Sodba I Ips 34/2010
Datum: 2010-07-01T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2010:I.IPS.34.2010
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VSC I Kp 154/2009
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Kazenski oddelek
podrocje: KAZENSKO MATERIALNO PRAVO
institut: kršitev kazenskega zakona - zastaranje kazenskega pregona - tek in pretrganje zastaranja - čas izvršitve kaznivega dejanja - kaznivo dejanje trajanja - neplačevanje preživnine

## Jedro

Kaznivo dejanje neplačevanja preživnine po prvem odstavku 203. člena Kazenskega zakona je kaznivo dejanje trajanja, pri katerem začne teči zastaranje zadnji dan obdobja, opisanega v obtožnem aktu.

## Izrek

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se ugotovi, da je bil z izpodbijano sodbo kršen prvi odstavek 112. člena Kazenskega zakonika na način iz 3. točke 372. člena Zakona o kazenskem postopku.

## Obrazložitev

A. 1. Okrajno sodišče v Šmarju pri Jelšah je H.H. spoznalo za krivega kaznivega dejanja neplačevanja preživnine iz prvega odstavka 203. člena Kazenskega zakonika (KZ) in mu izreklo pogojno obsodbo, v kateri je določilo kazen šest mesecev zapora, preizkusno dobo dve leti in poseben pogoj, da oškodovanki plača zaostalo preživnino v znesku 10.796,62 eurov v enem letu po pravnomočnosti sodbe. Višje sodišče v Celju je delno ugodilo pritožbi zagovornice in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo v opisu dejanja in kazenski sankciji tako, da je iz opisa dejanja izpustilo obdobje od 1.5.2004 do 31.3.2005, v izrečeni pogojni obsodbi pa določilo kazen pet mesecev zapora, preizkusno dobo dve leti in poseben pogoj, da oškodovanki zaostalo preživnino v znesku 8.419,90 eurov poravna v enem letu in šestih mesecih po pravnomočnosti sodbe.

2. Zoper sodbo sodišča druge stopnje vlaga vrhovni državni tožilec zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije predlaga, da ugotovi, da je bil z izpodbijano sodbo kršen kazenski zakon.

3. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila v skladu z drugim odstavkom 423. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) vročena obsojencu in njegovi zagovornici, ki nanjo nista odgovorila.

B.

4. Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti navaja, da je višje sodišče kršilo določbo prvega v zvezi s četrtim odstavkom 112. člena KZ s tem, ko je prvostopenjsko sodbo spremenilo tako, da je iz opisa dejanja, kjer se je obsojencu očitalo neplačevanje preživnine v obdobju od 1.5.2004 do 30.8.2008, izpustilo obdobje od 1.5.2004 do 31.3.2005. Višje sodišče je v obrazložitvi sodbe pojasnilo, da je za to obdobje že pretekel triletni relativni zastaralni rok, v katerem je dovoljen kazenski pregon, saj je bil obtožni predlog vložen šele 6.3.2008. Takšno stališče sodišča druge stopnje je po mnenju vrhovnega državnega tožilca nepravilno, saj je kaznivo dejanje neplačevanja preživnine trajajoče dejanje, pri katerem gre za eno samo kaznivo dejanje za vse očitano obdobje. Vsako opisano ravnanje v določenem obdobju štejemo za eno kaznivo dejanje, vsako posamezno nadaljnje dejanje iz serije pa pretrga zastaranje (četrti odstavek 112. člena KZ), ki potem začne teči znova.

5. Vložnik pravilno ugotavlja, da je višje sodišče s tem, ko je štelo, da je kazenski pregon za dejanje od 1.5.2004 do 31.3.2005 zastaral, kršilo zakonske določbe o zastaranju kazenskega pregona. Po določbi prvega odstavka 112. člena KZ začne zastaranje kazenskega pregona tistega dne, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno. Kaznivo dejanje neplačevanja preživnine po prvem odstavku 203. člena Kazenskega zakona stori, kdor ne daje preživnine za osebo, ki jo je po zakonu dolžan preživljati in za katero je višina njegove preživninske obveznosti določena z izvršilnim naslovom, čeprav bi to zmogel. Objekt kazenskopravnega varstva je preživljanje otroka oziroma druge osebe, ki jo je storilec po zakonu dolžan preživljati. Dolžnost preživljanja izhaja iz zakona, v konkretnem primeru iz Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Način izvrševanja dolžnosti preživljanja je periodična (mesečna) dajatev, katere višina in zapadlost je določena z izvršilnim naslovom, v konkretnem primeru s sodbo Temeljnega sodišča v Celju, Enotes v Šmarju pri Jelšah.

6. Neizpolnjevanje zakonske obveznosti preživljanja otroka kot dalj časa trajajoča dejavnost je v zakonskem besedilu opredeljena z besedno zvezo „ne daje preživnine.“ Gre torej za kaznivo dejanje trajanja, saj storilec v vsem času pod obtožbo ne daje preživnine, torej ne izpolnjuje svoje obveznosti preživljanja. Izvršitvena oblika tega dejanja je opustitev: storilec je po zakonu dolžan dajati preživnino, pa je ne daje. S tem, ko storilec določen čas ne daje preživnine, stori eno kaznivo dejanje, izvrševanje tega kaznivega dejanja pa traja ves čas, ko bi storilec „moral delati,“ torej dajati preživnino. Storilec ima vso obdobje enak subjektivni odnos do svoje zakonske dolžnosti preživljanja otroka, ki se v zunanjem svetu izraža v ponavljajočih se opustitvah plačila preživnine v mesečnih zneskih, katerih višina in zapadlost sta določeni s sodno odločbo.

7. Ker gre pri kaznivem dejanju neplačevanja preživnine po prvem odstavku 203. člena KZ torej za eno kaznivo dejanje, začne teči zastaranje zadnji dan obdobja, ki je pod obtožbo. Vrhovno sodišče je že v sodbi I Ips 235/2007 zapisalo, da je kaznivo dejanje, pri katerem gre za ponavljajočo se dejavnost (ali v konkretnem primeru opustitev) v določenem časovnem obdobju (ne glede na to, ali gre za enovito, nadaljevano ali kolektivno dejanje), storjeno, ko je storjeno zadnje dejanje (oziroma opustitev), ki sodi v sestavo kaznivega dejanja. Kljub temu, da teoretično in dejansko traja neizpolnjevanje preživninske obveznosti tudi po koncu časovnega obdobja, opredeljenega v obtožbi (in pod pogojem, da storilec še naprej ne plačuje preživnine, pa jo je dolžan), je po procesnem vidiku šteti, da je kaznivo dejanje končano z zadnjim dnem, zajetim v obtožbi, ko o tem odloči sodišče s sodbo. V konkretnem primeru se ta dan ujema z dnem, ko je prenehala obsojenčeva preživninska obveznost, zato z nedajanjem preživnine od tega dne dalje obsojenec več ni izpolnjeval zakonskih znakov kaznivega dejanja po prvem odstavku 203. člena KZ.

8. Zastaranje kazenskega pregona začne teči tisti dan, ko je dejanje storjeno (prvi odstavek 112. člena KZ). Pri kaznivem dejanju neplačevanja preživnine, ki je dejanje trajanja, začne teči zastaranje zadnji dan obdobja, opisanega v obtožnem aktu. V konkretnem primeru je zastaranje kazenskega pregona začelo teči 30.8.2008 in do vložitve obtožnega predloga (6.3.2008) ni potekel (niti ni začel teči) tri letni zastaralni rok. S tem, ko je višje sodišče ugotovilo drugače in je iz opisa dejanja izpustilo obdobje od 1.5.2004 do 31.3.2005, je kršilo določbo prvega odstavka 112. člena KZ.

9. Vrhovno sodišče pa ni sledilo predlogu vložnika, naj ugotovi, da je bila z izpodbijano sodbo kršena določba prvega v zvezi s četrtim odstavkom 112. člena KZ. V četrtem odstavku 112. člena KZ je določeno, da se zastaranje pretrga tudi tedaj, če stori storilec v času, ko teče zastaralni tok, enako hudo ali hujše kaznivo dejanje. Glede na zgoraj obrazloženo stališče Vrhovnega sodišča, da je kaznivo dejanje neplačevanja preživnine po prvem odstavku 203. člena KZ kaznivo dejanje trajanja, torej eno kaznivo dejanje, storjeno v določenem časovnem obdobju, in da ne gre za serijo kaznivih dejanj, ki bi v smislu četrtega odstavka 112. člena KZ vedno znova (vsak mesec) pretrgala zastaranje vseh prej izvršenih kaznivih dejanj, je ugotoviti, da določba četrtega odstavka 112. člena KZ s sodbo višjega sodišča ni bila kršena.

10. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da je bila z izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje kršen kazenski zakon glede vprašanja, ali je kazenski pregon zastaran. Natančneje, kršena je določba prvega odstavka 112. člena KZ na način iz 3. točke 372. člena ZKP. Ker je zahteva za varstvo zakonitosti vrhovnega državnega tožilca vložena v obsojenčevo škodo in je utemeljena, je Vrhovno sodišče v skladu z določbo drugega odstavka 426. člena ZKP zahtevi ugodilo tako, da je ugotovilo kršitev kazenskega zakona, ne da bi poseglo v pravnomočno sodbo.