VDSS sklep Pdp 372/2014
Datum: 2014-08-20T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2014:PDP.372.2014
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - razlog nesposobnosti - vodilni delavec- poslovodna oseba - zavod - ponudba nove pogodbe o zaposlitvi

## Jedro

Tožnica (direktorica zavoda) je imela status poslovodne osebe, zato zanjo ni mogoče uporabiti nove določbe 74. člena ZDR-1, ki ureja položaj vodilnih delavcev in nima pravic, ki delavcem pripadajo na podlagi določb ZDR-1, ki veljajo za odpoved iz poslovnega razloga.

Sodišče prve stopnje je nepravilno presodilo, da tožena stranka tožnici ni bila dolžna ponuditi pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto pomočnika direktorja. Ugotovilo je, da to delovno mesto v času tožničinega mandata ni bilo zasedeno in da je bilo predvideno v Programu dela in finančnem načrtu za sporno leto. Preuranjeno je zaključilo, da tožena stranka zaposlitve na delovnem mestu pomočnika direktorja ni potrebovala, saj ni izvedlo predlaganih dokazov, na podlagi katerih bi lahko presojalo potrebnost zaposlitve pomočnika direktorja pri toženi stranki.

## Izrek

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba sodišča prve stopnje se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

## Obrazložitev

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da se zavrne tožbeni zahtevek (I. točka izreka): za ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti z dne 8. 8. 2013 nezakonita (I/1. točka izreka); da je tožena stranka dolžna tožnico v 8 dneh pozvati nazaj na delo, ki ustreza njeni strokovni izobrazbi in usposobljenosti s pravico do razporeditve v ustrezni plačni razred in pravico do uveljavljanja pravice iz naslova strokovnega naziva, jo od dne nezakonitega prenehanja delovnega razmerja dalje prijaviti nazaj v zavarovanja in ji za čas do vrnitve nazaj na delo priznati vse pravice iz delovnega razmerja, ji obračunati mesečne plače, kot če bi delala, ji po plačilu dajatev in prispevkov izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ji po plačilu dajatev izplačati pripadajoči regres za letni dopust z zamudnimi obrestmi ter ji priznati delovno dobo (I/2. točka izreka) ter da je tožena stranka dolžna tožnici v 8 dneh povrniti stroške zahteve za varstvo pravic z dne 25. 9. 2013 v znesku 511,18 EUR in stroške tega postopka, povečane za 22 % DDV, z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I/3. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se pravočasno pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da zahtevku v celoti ugodi, sicer pa jo razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje, toženi stranki pa naloži v plačilo stroške tega postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Sodišče prve stopnje je storilo bistveno kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je brez obrazložitve zavrnilo zahtevek glede povrnitve stroškov zahteve za varstvo pravic z dne 25. 9. 2013 v znesku 511,18 EUR, ki ga je uveljavljala tožnica. Ta del stroškovnega zahtevka je bil neodvisen od odločitve o glavni stvari in se je nanašal na stroške, ki jih je tožnica imela z zahtevo z dne 25. 9. 2013, naslovljeno na toženo stranko z namenom, da bi jo prijavila nazaj v zavarovanje zaradi nastopa bolniškega staleža v času odpovednega roka (116. člen ZDR-1). Tožnica nadalje navaja, da je izpodbijana sodba napačna tudi glede glavnega zahtevka. Sodišče je zmotno ugotovilo, da tožnica naj ne bi bila vodilna delavka, saj je direktor vodilni delavec po 74. členu ZDR-1. V konkretnem primeru je treba uporabiti ravno navedeni člen, saj ta določa, kaj storiti v primeru predčasne razrešitve ali v primeru prenehanja mandata. Prejšnji ZDR, natančneje 72. člen (sedaj 73. člen ZDR-1), o tem ni imel določb, zato je to pravno praznino zapolnila sodna praksa, ki jo sodišče prve stopnje povzema v 5. točki obrazložitve izpodbijane sodbe in ki zaradi spremembe zakonodaje ne pride več v poštev. Tožena stranka bi zato lahko tožnici odpovedala pogodbo o zaposlitvi le skladno s tretjim odstavkom 74. člena ZDR-1, torej iz poslovnega razloga z vsemi pravicami, ki delavcem pripadajo v primeru odpovedi iz poslovnega razloga, to pa je med drugim tudi varstvo starejšega delavca po 114. členu ZDR-1. Glede na 12. člen pogodbe o zaposlitvi pravdni stranki obstoja delovnega razmerja nista vezali le na funkcijo direktorice, ampak izrecno predvideli, da bo tožnica po prenehanju mandata še vedno zaposlena pri toženi stranki, da bo ohranila zaposlitev ne glede na potek mandata, zato ji je bila tožena stranka dolžna ponuditi zaposlitev na drugem, ustreznem delovnem mestu. Sodišče prve stopnje se do navedenih ugovorov tožnice sploh ni opredelilo in izpodbijana sodba tudi v tem delu nima razlogov. Tudi v primeru, da bi imelo sodišče prve stopnje prav, ko je potrdilo pravilnost vrste odpovedi (iz razloga nesposobnosti), ta odpoved ni zakonita, ker tožena stranka tožnici ni hkrati z odpovedjo ponudila nove zaposlitve po določbah 91. člena ZDR-1. Materialno zmotno je sodišče prve stopnje ugotovilo, da bi bila v smislu 90. člena ZDR oz. 91. člena ZDR-1 ustrezna zaposlitev na delovnem mestu računovodja VI., saj je prezrlo 57. člen ZSV, ki določa, da je za direktorja lahko imenovana oseba, ki ima višjo izobrazbo psihološke, pedagoške, upravne, pravne, sociološke, zdravstvene ali teološke smeri, česar tožnica ni izpolnjevala. Sodišče prve stopnje je nadalje zmotno ugotovilo, da tožena stranka tožnici ni bila dolžna ponuditi zaposlitve na delovnem mestu pomočnika direktorja. Stranki sta se v 12. členu pogodbe o zaposlitvi dogovorili, da ima tožnica po prenehanju mandata pravico do zaposlitve na ustreznem delovnem mestu, kar pomeni hkrati obveznost tožene stranke, da takšno zaposlitev tožnici ponudi ne glede na to, ali ima tožena stranka potrebo po takšni zaposlitvi. V zadevah Vrhovnega sodišča RS, na katere se sodišče prve stopnje sklicuje v 8. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, pa so bili obravnavani drugačni primeri, kot je predmetni. Sodišče prve stopnje je v nasprotju z listinami v spisu zapisalo, da naj bi Program dela in finančni načrt za leto 2013 sprejela tožnica. Tožnica je navedla, tožena stranka pa ni prerekala, da je svet zavoda sprejel Program dela in finančni načrt za leto 2013, kar izhaja tudi iz samega Programa in iz 20. člena Statuta tožene stranke. Program dela in finančni načrt za leto 2013 predvideva zaposlitev osebe na delovnem mestu Pomočnik direktorja in zagotovljeno financiranje te nove zaposlitve. Sodišče prve stopnje je tudi zmotno menilo, da direktor ni dolžan realizirati plana, saj je med nalogami in odgovornostmi direktorja v 32. členu Statuta med drugim določeno tudi priprava poročil o izvrševanju letnih delovnih načrtov in programov ter izvrševanje sklepov organov doma in ustanovitelja. Tožnica je izkazovala, da bile potrebe po zaposlitvi delavca na delovnem mestu pomočnik direktorja vsako leto večje, v letu 2013 pa takšne, da bi bila zaposlitev na tem delovnem mestu nujna. Tožnica je navajala tudi natančne razloge ter predlagala dokaze za potrditev svojih navedb, pri čemer sodišče prve stopnje ni izvedlo nobenih dokazov v tej smeri, razen listinskih, ki pa ne dokazujejo, da tožena stranka ni imela potrebe po zaposlitvi pomočnika direktorja. Navedba sodišča prve stopnje, da je bilo število opravljenih nadur, predvsem delavk v računovodstvu, v letu 2013 minimalno, pa ni relevantna. Relevantni so podatki o delu tožnice izven njenega rednega delovnega časa, o povečanem obsegu dela in nadurnem delu drugih delavcev ter o delu zunanjih sodelavcev. Sodišče prve stopnje v tem delu ni ugotavljalo dejanskega stanja, zato je bilo le-to nepopolno ugotovljeno. Iz navedenih razlogov je izpodbijana sodba po mnenju tožnice nepravilna, nepravilna pa je tudi glede odločitve o stroških. Priglaša pritožbene stroške.

Tožena stranka je odgovorila na pritožbo tožnice. Prerekala je pritožbene navedbe in predlagala, da pritožbeno sodišče zavrne pritožbo kot neutemeljeno in potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Pritožbenih stroškov ni priglasila.

Pritožba je utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadalj.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Tožnica v pritožbi sodišču prve stopnje utemeljeno očita, da je njen zahtevek za povračilo stroškov zahteve za varstvo pravic z dne 25. 9. 2013 v znesku 511,18 EUR zavrnilo brez obrazložitve. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je bil navedeni tožbeni zahtevek tožnice zavrnjen, iz obrazložitve izpodbijane sodbe pa niso razvidni razlogi za takšno odločitev sodišča prve stopnje. Podana je tako kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj izpodbijana sodba v tem delu nima razlogov in je ni mogoče mogoče preizkusiti.

Predmet konkretne zadeve je presoja zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnice iz razloga nesposobnosti. Tožnica je imela sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas (A1) za delovno mesto direktorice, njen mandat pa je trajal 5 let in pričel teči 1. 7. 2008. Tožnici je mandat prenehal dne 30. 6. 2013 in ni bila ponovno imenovana na ta položaj. Skladno z določbo 12. člena pogodbe o zaposlitvi, iz katerega izhaja, da ima po prenehanju mandata pravico zaposlitve na delovnem mestu, ki ustreza njeni strokovni izobrazbi in usposobljenosti, ji je bila dne 22. 7. 2013 ponujena pogodba o zaposlitvi za delovno mesto računovodje, ki ga je zavrnila. Delovno razmerje med pravdnima strankama je prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti z dne 8. 8. 2013. V postopku pred sodiščem prve stopnje je zatrjevala, da bi ji tožena stranka morala ponuditi pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto pomočnika direktorja.

Sodišče prve stopnje je v predmetni zadevi pravilno uporabilo materialno pravo. Tožnica v pritožbi neutemeljeno navaja, da bi bilo potrebno za pravilno rešitev konkretnega spora uporabiti 74. člen Zakon o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj.), ki se nanaša na vodilne delavce in v tretjem odstavku določa, da vodilnemu delavcu, ki ima za opravljanje vodilnega dela sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi brez njegove volje ali krivde zaradi predčasne razrešitve ali ker po poteku mandata ni ponovno imenovan, pripadajo pravice, ki delavcem pripadajo na podlagi določb ZDR-1, ki veljajo za odpoved iz poslovnega razloga. Tožnica je mnenja, da je imela pri toženi stranki status vodilne delavke. Navedeno stališče je materialnopravno zmotno. Tožnica je imela položaj poslovodne osebe, kot izhaja iz prvega odstavka 31. člena Zakona o zavodih (ZZ; Ur. l. RS, št. 12/1991 in nadalj.), ki določa, da je poslovodni organ zavoda direktor ali drug individualni organ, ZZ pa se za toženo stranko uporablja, saj ima glede na drugi odstavek 1. člena ZZ tožena stranka status zavoda. V času sklenitve pogodbe o zaposlitvi dne 1. 7. 2008 je veljal Zakon o delovnih razmerjih (ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), ki je položaj poslovodne osebe urejal v 72. členu, ki je določal, da lahko stranki v pogodbi o zaposlitvi ne glede na določbo 7. člena ZDR(1) drugače (torej tudi manj ugodno) uredita pravica, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja v zvezi s pogoji in omejitvami delovnega razmerja za določen čas, delovnim časom, zagotavljanjem odmorov in počitkov, plačilom za delo, disciplinsko odgovornostjo in prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. Povsem enako določbo sedaj vsebuje tudi ZDR-1, in sicer v prvem odstavku 73. člena. Pravdni stranki sta se omenjenega zakonskega pooblastila iz 72. člena ZDR oz. zdajšnjega prvega odstavka 73. člena ZDR-1 poslužili v 12. členu pogodbe o zaposlitvi, v katerem sta se dogovorili, da ima tožnica po prenehanju mandata pravico zaposlitve na delovnem mestu, ki ustreza njeni strokovni izobrazbi in usposobljenosti. Ker je imela tožnica, kot navedeno, status poslovodne osebe, zanjo ni mogoče uporabiti nove določbe 74. člena ZDR-1, ki ureja položaj vodilnih delavcev. Posledično tožnica tudi nima pravic, določenih v tretjem odstavku omenjenega člena, to je pravic, ki delavcem pripadajo na podlagi določb ZDR-1, ki veljajo za odpoved iz poslovnega razloga. Glede na zgoraj navedeno je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, pritožba tožnice pa je v tem delu neutemeljena.

Po ugotovitvi pritožbenega sodišča so utemeljene tudi tožničine pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje nepravilno presodilo, da tožena stranka tožnici ni bila dolžna ponuditi pogodbe o zaposlitvi za delovno mesto pomočnika direktorja. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da navedeno delovno mesto v času tožničinega mandata ni bilo zasedeno in da je bilo predvideno v Programu dela in finančnem načrtu za leto 2013 (A7). Sodišče prve stopnje pa je vsaj preuranjeno zaključilo, da tožena stranka zaposlitve na delovnem mestu pomočnika direktorja ni potrebovala. Zgolj dejstvo, da tožnici to delovno mesto ni bilo ponujeno, še ne pomeni nujno tudi, da takšno delo za toženo stranko ni bilo potrebno. Izvedeni dokazni postopek, na podlagi katerega je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bilo to delovno mesto predvideno v Programu dela in finančnem načrtu za leto 2013, nakazuje na prav nasprotno stališče. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da sodišče prve stopnje ni izvedlo drugih predlaganih dokazov, na podlagi katerih bi lahko presojalo potrebnost zaposlitve pomočnika direktorja pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje ni zaslišalo niti tožnice, niti zakonite zastopnice tožene stranke, A.A., zaslišanje ene in druge pa je bilo celo predlagano s strani obeh pravdnih strank. Sodišče prve stopnje bi lahko šele po izvedbi vseh predlaganih dokazov napravilo pravilni dejanski zaključek. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje dejansko stanje nepopolno ugotovilo.

Pritožbeno sodišče je glede na zgoraj navedeno ugotovilo, da je izpodbijana sodba v celoti nepravilna in nezakonita. Ugotovljena bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je takšne narave, da je pritožbeno sodišče ne more samo odpraviti, zato je bilo potrebno glede na določbo prvega odstavka 354. člena ZPP izpodbijano sodbo razveljaviti v delu I/3. točke izreka, ki se nanaša na odločitev sodišča prve stopnje o stroških zahteve za varstvo pravic z dne 25. 9. 2013 v znesku 511,18 EUR, in zadevo že v tem obsegu vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ker je pritožbeno sodišče že v tem delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje, se je zaradi načela ekonomičnosti in pospešitve postopka odločilo, da izpodbijano sodbo razveljavi tudi v preostalem delu (I/1., I/2. in preostali del I/3. točke izreka izpodbijane sodbe), ki je nepravilen in nezakonit zaradi ugotovljene nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, čeprav bi sicer navedena kršitev glede na določbo tretjega odstavka 347. člena ZPP terjala razpis pritožbene obravnave.

Sodišče prve stopnje bo moralo v ponovljenem sojenju izvesti še preostale predlagane dokaze, ki se nanašajo na presojo potrebnosti dela na delovnem mestu pomočnika direktorja tožene stranke. Pri tem bo moralo upoštevati zgoraj navedene napotke pritožbenega sodišča. Sodišče prve stopnje bo moralo prav tako ponovno odločati o stroških zahteve za varstvo pravic z dne 25. 9. 2013 v znesku 511,18 EUR in svojo odločitev tudi obrazložiti.

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP, ki določa, da pridrži sodišče odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno odločbo, če razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, in zadevo vrne v novo sojenje.

Op. št. (1): 7. člen ZDR določa:

(1) Pri sklepanju in prenehanju pogodbe o zaposlitvi in v času trajanja delovnega razmerja sta delodajalec in delavec dolžna upoštevati določbe tega in drugih zakonov, ratificiranih in objavljenih mednarodnih pogodb, drugih predpisov, kolektivnih pogodb in splošnih aktov delodajalca.

(2) S pogodbo o zaposlitvi oziroma s kolektivno pogodbo se lahko določijo pravice, ki so za delavca ugodnejše, kot jih določa ta zakon.

(3) Ne glede na določbo prejšnjega odstavka se lahko v primerih iz 52., 53., 91., 120., 143., 158. in 175. člena tega zakona s kolektivno pogodbo določi tudi drugače.