Sodba VIII Ips 64/98
Datum: 1998-05-12T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:1998:VIII.IPS.64.98
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Delovno-socialni oddelek
podrocje: POKOJNINSKO ZAVAROVANJE
institut: akontacija vojaške pokojnine

## Jedro

Tožnik ni bil na razpolago v skladu z določbo 293. člena zakona o službi v oboroženih silah (Uradni list SFRJ, št. 7/85), po katerem je glede takratnih vojaških oseb edino možno opredeljevati pojem na razpolago, prav tako pa do 28.7.1991 tudi ni nobenega razloga, na podlagi katerega tožniku ne bi bilo treba opravljati vojaške službe, da bi lahko ugotavljali morebitno dejansko razpolago. Tožnik bi sicer teoretično lahko bil dejansko na razpolago, če bi na primer zahtevek za priznanje pravice do pokojnine vložil pred 18.7.1991, nato pa bi v vojašnico hodil samo zaradi zadev pomembnih za pokojnino ali v zvezi z razdolževanjem. V njegovem primeru pa je vsaj do 28.7.1991, to je do vložitve zahteve za upokojitev, aktivno opravljal vojaško službo, saj za kaj drugega ni bilo niti dejanske niti pravne podlage, zato tudi ne izpolnjuje pogojev (statusa) zahtevanih v odloku.

## Izrek

Revizija se kot neutemeljena zavrne.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo zavrnilo tožnikov zahtevek za izplačevanje akontacije vojaške starostne pokojnine, ker je ugotovilo, da ne izpolnjuje vseh pogojev, predpisanih v 2. alinei 1. odstavka 2. člena odloka o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin.

Drugostopenjsko sodišče je z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožbo tožnika kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil pravočasno revizijo iz revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. V njej je navajal, da je najprej prvostopenjsko sodišče, nato pa še drugostopenjsko sodišče, pravno zadevo napačno presodilo. Po 18.7.1991 pa do 28.7.1991 namreč ni več mogoče šteti, da bi bil tožnik aktivna vojaška oseba. V tem času ni več redno hodil v službo, samega dejstva, da je nekajkrat bil v vojašnici, pa ni mogoče obravnavati kot aktivno delovanje. Ker izpolnjevanje ostalih dveh pogojev tudi za nižji sodišči nista sporni, to pomeni, da so v njegovem primeru izpolnjeni pogoji za prevzem izplačevanja akontacije vojaške pokojnine s strani Republike Slovenije. Zato je predlagal, da sodišče reviziji ugodi, razveljavi obe sodbi in zadevo vrne prvemu sodišču v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90) vročena toženi stranki in stranskemu intervenientu, ki na revizijo nista odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija ni utemeljena.

Revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP, ki se upoštevajo po uradni dolžnosti (386. člen ZPP). Druge bistvene kršitve določb se upoštevajo samo, če so z revizijo izrecno uveljavljane.

Revizijsko navajanje napačne uporabe materialnega prava v izpodbijani odločbi ni utemeljeno. Obe sodišči, tako prvostopenjsko kot tudi drugostopenjsko, sta pri odločanju uporabili določbe odloka o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin (Odlok - Uradni list RS, št. 4/92), ki temelji na določbah 18. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 45/I/94). Ta določa, da Republika Slovenija zagotavlja varstvo pravic borcev, vojaških invalidov, članov družin padlih borcev in uživalcev vojaških pokojnin s stalnim prebivališčem v Republiki Sloveniji, ter borcev, vojaških vojnih invalidov in članov družin padlih borcev NOV v Deželi Furlaniji-Julijski krajini v Republiki Italiji in v Deželi Koroški v Republiki Avstriji, v obsegu in pod pogoji, ki so jih do uveljavitve tega zakona določali predpisi SFRJ. V odloku o izplačevanju akontacij vojaških pokojnin je določeno, kdo se lahko šteje za uživalca vojaške pokojnine. Tako je v 1. členu Odloka določeno, da Republika Slovenija od 1.11.1991 prevzame izplačevanje pokojnin in drugih dajatev, ki so jih na podlagi predpisov o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vojaških zavarovancev pridobili upravičenci - državljani Republike Slovenije in drugi upravičenci, ki imajo stalno prebivališče v Republiki Sloveniji najpozneje od 26.6.1991. Drugi člen Odloka določa, da se za upravičence štejejo osebe, ki so do 18.7.1991 uveljavile pravico do pokojnine oziroma do druge dajatve iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja vojaških zavarovancev, ki so bile po 18.7.1991 na razpolago, v suspenzu, na dopustu ali v bolniškem staležu in so do 18.10.1991 vložile zahtevek in izpolnile pogoje za priznanje do pokojnine oziroma do druge dajatve po predpisih o pokojninskem in invalidskem zavarovanju oziroma, ki so pristopile k Teritorialni obrambi Republike Slovenije in so do 1.2.1992 izpolnile pogoje za pridobitev pravice do pokojnine po predpisih o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vojaških zavarovancev.

Do akontacije vojaške pokojnine so tako po odloku upravičene osebe, ki kumulativno izpolnjujejo tri pogoje: - izpolnitev pogojev za pokojnino do 18.10.1991, - vložitev zahtevka do 18.10.1991 in - izpolnjujejo zahtevan status po 18.7.1991. Ker je bilo v postopku ugotovljeno, da je tožnik izpolnil dva pogoja, saj je v roku izpolnil pogoje za pokojnino, enako je tudi pravočasno, 28.7.1991, vložil zahtevek, je ostalo odprto samo vprašanje, če je v času od 18.7.1991 dalje izpolnjeval zahtevan status. Glede tega sta nižji sodišči ugotovili, glede na določbo tretjega odstavka 385. člena ZPP, da revizije ni možno vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, je na to ugotovitev vezano tudi revizijsko sodišče, da vsaj v dnevih od 18.7.1991 pa do 28.7.1991, ko je bil vložen zahtevek za priznanje pravice do pokojnine, ta status ni bil ugotovljen. Suspenza, bolniškega staleža ali dopusta niti sam tožnik ni zatrjeval, za "na razpolago", pa tudi ni bilo nobenega razloga. Tožnik ni bil na razpolago v skladu z določbo 293. člena zakona o službi v oboroženih silah (Uradni list SFRJ, št. 7/85), po katerem je glede takratnih vojaških oseb edino možno opredeljevati pojem na razpolago, prav tako pa do 28.7.1991 tudi ni nobenega razloga, na podlagi katerega tožniku ne bi bilo treba opravljati vojaške službe, da bi lahko ugotavljali morebitno dejansko razpolago. Tožnik bi sicer teoretično lahko bil dejansko na razpolago, če bi na primer zahtevek za priznanje pravice do pokojnine vložil pred 18.7.1991, nato pa bi v vojašnico hodil samo zaradi zadev pomembnih za pokojnino ali v zvezi z razdolževanjem. V njegovem primeru pa je vsaj do 28.7.1991, to je do vložitve zahteve za upokojitev, aktivno opravljal vojaško službo, saj za kaj drugega ni bilo niti dejanske niti pravne podlage, zato tudi ne izpolnjuje pogojev (statusa) zahtevanih v odloku.

Ker sta nižji sodišči na podlagi izvedenih dokazov ugotovili, da tožnik ne izpolnjuje pogojev zahtevanih v 2. alinei prvega odstavka 2. člena Odloka, ker po 18.7.1991 ni bil ves čas v bolniškem staležu ali na dopustu, prav tako pa v tem času ni bil na razpolago v skladu z ustreznimi predpisi, sta ob pravilni uporabi določb citiranega Odloka utemeljeno zavrnili njegov zahtevek za prevzem izplačevanja njegove vojaške pokojnine, ker za prevzem niso izpolnjeni zahtevani pogoji.

Zato tudi revizijsko sodišče ob upoštevanju ugotovitev in zaključkov nižjih sodišč sklepa, da je bila zavrnitev tožnikovega zahtevka materialnopravno pravilna in zato ni utemeljena revizijska trditev, da je bilo v izpodbijani odločbi materialno pravo zmotno uporabljeno.

Zaradi navedenih razlogov je revizijsko sodišče v skladu z določbo 393. člena zakona o pravdnem postopku revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

Sodišče je določbe ZPP uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).