VSRS Sklep I Up 101/2018
Datum: 2018-07-04T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2018:I.UP.101.2018
opravilna_stevilka_ii_stopnje: Sodba UPRS (I. točka izreka sodbe in sklepa) I U 657/2018
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI SPOR
institut: mednarodna zaščita - predaja odgovorni državi članici - Dublinska uredba III - diskrecijska klavzula - dovoljenost tožbe - upravni akt - rok za predajo prosilca - tožba zaradi molka organa - pravica do učinkovitega pravnega sredstva

## Jedro

Če se upravni spor vodi kot prvostopenjski sodni spor, sta z vidika varstva pravnega položaja stranke že po naravi stvari kumulativno izpolnjena pogoja za dovoljenost pritožbe iz prvega odstavka 73. člena ZUS-1. Sodišče v upravnih sporih v primeru molka organa odloča le o zakonitosti (fiktivnega, negativnega) upravnega akta, v zvezi s katerim se šteje, da je bila tožnikova zahteva v upravnem postopku zavrnjena, in ne o zakonitosti (neobstoječega) upravnega akta, v zvezi s katerim tožnikove zahteve v upravnem postopku sploh ni bilo.

Upravni organ ni pristojen za odločanje o tožnikovi zahtevi, naj se Republika Slovenija na podlagi 17. člena Uredbe Dublin III odloči za obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito. Zato tudi ne more nastopiti molk organa.

Zaradi nedopustnosti obravnavanega upravnega spora odločitev v njem tudi (že po naravi stvari) ne more biti v celoti ali delno odvisna od vprašanja, ki je samostojna pravna celota.

Sklep o predaji iz 26. člena Uredbe Dublin III ima časovno omejeno veljavnost, zaradi česar z njegovim prenehanjem prične teči rok za odločitev o že vloženi prošnji za mednarodno zaščito.

## Izrek

Pritožbi se ugodi, sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 657/2018-4 z dne 10. 4. 2018 se razveljavi in se tožba zavrže.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je na podlagi prvega odstavka 69. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ugodilo tožnikovi tožbi tako, da je ugotovilo, da se je zaradi izteka šestmesečnega roka za predajo iz prvega in drugega odstavka 29. člena Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev; v nadaljevanju Uredba Dublin III), odgovornost za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito z dne 23. 2. 2016 prenesla na Republiko Slovenijo. Z II. točko izreka pa je zavrglo zahtevo za izdajo začasne odredbe.

2. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe je razvidno, da je tožnik upravičen do tožbe zaradi molka organa, saj se je tridesetdnevni rok, v katerem bi morala tožena stranka glede na odločitev v zadevi I U 2707/2017 izdati nov upravni akt, iztekel 19. 1. 2018, dodatni zakonski rok sedmih dni pa dne 29. 3. 2018. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, da je predhodno vprašanje za presojo utemeljenosti ugovora v zvezi z uporabo diskrecijske klavzule po 17. členu Uredbe Dublin III ugotovitev, ali je potekel rok za predajo iz 29. člena te uredbe, česar tožena stranka ni presojala z upravnim aktom, ampak se je o njem izrekla v dopisu z dne 2. 3. 2018. Presodilo je, da je navedeni rok, ki ga je tožena stranka imela na voljo od 23. 8. 2017, do vložitve obravnavane tožbe dne 29. 3. 2018, že potekel. Nanj namreč ni mogla vplivati v zadevi I U 2707/2017 izdana začasna odredba, saj se v njej ni odločalo o temelju postopka za predajo.

3. Tožena stranka je zoper sodbo (I. točka izreka sodbe in sklepa) vložila pritožbo zaradi bistvene kršitve določb postopka v upravnem sporu ter zmotne uporabe procesnega in materialnega prava. Navaja, da je sodišče prve stopnje ugotovilo drugačno dejansko stanje, zaradi česar je kljub napačnemu pravnemu pouku upravičena do pritožbe. V nadaljevanju pojasnjuje, da predaja ni bila izvedena zato, ker je tožnik zapustil prostore Azilnega doma v Ljubljani, do 30. 11. 2017 pa je bil hospitaliziran v Psihiatrični kliniki. Sicer pa je dne 19. 12. 2017 prejela tudi začasno odredbo v zadevi I U 2707/2017-8, s katero je bila predaja onemogočena do pravnomočne odločitve o tožnikovi vlogi za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito po 17. členu Uredbe Dublin III, s tem pa je bilo poseženo v temelj tožnikovega postopka za priznanje mednarodne zaščite. Ker je bila navedena začasna odredba razveljavljena s sklepom Vrhovnega sodišča z dne 12. 1. 2018, je šestmesečni rok za predajo začel ponovno teči in se bo iztekel 12. 7. 2017. Ob tem je sodišče prve stopnje tudi napačno presodilo, da bi se rok iztekel 29. 3. 2018, saj bi se to, če ne bi bila izdana začasna odredba, zgodilo že dne 23. 2. 2018. 4. V nadaljevanju tožena stranka med drugim navaja, da bi sodišče prve stopnje v okviru odločanja o tožbi zaradi molka lahko odločalo le o stvari, ki je predmet molka organa. To pa ni odločanje o poteku roka za predajo, saj temelji na drugi pravni podlagi kot odločanje o diskrecijski klavzuli po 17. členu Uredbe Dublin III. Glede na navedeno tudi ni pravilna presoja sodišča prve stopnje o dopustnosti s tem povezanih tožbenih novot. Tožena stranka predlaga, da Vrhovno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijano I. točko izreka sodbe in sklepa odpravi in tožbo zavrne, podrejeno pa da jo razveljavi ter v tem delu vrne sodišču v ponovno sojenje.

5. V odgovoru na pritožbo je tožnik nasprotoval pritožbenim navedbam. Vrhovnemu sodišču je predlagal, naj pritožbo zavrže, podrejeno pa naj jo zavrne in potrdi izpodbijano sodbo.

6. Pritožba je utemeljena.

**Pravica do pritožbe**

7. Vrhovno sodišče uvodoma ugotavlja, da je iz označbe sporne zadeve v uvodu izpodbijane sodbe razvidno, da se spor nanaša na molk organa v zvezi z zahtevkom za uporabo diskrecijske klavzule po 17. členu Uredbe Dublin III. Ne glede na to dispozitiv sodbe vsebuje izrek, iz katerega bi izhajalo, da je sodišče prve stopnje odločilo o tožbi zaradi molka, s katero je tožnik, zaradi ugovora, da je potekel rok za njegovo predajo odgovorni državi članici, zahteval izdajo upravnega akta v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito.

8. Glede na navedeni dispozitiv izpodbijane sodbe se Vrhovno sodišče iz več razlogov ne more strinjati s sodiščem prve stopnje, da zoper izpodbijano sodbo ni dovoljena pritožba.

9. Prvič, glede na odločitev sodišča prve stopnje, da je tožena stranka odgovorna za obravnavanje tožnikove prošnje za mednarodno zaščito, je treba za postopke sodnega varstva skladno s 125. členom Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) uporabiti določbi 74. in 75. člena ZMZ, veljavnega v času, ko je tožnik vložil prošnjo za mednarodno zaščito.1 Na podlagi petega odstavka 74. člena ZMZ pa je zoper sodbe upravnega sodišča dovoljena pritožba na Vrhovno sodišče. 10. Drugič, neposredni predmet presoje sodišča prve stopnje v obravnavani zadevi ni bila zakonitost dokončnega upravnega akta, torej skladnost tega akta s formalnim in materialnim zakonom. Obravnavani upravni spor se je glede na navedeni dispozitiv sodbe očitno vodil kot prvostopenjski sodni spor, saj je sodišče kot prvo ugotavljalo dejansko stanje in prvič opravilo subsumpcijo ugotovljenih dejstev pod pravila materialnega prava.2 Zato sta z vidika varstva pravnega položaja stranke po presoji Vrhovnega sodišča že po naravi stvari kumulativno izpolnjena pogoja za dovoljenost pritožbe iz prvega odstavka 73. člena ZUS-1.3

11. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče pritožbo, vloženo v 15-dnevnem pritožbenem roku, obravnavalo kot dovoljeno pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje, saj ta ni postala pravnomočna.

**Presoja utemeljenosti pritožbe**

12. Iz dejanskih okoliščin obravnavane zadeve, kot jih je ugotovilo sodišče prve stopnje, je razvidno, da tožena stranka (v nadaljevanju pritožnica) ni izdala formalnega upravnega akta o tožnikovi zahtevi, naj Republika Slovenija uporabi 17. člen Uredbe Dublin III (diskrecijska klavzula),4 na podlagi katerega bi se odločila za obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito.5 Vendar pa je po stališču sodišča prve stopnje predhodno vprašanje za presojo utemeljenosti ugovora v zvezi z uporabo diskrecijske klavzule ugotovitev, ali je potekel rok za predajo iz 29. člena navedene uredbe.6

13. Vrhovno sodišče uvodoma pojasnjuje, da v primeru, ko ne pride do izdaje formalnega akta, nastopi fikcija, da je bil izdan negativen upravni akt (tožnikova zahteva je bila zavrnjena).7 Gre torej za molk organa prve stopnje, ki na zahtevo stranke ne izda odločbe, zoper katero ni pritožbe.8

14. Zato je tožba dovoljena tudi v primeru molka organa prve stopnje, ko odloča o zahtevi stranke, saj se šteje, da je zahteva zavrnjena in je odločba postala dokončna. Sodno varstvo zoper dokončno odločbo pa se zagotavlja v rednem upravnem sporu, v katerem odloča sodišče o zakonitosti dokončnih upravnih aktov, s katerimi se posega v tožnikov pravni položaj (prvi odstavek 2. člena ZUS-1).

15. To pomeni, da lahko sodišče prve stopnje v tovrstnih upravnih sporih odloča le o zakonitosti (fiktivnega, negativnega) upravnega akta (prvi odstavek 2. člena ZUS-1), v zvezi s katerim se šteje, da je bila tožnikova zahteva v upravnem postopku zavrnjena, in ne o zakonitosti (neobstoječega) upravnega akta, v zvezi s katerim tožnikove zahteve v upravnem postopku sploh ni bilo.9 Ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve bi sodišče prve stopnje torej lahko odločalo le o utemeljenosti tožnikove tožbe, da pritožnica ni izdala formalnega upravnega akta o njegovi zahtevi za uporabo diskrecijske klavzule.

16. Zato je utemeljen pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje ni odločilo o stvari, ki je predmet molka organa. Že s tem je po presoji Vrhovnega sodišča storilo bistveno kršitev pravil ZUS-1 (1. točka prvega odstavka 75. člena ZUS-1).

17. Zaradi navedene nepravilne presoje sodišče prve stopnje tudi ni ugotavljalo, ali je na podlagi materialnega in procesnega prava sploh mogoče odločati o predlogu za uporabo diskrecijske klavzule po 17. členu Uredbe Dublin III, ki ga je podal tožnik. Zato ni presojalo, ali bi s tem povezana pritožničina odločba imela naravo oblastvenega akta v smislu odločitve o tožnikovi pravici.10 Šele to bi po presoji Vrhovnega sodišča vzpostavilo podlago, da bi sodišče prve stopnje tožbo lahko obravnavalo kot tožbo zaradi molka organa v smislu tretjega odstavka 28. člena ZUS-1, saj je takšno tožbo mogoče vložiti le v primeru strankine zahteve, o kateri mora organ odločiti z meritorno odločbo in ne s procesnim sklepom.11 Tožbo v upravnem sporu je namreč mogoče vložiti zaradi molka le, če bi tožniku moral biti izdan upravni akt, pa mu ta ni bil izdan ali vročen v predpisanem roku (tretji odstavek 5. člena ZUS-1), to pa je v upravnem postopku mogoče le, če gre za upravno zadevo (2. člen ZUP).12, 13 Vlogo, ki je vložena z zahtevo, o kateri sploh ni mogoče odločiti v upravnem postopku, je namreč treba (s sklepom) zavreči (1. točka prvega odstavka 129. člena ZUP), odločba, ki je izdana v upravnem postopku v zadevi, v kateri sploh ni mogoče odločati v upravnem postopku, pa je nična (1. točka prvega odstavka 279. člena ZUP).

18. V zvezi z diskrecijsko pravico je Vrhovno sodišče že presodilo, da iz smisla določbe 17. člena Uredbe Dublin III ne more izhajati obveznost njene uporabe, še manj pa pravica prosilca da se nanjo sklicuje oziroma zahteva njeno uporabo. Gre za pravico države, ki temelji na njeni suverenosti, da se odloči za obravnavo prosilca, tudi če to ni njena obveznost glede na določbe Uredbe Dublin III.14 Stvarne pristojnosti za odločitev v upravnem postopku, ki bi se nanašala zgolj na uporabo diskrecijske klavzule, pritožnici ZMZ-1 in ta uredba ne dajeta.

19. Zato upravni organ ni pristojen za odločanje o tožnikovi zahtevi, naj se Republika Slovenija na podlagi 17. člena Uredbe Dublin III odloči za obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito. O takem zahtevku tožnika sploh ni mogoče (vsebinsko) odločiti v upravnem postopku. Ker pa ni podana pristojnost organa, da odloči o taki zahtevi, tudi ne more nastopiti molk organa. Zato mu tudi sodišče ne more naložiti, naj o tem odloči oziroma o tem ne more odločiti sàmo, saj ne gre za upravno zadevo in bi bila izdana upravna odločba (2. člen ZUP) zato nična. Upravni spor, tudi v primeru molka organa, torej ne bi bil dopusten.

20. Zaradi nedopustnosti obravnavanega upravnega spora odločitev v njem tudi (že po naravi stvari) ne more biti v celoti ali delno odvisna od vprašanja, ki je samostojna pravna celota.15 Vrhovno sodišče se zato ne opredeljuje ali je vprašanje poteka roka za predajo samostojna pravna celota, saj to, glede na ugotovitev, da predmet molka organa v obravnavani zadevi ni odločba, ni bistveno.

21. To pomeni, da na stališče Vrhovnega sodišča v obravnavani zadevi ne more vplivati (sicer nepravilna) presoja sodišča prve stopnje, da je odločitev o tožbi zaradi molka v zvezi z uporabo diskrecijske klavzule po 17. členu Uredbe Dublin III, odvisna od predhodne rešitve vprašanja, ali je že potekel šestmesečni rok za predajo iz prvega in drugega odstavka 29. člena Uredbe Dublin III, zaradi česar naj bi Republika Slovenija postala odgovorna za obravnavo tožnikove prošnje za mednarodno zaščito z dne 23. 2. 2016. 22. Ob tem Vrhovno sodišče zgolj pojasnjuje, da je že v zadevi I Up 1/2018 sprejelo stališče, da lahko država po uradni dolžnosti na podlagi diskrecije sprejme naknadno odločitev (po izvršljivosti pravnomočnega sklepa, ki določa predajo) o tem, da bo prošnjo obravnavala sama.16 Logično je torej, da tudi iz tega razloga potek navedenega roka za predajo na tako odločitev države ne more vplivati. Pravilna razlaga določbe 17. člena Uredbe Dublin III se namreč ponuja tako očitno, da ne pušča prostora za noben razumen dvom. Zato Vrhovno sodišče ne spreminja stališča v zvezi z uporabo diskrecijske klavzule po 17. členu Uredbe Dublin III, ki ga je zavzelo v dosedanji upravnosodni praksi, pri čemer še ocenjuje, da po doktrini acte clair17 niso izpolnjeni potrebni pogoji za postavitev vprašanja za predhodno odločanje SEU na podlagi 267. člena Pogodbe o delovanju Evropske unije.

23. Navedeno torej pomeni, da je presoja sodišča prve stopnje glede odvisnosti odločitve o obravnavani tožbi zaradi molka od predhodnega vprašanja o poteku roka za predajo, nepravilna tudi zaradi izrecnega nasprotja s stališčem Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 1/2018. Odstop od tega stališča bi moralo sodišče prve stopnje posebej in natančno utemeljiti, česar pa ni storilo, saj ni navedlo razlogov, zakaj odločitev opira na stališče, ki je drugačno od tistega, ki ga je že sprejelo Vrhovno sodišče. **Učinkovito pravno sredstvo tožnika, ki mu omogoča, da se sklicuje na iztek roka za predajo**

24. V obravnavani zadevi tožnik oporeka pravilnosti uporabe Uredbe Dublin III. Meni namreč, da je odgovornost Republike Hrvaške za obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito zaradi izteka šestmesečnega roka za predajo, kot je opredeljen v členu 29(1) in (2) navedene uredbe, prenehala po sprejetju odločbe o predaji, zaradi česar je ta odgovornost prešla na Republiko Slovenijo.18

25. Z vidika vprašanja, ali ima tožnik na voljo učinkovito in hitro pravno sredstvo, ki mu omogoča, da se lahko sklicuje na iztek šestmesečnega roka za predajo, Vrhovno sodišče ugotavlja, da že iz sodbe Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) v zadevi C-201/16 _Shiri_ z dne 25. 10. 2017 izhaja, da je treba člen 27(1) Uredbe Dublin III19 v povezavi z uvodno izjavo 1920 te uredbe in člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da mora imeti prosilec za mednarodno zaščito na voljo navedeno pravno sredstvo, saj ima pravico sklicevati se na okoliščine, ki so nastale po sprejetju odločbe o predaji (46. točka obrazložitve).

26. To po presoji Vrhovnega sodišča pomeni, da se tožnik (prosilec za mednarodno zaščito) na iztek šestmesečnega roka lahko sklicuje tudi po pravnomočnosti sklepa, s katerim pristojni organ v skladu z 51. členom ZMZ-1 prošnjo za mednarodno zaščito zavrže kot nedopustno, če na podlagi meril, določenih v Uredbi Dublin III, ugotovi, da je za obravnavo prošnje odgovorna druga država članica Evropske unije ali pristopnica k Uredbi Dublin III. Vrhovno sodišče je namreč že v zadevi I Up 10/2018 z dne 4. 4. 2018 sprejelo stališče, da navedeni sklep o zavrženju pomeni zgolj odločitev pristojnega organa, da o prošnji ne bo odločal in da je z njim po nacionalni pravni ureditvi postopek odločanja o prošnji za mednarodno zaščito končan (36. točka obrazložitve).21

27. Vrhovno sodišče je v navedeni zadevi prav tako presodilo, da v primeru neuspešne predaje prosilca odgovorni državi članici (v šestmesečnem roku), za obravnavanje že vložene prošnje ostaja odgovorna tista država članica, v kateri je prosilec podal prošnjo za mednarodno zaščito, saj Uredba Dublin III v takem primeru ne zahteva vložitve nove prošnje v tej državi članici (30. točka obrazložitve).

28. Zato je v skladu z zahtevami prava EU treba izhajati iz razlage, da ima sklep o predaji iz 26. člena Uredbe Dublin III v obravnavanem primeru, ko je bilo odločeno o tem, da Republika Slovenija ne bo obravnavala prošnje prosilca za mednarodno zaščito zaradi predaje tega prosilca za mednarodno zaščito drugi državi članici, časovno omejeno veljavnost,22 saj velja le, dokler se ne izteče šestmesečni rok, kot je opredeljen v členu 29(1) in (2) Uredbe Dublin III. To torej pomeni, da je treba kot enako časovno omejeno šteti tudi veljavnost sklepa, izdanega v postopku predaje drugi državi članici EU na podlagi 51. člena ZMZ-1, saj to izhaja iz zahtev primarnosti prava EU (3.a člen Ustave).

29. Glede na navedeno s prenehanjem veljavnosti sklepa o predaji iz 26. člena Uredbe Dublin III prične teči rok za odločitev o že vloženi prošnji za mednarodno zaščito in po poteku tega roka tudi lahko nastopi fikcija, da je bil v zvezi s prošnjo za mednarodno zaščito izdan negativen upravni akt (prvi odstavek 2. člena ZUS-1), torej da je bila prosilčeva zahteva zavrnjena. To pa vzpostavlja podlago, da lahko sodišče v upravnem sporu s tem povezano tožbo obravnava kot tožbo zaradi molka organa v smislu tretjega odstavka 28. člena ZUS-1,23 s čimer je zagotovljeno spoštovanje prosilčeve pravice do sodnega varstva in pravnega sredstva iz 23. oziroma 25. člena Ustave.

30. Zato se glede na zgornja izhodišča Vrhovno sodišče še ne opredeljuje do vprašanja, ali je v obravnavani zadevi že potekel šestmesečni rok za predajo tožnika odgovorni državi članici. Navedeno bo moralo sodišče prve stopnje presojati šele v morebitnem upravnem sporu, če bo odločalo o tožbi zaradi molka v zvezi s tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito. Vrhovno sodišče na tem mestu zgolj opozarja, da rok za izvedbo predaje začne teči šele s sodno odločitvijo, s katero se odloči o temelju postopka in s katero ni več mogoče ovirati te izvedbe,24 pri čemer pa ostaja odprto vprašanje, ali na potek tega roka lahko vpliva tudi to, da je izvedba predaje ovirana tudi z očitno nepravilno in nezakonito odločbo sodišča prve stopnje, ki (z navidezno pravnomočnostjo) posega v predajo prosilca odgovorni državi članici, kot se je zgodilo v obravnavani zadevi.25 **Odločitev Vrhovnega sodišča**

31. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje prezrlo, da konkretni upravni spor ni dopusten. S tem je kršilo pravila postopka v upravnem sporu, saj je po vsebini obravnavalo tožbo, ki za to ni izpolnjevala procesnih predpostavk. Zaradi ugotovitve, da tožba zaradi molka organa sploh ni dopustna, bi tožbo namreč moralo s sklepom zavreči (4. točka prvega odstavka 36. člena ZUS-1).

32. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče na podlagi prvega odstavka 78. člena v zvezi s 4. točko prvega odstavka 36. člena ZUS-1 sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo in tožbo zavrglo.

1 Kot je razvidno iz izpodbijane sodbe, je tožnik prošnjo za mednarodno zaščito vložil 23. 2. 2016 (10. točka obrazložitve sodbe in sklepa). ZMZ-1 je začel veljati trideseti dan po objavi v Uradnem listu Republike Slovenije (128. člen ZMZ-1). Glede na to, da je bil objavljen v Uradnem listu RS, št. 22/2016 z dne 25. 3. 2016, je stopil v veljavo 24. 4. 2016, torej po tem, ko je tožnik vložil prošnjo za mednarodno zaščito.  
2 Glej tudi E. Kerševan, Tožbeni zahtevki v upravnem sporu, Odvetnik 2016, št. 75, stran 6. 3 Prvi odstavek 73. člena ZUS-1 se glasi: "Zoper sodbo, ki jo izda upravno sodišče, je dovoljena pritožba, če _je sodišče samo ugotovilo drugačno dejansko stanje, kot ga je ugotovila tožena stranka, ter je na tej podlagi spremenilo izpodbijani upravni akt_ ali če je sodišče odločilo na podlagi 66. člena tega zakona." 4 Prvi odstavek 17. člena Uredbe Dublin III določa, da se z odstopanjem od člena 3(1) lahko vsaka država članica odloči, da obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo v njej vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, tudi če tako obravnavanje ni njena odgovornost glede na merila iz te uredbe.  
5 Iz zadnjega stavka 8. točke obrazložitve izpodbijane sodbe je razvidno, da je bila obravnavana tožba zaradi molka organa vložena zaradi uporabe diskrecijske klavzule v zvezi z 8. členom Evropske konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Navedeno kot rečeno izhaja tudi iz označbe sporne zadeve v uvodu izpodbijane sodbe.  
6 Iz drugega odstavka 29. člena Uredbe Dublin III izhaja, da se odgovornost za obravnavo prošnje prenese na državo članico, ki je podala zahtevo za predajo drug državi članici, če predaja prosilca odgovorni državi članici v šestih mesecih ni opravljena.  
7 Glej tudi E. Kerševan, V. Androjna, Upravno procesno pravo, Upravni postopek in upravni spor, GV Založba, Ljubljana 2017, str. 561. 8 Iz prvega stavka prvega odstavka 70. člena ZMZ-1 je namreč razvidno, da je zoper odločbo pristojnega organa mogoče vložiti (le) tožbo na upravno sodišče. 9 Navedeno potrjuje tudi določba prvega odstavka 69. člena ZUS-1, iz katere je razvidno, da sodišče v primeru upravičenosti tožbe zaradi molka samo odloči o stvari. Logično je, da se to lahko nanaša le na negativni upravni akt, torej akt, v zvezi s katerim se šteje, da je bila tožnikova zahteva v upravnem postopku zavrnjena.  
10 Iz odločbe Ustavnega sodišča Up-1850/08 je razvidno, da je treba pri presoji, ali določen predpis, ki ureja delovanje upravnega organa, podeljuje posamezniku pravico oziroma pravno varovan interes ali ne, ugotoviti, ali je bil namen zakonodajalca, da z navedeno normo varuje prav tega določenega posameznika, ki bi si lahko z uveljavljanjem sodnega varstva izboljšal svoj pravni položaj (10. točka obrazložitve).  
11 S sklepom se odloča o vprašanjih, ki se tičejo postopka (prvi odstavek 226. člena Zakona o splošnem upravnem postopku, v nadaljevanju ZUP) ter o tistih vprašanjih, ki se kot postranska vprašanja pojavijo v zvezi z izvedbo postopka in se o njih ne odloča z odločbo (drugi odstavek 226. člena ZUP).  
12 Upravna zadeva je odločanje o pravici, obveznosti ali pravni koristi fizične ali pravne osebe oziroma druge stranke na področju upravnega prava (prvi odstavek 2. člena ZUP). Šteje se, da gre za upravno zadevo, če je s predpisom določeno, da organ v neki stvari vodi upravni postopek, odloča v upravnem postopku ali izda upravno odločbo oziroma, če to zaradi varstva javnega interesa izhaja iz narave stvari (drugi odstavek 2. člena ZUP).  
13 Tudi po 33. členu ZUS-1 se lahko toži le na izdajo in vročitev upravnega akta in ne sklepa (o zavrženju).  
14 32. točka obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča I Up 291/2016 z dne 10. 3. 2017. 15 ZUS-1 v prvem odstavku 47. člena določa: "Če je odločitev v upravnem sporu v celoti ali delno odvisna od vprašanja, ki je samostojna pravna celota in sodi v pristojnost drugega sodišča ali organa (predhodno vprašanje), ga lahko sodišče ob pogojih tega zakona samo obravnava, lahko pa postopek prekine, dokler vprašanja ne reši pristojni organ." 16 Zadnji stavek 19. točke obrazložitve.  
17 Vrhovno sodišče je upoštevalo sodbo SEU v zadevi C.I.L.F.I.T., št. 283/81 z dne 6. 10. 1982. 18 Tožnik je s tožbo predlagal, naj sodišče samo odloči o stvari tako, da ugotovi, da je zaradi poteka šestmesečnega roka za predajo iz 29. člena Uredbe Dublin III, odgovornost za obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito prešla na Republiko Slovenijo. Če bi sodišče menilo, da mora o poteku navedenega roka in o uporabi diskrecijske klavzule odločiti pritožnica, _tožnik predlaga, naj sodišče pritožnici naloži, da odloči o njegovi vlogi z dne 7. 11. 2017 za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito po 17. členu Uredbe Dublin III_ in o njegovih trditvah o poteku roka za predajo in posledičnem prenosu odgovornosti za obravnavo njegove prošnje za priznanje mednarodne zaščite na Republiko Slovenijo.  
19 Člen 27(1) Uredbe Dublin III določa, da ima prosilec za mednarodno zaščito pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali v obliki ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.  
20 Uvodna izjava 19 določa: "Da se zagotovi učinkovita zaščita pravic zadevnih oseb, bi bilo zlasti v skladu s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah treba vzpostaviti pravne zaščitne ukrepe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z odločitvijo o predaji v odgovorno državo članico. Da se zagotovi spoštovanje mednarodnega prava, bi moralo učinkovito pravno sredstvo proti takim odločitvam obsegati tako preučitev uporabe te uredbe kot tudi pravnega in dejanskega stanja v državi članici, v katero je predan prosilec." 21 Presoja Vrhovnega sodišča v navedeni zadevi temelji na ugotovitvi, da postopek odločanja o o prošnji prosilca za mednarodno zaščito s sklepom o predaji iz 26. člena Uredbe Dublin III (še) ni zaključen (29., 30. in 31. točka obrazložitve).  
22 Materialni predpisi lahko določajo, da se določene pravice priznavajo oziroma obveznosti nalagajo za določen čas (glej tudi E. Kerševan, V. Androjna (op. št. 7), str. 324, drugi odstavek).  
23 Odložitev izvršitve izpodbijanega negativnega upravnega akta bo tožnik lahko zahteval z izdajo začasne odredbe po 32. členu ZUS-1. 24 Sodba SEU v zadevi C-19/08 _Petrosian_ z dne 29. 1. 2009. 25 Vrhovno sodišče je v zadevi I Up 1/2018 z dne 12. 1. 2018 ugotovilo, da je začasna odredba sodišča prve stopnje z dne 15. 12. 2017, s katero je odložilo predajo tožnika Republiki Hrvaški do pravnomočne odločitve o njegovi vlogi za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito po 17. členu Uredbe Dublin III, očitno nepravilna in nezakonita iz več razlogov, ki vsak samostojno zadošča za njeno razveljavitev (10. točka obrazložitve).