačilo nadur: V skladu s 143. čl. ZDR je delavec dolžan opravljati delo preko polnega delovnega časa na zahtevo delodajalca. Tožnik priznava, da mu nadurnega dela ni odredil delodajalec, temveč je delal preko polnega delovnega časa iz razloga, ker je imel toliko dela, saj tožena stranka ni poskrbela za ustrezno administrativno pomoč. Sodišče prve stopnje je v dokaznem postopku pravilno ugotovilo, da je delodajalec izpolnil svojo dolžnost po ZSDU, tožniku je ponudil v administrativno pomoč delavko, vendar jo je tožnik, kljub temu, da ni v njegovi pristojnosti presoja sposobnosti določenega delavca glede opravljanja konkretnega dela, odklonil. Glede na takšno situacijo toženi stranki ni mogoče očitati niti tega, da bi tožnika posredno silila v opravljanje dela preko polnega delovnega časa. Sodišče prve stopnje je zato njegov zahtevek za izplačilo nadur utemeljeno zavrnilo, saj za drugačno odločitev ni zakonske podlage. Iz istih razlogov je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo zahtevek v zvezi z regresom za prehrano za dneve, ko je tožnik delal več kot 4 ure.

Glede zahtevka za izplačilo odškodnine za neizkoriščen letni dopust za leti 2003 in 2004: Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi razumljivo opisalo, da tožnik zamenjuje dva pojma in sicer na eni strani določitev letnega dopusta in na drugi strani izrabo letnega dopusta. Tožnik ni predložil nobenega dokaza o tem, da se z odmero letnega dopusta ni strinjal in da bi uveljavljal ustrezno pravno varstvo. Tožnik je nadalje sicer navedel, da mu v letu 2003 ni bilo dovoljeno izkoristiti 22 dni pripadajočega letnega dopusta ter da v letu 2004 ni dobil plačanega letnega dopusta, čeprav ga je koristil. Tožena stranka je na te navedbe odgovorila, da je tožnik v letu 2003 koristil 13 dni letnega dopusta, 16 dni pa je prenesel v leto 2004. Tožnik na navedeno ni podal nasprotnih navedb, zato sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da tožnik ni navedel, za koliko dni in kdaj mu je tožena stranka zavrnila prošnjo za koriščenje letnega dopusta za leto 2003, niti kdaj mu je zavrnila prošnjo za koriščenje letnega dopusta za leto 2004, niti ni zatrjeval, da dopusta v letu 2004 ni mogel izkoristiti iz razlogov, ki so bili na strani delodajalca. Ni izkazana krivda tožene stranke kot delodajalca, da tožnik ni mogel izkoristiti letnega dopusta. Odškodnino je po Splošni kolektivni pogodbi za gospodarske dejavnosti (SKPgd, Uradni list RS, št. 40/97), ki je veljala do 30. 6. 2006, glede na določbo 4. odst. 51. člena mogoče izplačati tistim zaposlenim, ki niso mogli izrabiti pravice do letnega dopusta zaradi razlogov na strani delodajalca. Pomembni so torej razlogi, zakaj tožnik ni mogel izkoristiti letnega dopusta v obdobju, v katerem bi ga po delovnopravni ureditvi lahko. Da bi v postopku pred sodiščem prve stopnje tožnik zatrjeval ali ponudil dokaze o konkretnih okoliščinah, ki bi izkazovale, da zaradi krivde delodajalca ni mogel izkoristiti letnega dopusta v obdobju, v katerem bi ga po zakonski ureditvi lahko, pa iz spisa ne izhaja, niti tega tožnik ne zatrjuje.

Tožnik je zatrjeval, da v letu 2004 ni dobil plačanega letnega dopusta, čeprav ga je koristil. Tožena stranka je navedla, da je bil tožnik v času od 1. 9. 2004 do 14. 9. 2004 odsoten z dela, da naj bi mu dopust odobril M.O., ki nima pravice odločati o odobritvi izrabe letnega dopusta, zato je bila odsotnost tožnika za to obdobje neupravičena in je bilo tožniku v zvezi s tem tudi izrečeno opozorilo skladno s 1. odst. 83. čl. ZDR. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da za neupravičeno odsotnost z dela delavec ni upravičen do plačila, razen če v sodnem postopku dokaže, da je bil v času, za katerega mu delodajalec ni priznal plačila, opravičeno odsoten. Tega pa tožnik tekom sodnega postopka ni niti zatrjeval niti dokazal. Tudi glede tega dela zahtevka je odločitev sodišča prve stopnje pravilna.

Glede zahtevka za povrnitev potnih stroškov: Izdaja potnega naloga je obveznost delodajalca. Delodajalec izda potni nalog, kadar delavca napoti na službeno potovanje. V takem primeru ima delavec pravico do povrnitve stroškov, ki jih je imel na službenem potovanju. Iz dokaznega postopka izhaja, da tožnika na službeno potovanje ni napotil delodajalec, da potnega naloga ne za udeležbo na seji nadzornega sveta, ne za ogled počitniških kapacitet tudi ni izdal delodajalec, zato tožnik do povrnitve potnih stroškov ni upravičen. Glede na pritožbene navedbe pa pritožbeno sodišče še pojasnjuje, da delodajalec glede na 65. čl. ZSDU krije le nujne stroške za delo sveta delavcev. Tožnik v postopku ni postavil trditev, da bi bili stroški, ki jih je iz navedenega naslova vtoževal nujni za delo sveta delavcev, zato je tudi iz tega razloga njegov zahtevek neutemeljen, sodba sodišča prve stopnje pa materialnopravno pravilna.

Glede jubilejne nagrade: Utemeljena pa je tožnikova pritožba v zvezi z odločitvijo sodišča prve stopnje glede zahtevka po izplačilu jubilejne nagrade. Sodišče prve stopnje je namreč glede tega dela zahtevka zmotno uporabilo materialno pravo.

Jubilejna nagrada predstavlja pravico do denarnega prejemka, ki jo delavec pridobi z izpolnitvijo določenega obdobja delovne dobe pri delodajalcu. V določbi 2. tč. 51. čl. SKPgd je bila opredeljena pravica delavca do jubilejne nagrade za 10, 20 in 30 let delovne dobe pri zadnjem delodajalcu. Enako je določala Kolektivna pogodba za cestni potniški promet Slovenije (Ur. l. RS, št. 32/1998). Z navedeno določbo SKPgd je bil realiziran prehod jubilejnih nagrad na podlagi skupne delovne dobe delavca na pravico do jubilejne nagrade za delovno dobo pri zadnjem delodajalcu. Glede na tako določbo SKPgd je tako potrebno pri pravici do jubilejne nagrade izhajati iz delovne dobe pri zadnjem delodajalcu, ob tem, da lahko stranke kolektivne pogodbe dejavnosti ali podjetniške kolektivne pogodbe uredijo to pravico ugodneje, kot jo določa 2. tč. 51. čl. SKPgd, vendar drugačna ureditev nima vpliva na pravico do jubilejne nagrade po določbah SKPgd. Tožena stranka je v 82 čl. Panožne kolektivne pogodbe (PKP) opredelila le, da pripada delavcu jubilejna nagrada za 20 let delovne dobe v višini 75% povprečne mesečne neto plače v gospodarstvu v Republiki Sloveniji za pretekle tri mesece, pri čemer PKP ne vsebuje določbe, da gre pri tem za upoštevanje skupne delovne dobe pri vseh delodajalcih. Iz priloge B9 je razvidno, da je tožnik 10. 11. 1998 že prejel jubilejno nagrado za 20 let skupne delovne dobe, kljub dejstvu, da je v navedenem obdobju določba 2. tč. 51. čl. SKPgd vezala pravico do jubilejne nagrade na delovno dobo pri zadnjem delodajalcu. Tožnik je v postopku pred sodiščem prve stopnje trdil, da je 20 let delovne dobe pri toženi stranki napolnil v letu 2003. Delovne knjižice v spisu ni, zato ni jasno, na kakšni pravni podlagi je tožena stranka tožniku v letu 1998 jubilejno nagrado izplačala. Če tožena stranka tožniku v letu 1998 ni izplačala jubilejne nagrade iz razloga, ker je pri njej, kot zadnjem delodajalcu, napolnil 20 let delovne dobe, potem je tožnik v letu 2003 pridobil pravico do jubilejne nagrade za 20 letno delovno dobo, ki jo je izpolnil (kot trdi sam) samo pri toženi stranki. Na takšno situacijo potem nima vpliva dejstvo, da je tožnik v preteklosti pri toženi stranki (brez pravne podlage) že dobil izplačano jubilejno nagrado za 20 let skupne delovne dobe. Podobno stališče je pritožbeno stališče že zavzelo (npr. Pdp 193/2003 z dne 22. 4. 2004). Dejansko stanje v zvezi s tem delom tožbenega zahtevka ni popolno ugotovljeno, zato v tem delu tudi ni mogoče presoditi o pravilni uporabi materialnega prava. Ker je sodišče prve stopnje tožnikov zahtevek v tem delu zavrnilo že po temelju, tudi dokaznega postopka v zvezi z višino zahtevka ni ugotavljalo. Iz navedenega razloga je pritožbeno sodišče odločilo, da pritožbi delno ugodi in izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v tč. 4 razveljavi. Glede na obrazloženo bo moralo sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku, dokazni postopek dopolniti v cilju ugotavljanja dejstev, na katera je opozorilo pritožbeno sodišče tekom obrazložitve, v nadaljevanju pa, po potrebi, tudi glede dejstev, pomembnih za odločitev o višini jubilejne nagrade ter dneva njene zapadlosti.

Pritožbeno sodišče je imelo podlago za svojo odločitev v delu, v katerem je sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo v 355. čl. ZPP, v delu, v katerem je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, pa v določbi 353. člena ZPP.

Zaradi razveljavitve dela izpodbijane sodbe je sodišče druge stopnje odločitev o pritožbenih stroških pridržalo za končno odločbo (3. odstavek 165. člena ZPP).

Po določbi 30. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ali bistvene kršitve določb postopka, sodišče druge stopnje izpodbijane sodbe, s katero je sodišče prve stopnje na podlagi obravnave odločilo o zahtevku, ne sme razveljaviti in zadeve vrniti v nov postopek, če je nepravilnost mogoče popraviti z dopolnjeno ali ponovljeno izvedbo dokazov oziroma izvedbo drugih procesnih dejanj pred sodiščem prve stopnje. Namen 30. člena ZDSS-1 je torej dopolnitev in preverjanje dokaznega materiala, ki je že bil izveden pred sodiščem prve stopnje, ne pa da se izvedba dokaznega postopka, ki je potreben za rešitev spora prenese na pritožbeno sodišče. To ne bi bilo smotrno, saj namen obravnavanja zadeve pred pritožbenim sodiščem ni prelaganje sojenja iz sodišča prve stopnje na pritožbeno sodišče. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek, ki se je nanašal na izplačilo jubilejne nagrade zavrnilo že po temelju, zato dokazov glede višine in zapadlosti niti ni izvajalo. Zaradi navedenega odločitev o razveljavitvi dela izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje ni v nasprotju s 1. odstavkom 30. člena ZDSS-1. Določbo 30. člena ZDSS-1 je pritožbeno sodišče uporabilo na podlagi 2. odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D, Ur. l. RS št. 45/2008).

Ker glavnične denarne terjatve iz naslova neizplačanega nadomestila za malico za leto 2004, neizkoriščenega dopusta za letni dopust za leti 2003 in 2004 ter iz naslova potnih stroškov ne presegajo revizijskega minimuma, določenega v 2. odstavku 367. člena ZPP, je moralo pritožbeno sodišče v skladu s 5. točko 31. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 – Ur. l. RS, št. 2/2004, 10/2004) in 32. členom istega zakona odločiti tudi o tem, ali dopusti revizijo. Določbo 32. člena ZDSS-1 je pritožbeno sodišče uporabilo na podlagi 2. odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D, Ur. l. RS št. 45/2008). V skladu s 1. odstavkom 32. člena ZDSS-1 sodišče dopusti revizijo le v primeru, če je od odločitve vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju (1. alinea 1. odstavka 32. člena ZDSS-1), če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem vprašanju ni enotnosti, vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo (2. alineja 1. odstavka 32. člena ZDSS-1). V konkretni zadevi ne gre za nobenega od navedenih primerov, zaradi česar je pritožbeno sodišče odločilo, da revizije ne dopusti.