Sodba III Ips 105/2007
Datum: 2009-03-24T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2009:III.IPS.105.2007
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VSL I Cpg 48/2006
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Gospodarski oddelek
podrocje: ODŠKODNINSKO PRAVO
institut: odgovornost države - odgovornost države za delo sodišč - začasna odredba preiskovalnega sodnika zaradi zavarovanja ukrepa odvzema premoženjske koristi - blokada sredstev na računu - pravica do povračila škode

## Jedro

Pravica do povračila škode, ki jo povzroči državni organ, je urejena v prvem odstavku 26. člena URS; prej pa je bila urejena v prvem odstavku 248. člena Ustave SRS. Revidentka zmotno meni, da je bila starejša ustavna določba s tem, da je navezovala odškodninsko odgovornost države na „nezakonito ali nepravilno“ delo njenih organov, širša od sedanje ustavne določbe, po kateri obveznost nastane, kadar ti ravnajo „protipravno“.

Iz ugotovitve, da z obsodilno sodbo v kazenskem postopku, v katerem je bilo odrejeno zavarovanje, ni bilo odločeno o odvzemu premoženjske koristi, ne sledi, da je bilo to zavarovanje že spočetka protipravno. Za odškodninsko odgovornost države zaradi odreditve začasnega zavarovanja odvzema premoženjske koristi je potrebna že začetna protipravnost. Tudi v primeru časovno omejene začasne odredbe je po izrecni zakonski določbi prenehanje odredbe še vedno predlagal dolžnik (prvi odstavek 273. člena ZIP). Ko o prenehanju zadevne odredbe ni odločilo na lastno pobudo, kazensko sodišče torej ni ravnalo v nasprotju z zapisom določb ZIP. Zgolj obstoj drugačne pravne razlage, po kateri bi bilo o prenehanju začasne odredbe vendarle mogoče odločiti po uradni dolžnosti, pa sam po sebi ne pomeni, da je ravnalo protipravno.

Ustavna pravica do povračila škode, nastale s protipravnim ravnanjem državnih organov, je sekundarno varstvo pred takšnim ravnanjem. Tožnica, ki je imela v postopku zavarovanja, v katerem naj bi ji bila prizadejana škoda, na podlagi izrecnih določb ZIP vso možnost uveljavljati sredstva, s katerimi bi preprečila, da bi do zatrjevane zmotne uporabe materialnega prava v zvezi s prenehanjem sporne začasne odredbe sploh prišlo (eno teh sredstev – predlog – je naposled tudi dejansko uveljavila), zato ne more za čas, ko teh sredstev ni uveljavljala, mimo njih in neposredno na ustavni podlagi uveljaviti odškodninske odgovornosti države.

## Izrek

Revizija se zavrne.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške revizijskega postopka.

## Obrazložitev

1. Tožnica je s tožbo podredno zahtevala, naj ji toženka plača tolarsko protivrednost 523.425,50 EUR po tečaju na dan plačila, če ne bi bilo primarno razsojeno, naj ji plača znesek 523.425,50 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, priznanimi za vpogledne vloge v plačilnem kraju, tekočimi od vložitve tožbe dalje. Sodišče prve stopnje je ta tožbena zahtevka zavrnilo, sodišče druge stopnje pa je z zavrnitvijo tožničine pritožbe to sodbo potrdilo.

2. Tožnica zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, vlaga revizijo. Uveljavlja „vse dopustne revizijske razloge“ in predlaga spremembo, podredno pa razveljavitev sodb sodišč nižjih stopenj.

3. Revizija je bila vročena toženki, ki nanjo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

4. Spremembe in dopolnitve Zakona o pravdnem postopku (ZPP), uveljavljene 1. 10. 2008, na odločanje o reviziji ne vplivajo, ker je bila sodba sodišča prve stopnje izdana še pred tem dnem (drugi odstavek 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah ZPP – Ur. l. RS, št. 45/08).

5. Revizija ni utemeljena.

6. Sodišče ni vezano na pravno podlago, ki jo ponujajo stranke (primerjaj tretji odstavek 180. člena ZPP); tožničino zatrjevanje nastanka škode pa ni zahtevalo, da bi bilo treba njene tožbene zahtevke v celoti presojati na odškodninski podlagi. Kadar kdo neupravičeno zadržuje tuj denar, kar je tožnica očitala toženki, takrat se zaradi nevračila denarja ne povrne „škode“ v višini zadržane vsote, temveč zadržano vsoto samo. Tožničina „odškodninska“ tožbena zahtevka je bilo zato treba v tem delu razumeti kot zahtevka na vračilo zadržanih sredstev. (Le sodba o zahtevku, ki oziroma kolikor presega znesek zadržanih sredstev, in o obrestnem zahtevku, uveljavljanem ob primarnem tožbenem zahtevku, se ravna po pravilih o odškodninski odgovornosti.) Za preizkus revizije glede primarnega in podrednega tožbenega zahtevka, ki se nanašata na zadržano vsoto, tako zadošča ugotovitev sodišča prve stopnje, da je zadevna začasna odredba prenehala veljati 27. 1. 1997, to je še pred zaključkom sojenja na prvi stopnji. Odtlej je tožeča stranka do svojih sredstev imela prost dostop, zaradi česar sta bila tožbena zahtevka v tem delu zavrnjena pravilno.

7. Pač pa je bilo treba pravila o odgovornosti za škodo uporabiti glede presežka pravnomočno zavrnjenih tožbenih zahtevkov (sestavljenega iz zahtevka iz naslova obresti od domnevno neupravičeno zadržanega zneska in iz naslova škode – kot jo je kljub pomanjkljivi tožbeni naraciji skušalo razumeti sodišče druge stopnje – zaradi izgubljene vrednosti zadržanega denarja: tedanjih dinarjev in/ali tolarjev). V tej zvezi sta bila pomembna tožbena očitka, (1) da naj bi bil preiskovalni sodnik Temeljnega sodišča v Ljubljani v kazenskem postopku zoper S. G. s sklepom z dne 27. 11. 1990 tožnici nedopustno prepovedal, da razpolaga z lastnimi denarnimi sredstvi; in (2) da naj bi ta začasna odredba trajala „nezakonito dolgo“, od 27. 11. 1990 do 27. 1. 1997. 8. Pravica do povračila škode, ki jo povzroči državni organ, je urejena v prvem odstavku 26. člena Ustave RS; prej pa je bila urejena v prvem odstavku 248. člena Ustave SRS (Ur. l. SRS, št. 6/74). Sodišče druge stopnje je kot podlago za presojo spora pravilno uporabilo obe ustavni določbi. A je bilo to potrebno le zaradi različnega časa delovanja organov toženke, na katerega se nanašata zgoraj navedena očitka. Revidentka zmotno meni, da je bila starejša ustavna določba s tem, da je navezovala odškodninsko odgovornost države na „nezakonito ali nepravilno“ delo njenih organov, širša od sedanje ustavne določbe, po kateri obveznost nastane, kadar ti ravnajo „protipravno“. Obe določbi namreč vsebinsko merita na isto protipravnost, ki je zasnovana tako, da označuje dejavnost, ki je v nasprotju s (pisnimi) predpisi, kot tudi dejavnost, ki nasprotuje (nezapisanim) merilom primernosti, ki se izoblikujejo v vsakokratnih okoliščinah posameznega primera. Na enakem razumevanju temelji sklep tega sodišča II Ips 326/93 z dne 1. 6. 1994 (enako stališče je nadalje zavzeto tudi v obrazložitvi pravnega mnenja občne seje tega sodišča z dne 14. 12. 1995). V navedeni zadevi je bil nesorazmerno strog policijski ukrep pojmovan kot „nepravilno“ delo državnih organov. Čeprav taka policijska aktivnost ni „nezakonita“, s pomenom iz nekdanje ustavne določbe, je „protipravna“ v smislu sedanje ustavne določbe.

9. Z obrazložitvijo, da je smel preiskovalni sodnik po kazenskem procesnem pravu, veljavnem v času blokade tožničinih sredstev, na lastno pobudo in zoper osebe, ki niso obdolženec (vštevši pravne osebe), odrediti zavarovanje ukrepa odvzema premoženjske koristi, je sodišče druge stopnje pravilno zavrnilo prvega od zgoraj navedenih tožbenih očitkov. To obrazložitev (od zadnjega odstavka na 2. strani do prvega odstavka na 4. strani sodbe sodišča druge stopnje) revizijsko sodišče v celoti sprejema in se nanjo sklicuje.

10. Sodišče druge stopnje je nadalje pravilno pojasnilo, da zgolj iz ugotovitve, da z obsodilno sodbo v kazenskem postopku, v katerem je bilo odrejeno zadevno začasno zavarovanje, ni bilo odločeno o odvzemu premoženjske koristi, samo po sebi ne sledi, da je bilo to zavarovanje že spočetka protipravno. Koncepcija, po kateri bi obveznost povračila škode (po naravi stvari zlasti v obliki obresti) nastala že, če začasno zadržana premoženjska korist ob koncu kazenskega postopka ne bi bila odvzeta, bi bila namreč preveč daljnosežna. Namesto da bi bil tej koncepciji po analogiji v prid, je zoper njo revizijski argument, da se odškodnina prisoja tudi posameznikom, ki jim je bila neutemeljeno odvzeta prostost ali so bili neupravičeno zaprti, čeprav je bil odvzem prostosti sprva pravilen in zakonit oziroma kazen prestana na podlagi sodbe. Če bi namreč taka rešitev izhajala že iz prvega odstavka 26. člena Ustave RS (oziroma prvega odstavka 248. člena Ustave SRS), bi bila posebna ustavna podlaga 30. člena Ustave RS (oziroma petega odstavka 222. člena Ustave SRS) odveč. Ker pa taka ustavnopravna razlaga ni mogoča, je treba (tudi zato) zaključiti, da je za odškodninsko odgovornost države zaradi odreditve začasnega zavarovanja odvzema premoženjske koristi potrebna že začetna protipravnost (prej: nezakonitost in nepravilnost) v ravnanju sodišč(1).

11. Drugi tožbeni očitek zadeva domnevno nezakonito trajanje zadržanja tožničinih sredstev. Pri tem je pravno pomembno, da je bil postopek zoper S. G. pravnomočno končan 29. 5. 1996, medtem ko je začasna odredba prenehala veljati pozneje, 27. 1. 1997, in to na tožničin predlog; ni pa bilo ugotovljeno (in tudi ne zatrjevano), da bi bila tožnica kdajkoli po koncu kazenskega postopka neuspešno predlagala prenehanje postopka zavarovanja. (Edino ta dejstva so pravno pomembna, saj tožnica za obdobje po odreditvi zadevnega zavarovanja 27. 11. 1990 do zaključka navedenega kazenskega postopka 29. 5. 1996 glede ravnanja sodišč z odreditvijo zavarovanja ni uveljavljala nobenih konkretnih očitkov.)

12. Prejšnji in zdajšnji procesni kazenski zakon (slednji po stanju pred 27. 1. 1997) sta določala enako: kazensko sodišče, kadar prihaja v poštev odvzem premoženjske koristi, odredi začasno zavarovanje zahtevka po določbah, ki veljajo za izvršilni postopek (504. člen Zakona o kazenskem postopku, Ur. l. SFRJ, št. 4/1977–3/1990, oziroma 502. člen Zakona o kazenskem postopku, Ur. l. RS, št. 63/1994); po izvršilnem pravu, ki je veljalo v navedenem kritičnem obdobju, pa je sodišče postopek zavarovanja praviloma ustavilo na predlog dolžnika. Izrecno je to veljalo tudi za situacijo, ko je čas, za katerega je bila začasna odredba izdana, iztekel (glej zlasti prvi odstavek 273. člena Zakona o izvršilnem postopku, Ur. l. SFRJ, št. 20/1978–27/1990; ZIP). Izrecno je še bilo urejeno, da ima položaj dolžnika oseba, proti kateri je bil postopek zavarovanja uveden po uradni dolžnosti (drugi v zvezi s četrtim odstavkom 2. člena ZIP).

13. Tožnica je bila zato v nasprotju s tem, kar trdi v reviziji, na podlagi 2. člena ZIP upravičena predlagati prenehanje proti njej odrejenega zavarovanja. Na način, kot ga utemeljuje v reviziji, namreč ni bilo predpisano, da bi zadevna začasna odredba smela veljati samo do konca glavne obravnave pred kazenskim sodiščem. Ni pomembno niti to, ali so bile v tej odredbi določene časovne meje njene veljavnosti, saj je tudi v primeru časovno omejene začasne odredbe po izrecni zakonski določbi prenehanje odredbe še vedno predlagal dolžnik (prvi odstavek 273. člena ZIP). Ko o prenehanju zadevne odredbe ni odločilo na lastno pobudo, kazensko sodišče torej ni ravnalo v nasprotju z zapisom določb ZIP. K temu je treba dodati, da zgolj obstoj drugačne pravne razlage, po kateri bi bilo o prenehanju začasne odredbe vendarle mogoče odločiti po uradni dolžnosti(2), sam po sebi ne pomeni, da je kazensko sodišče ravnalo protipravno. Ni namreč mogoče šteti kot protipravnega ravnanja sprejema sodbe, o predmetu katere bi kako drugo sodišče morda razsodilo drugače (obrazložitev pravnega mnenja občne seje Vrhovnega sodišča Republike Slovenije z dne 14. 12. 1995).

14. Ustavna pravica do povračila škode, nastale s protipravnim ravnanjem državnih organov, je sekundarno varstvo pred takšnim ravnanjem (D. Jadek Pensa v: L. Šturm (ur.) „Komentar Ustave Republike Slovenije“, FPDEŠ, Ljubljana 2002, str. 300 – tč. 24 komentarja 26. člena). Tožnica, ki je imela v postopku zavarovanja, v katerem naj bi ji bila prizadejana škoda, na podlagi izrecnih določb ZIP vso možnost uveljavljati sredstva, s katerimi bi preprečila, da bi do zatrjevane zmotne uporabe materialnega prava v zvezi s prenehanjem sporne začasne odredbe sploh prišlo (eno teh sredstev – predlog – je naposled tudi dejansko uveljavila), zato ne more za čas, ko teh sredstev ni uveljavljala, mimo njih in neposredno na ustavni podlagi uveljaviti odškodninske odgovornosti države. To njeno opustitev je zato sodišče druge stopnje pravilno kvalificiralo kot dejanje, ki prekine vzročno zvezo, ki bi bila potreben element za nastanek odškodninske odgovornosti toženke.

Tudi zahtevek na povračilo škode (tako kot je opredeljen v 7. točki te obrazložitve, zgoraj) je bil torej pravilno zavrnjen.

15. Revidentka nazadnje vidi relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka v ravnanju sodišča druge stopnje, ki je odklonilo obravnavati del pritožbenih navedb z obrazložitvijo, da je tožnica „umaknila trditveno podlago“. Očitek ni utemeljen. Ker istovetnost denarnih tožbenih zahtevkov sodoločata tožbeni predlog in dejanska podlaga tožbe; ker je tožnica v svoji vlogi z dne 21. 12. 1992 prvič navedla, da bi blokirana sredstva, če bi z njimi razpolagala, vezala pri Zagrebški banki, in zato tožbeni predlog z zneska 1,023.731,30 DEM, ki je izražal seštevek zadržanih sredstev, zvišala na znesek 1,275.166,30 DEM; ker je nato v vlogi z dne 13. 12. 1996 „zvišani zahtevek umaknila“ – grajana obrazložitev sodišča druge stopnje, h kateri spada zgornji citat njegove sodbe, vsebuje pravilno obrazložitev, da je tožnica v tem delu (glede tožbenega zahtevka na povrnitev škode zaradi izostalih obresti od vezave blokiranih sredstev pri Zagrebški banki) umaknila tožbo.

16. Ker se uveljavljani razlogi niso izkazali za utemeljene in ker revizijsko sodišče tudi sicer ni zasledilo, da bi bilo materialno pravo zmotno uporabljeno, na kar pazi po uradni dolžnosti, je revizijo na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo.

17. O stroških je bilo odločeno na podlagi prvega odstavka 154. člena ZPP v zvezi s 165. členom ZPP.

Op. št. (1): Primerjaj še: „Revizijski očitek, češ "organi za notranje zadeve Maribor so tožniku odvzeli tovorno vozilo, ta odvzem seveda ni bil nezakonit, vendar se je žal izkazalo, da je odvzem bil neutemeljen oz. da je odvzem bil nepravilen" – pomeni trditev: ker se je izkazalo, da odvzem tovornjaka ni bil utemeljen, se je (naknadno) izkazalo, da je bil nepravilen. Te trditve oz. take "logične presoje" ni mogoče sprejeti kot pravilne, saj bi tak pristop k ocenjevanju pravilnosti dela organov za notranje zadeve pri odkrivanju kaznivih dejanj pomenil, da bi bilo nepravilno vse tisto njihovo delo, ki se ne bi zaključilo v kazenskem postopku, in to "uspešnem" s stališča organov kazenskega pregona. Funkcija države, ki jo izvršujejo organi za notranje zadeve, take logike pač ne prenese.“ Iz sklepa Vrhovnega sodišča II Ips 326/93 z dne 1. 6. 1994. Op. št. (2): S smiselno uporabo določb 68. člena ZIP na podlagi 244. člena ZIP. Primerjaj S. Triva, V. Belajec, M. Dika: „Sudsko izvršno pravo – opći dio“, Informator, Zagreb 1984, str. 405.