VDSS Sodba Pdp 36/2021
Datum: 2021-02-19T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2021:PDP.36.2021
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: izredna odpoved delodajalca - zagovor - seznanitev s kršitvijo - hujša kršitev delovne obveznosti

## Jedro

Sodišče prve stopnje se ni opredeljevalo do vsebine očitanih kršitev, torej do tega, ali je odpovedni razlog po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 utemeljen, kot tudi ne do tega, ali je podan dodatni pogoj za zakonitost odpovedi po 109. členu ZDR-1 (da ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka), saj je ugotovilo, da je odpoved nezakonita že zaradi delodajalčeve ''postopkovne'' kršitve po 85. členu ZDR-1.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

II. Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 3. 4. 2020 nezakonita in se razveljavi, da tožniku delovno razmerje pri toženki ni prenehalo 3. 4. 2020, temveč še traja z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja, toženka pa je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo, ga razporediti na delovno mesto "rezkalec" in ga prijaviti v socialna zavarovanja od 3. 4. 2020 dalje, mu za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja obračunati plače in regres za letni dopust, ki bi jih prejemal, če bi delal, in sicer izhodiščno bruto plačo 2.288,77 EUR z vsemi dodatki ter mu izplačati ustrezne neto zneske, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznih mesečnih zneskov od 19. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila, v roku 8 dni. Tožbo je delno zavrglo. Toženki je naložilo še, da je dolžna tožniku povrniti stroške postopka 1.282,65 EUR, v roku 8 dni, nato z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper sodbo se pritožuje toženka iz vseh treh pritožbenih razlogov. Navaja, da je sodišče pravilno ugotovilo, da je tožnik na delovnem mestu kadil, kar je zaznala A.A. in od njega zahtevala, da zapusti delovno mesto, toženka pa je istega dne izdala še izredno odpoved ter tožnika odjavila iz zavarovanj. Šlo je za neposredno zaznavo kršitve. Zato vztraja, da tožniku ni bila dolžna podati pisne obdolžitve in mu omogočiti zagovora. Tožnik je bil pri kajenju zaloten ''in flagranti''. S kajenjem in uporabo mobitela je dobesedno izzival delodajalca, češ da mu nič ne more. Sodišče dejanskega stanja glede kršitev ni raziskalo, saj je ocenilo, da je odpoved že zaradi kršene pravice do zagovora nezakonita. Ob tem se ni opredelilo do navedb, zakaj zagovor ni bil potreben. Dokazne predloge v zvezi s tem je neutemeljeno zavrnilo. Toženka se je sklicevala na izredne razmere zaradi korone ter na restriktivne ukrepe s strani oblasti. Sodišče bi moralo poleg pravice delavca do dela na eni strani upoštevati pravico do podjetništva in lastnine ter pravico do zdravega življenjskega okolja in varstva pred nalezljivimi boleznimi na drugi strani. V tem smislu je toženka poenostavila uporabo 85. člena ZDR-1. Tožnik je bil jasno seznanjen z očitano kršitvijo, saj je moral zaradi nje zapustiti delovno mesto. Sodišče je neutemeljeno zavrnilo dokazni predlog za zaslišanje inšpektorja za delo in toženki kršilo pravico do izjave. Spregledalo je izpoved A.A., da je inšpektor potrdil, da je toženka ravnala pravilno, da so podali izredno odpoved, saj bi sicer lahko bila kaznovana. Inšpektor ni ugotovil nepravilnosti. Če bi bila s strani inšpekcije opozorjena na zagovor, bi še lahko pravočasno ukrepala. Zato je zanjo pomembno zaslišanje inšpektorja. Šlo je za vnaprejšnjo dokazno oceno. Sodišče je navedlo, da na inšpektorjevo mnenje ni vezano, o tem pa je še navedlo, da dokazni predlog ni bil dovolj substanciran. Sodišče je oblikovalo vnaprejšnjo dokazno oceno tudi glede zaslišanja takratnega zakonitega zastopnika B.B.. Navedeni bi izpovedal o tožnikovih predhodnih kršitvah in o razmerah zaradi korone. O tem, da je tožnik s kajenjem ogrožal zdravje sodelavcev, bi izpovedal C.C., a ga sodišče ni zaslišalo, ker napačno ni raziskovalo utemeljenosti kršitev po vsebini. Iz enakega razloga je napačno zavrnilo tudi zaslišanje prič. S tem je bila toženki odvzeta tudi pravica do izjave. Sodišče je v celoti ugodilo reparacijskemu zahtevku, češ da toženka višine zahtevka ni določno prerekala. Vendar pa tožnik navedb o tem sploh ni podal, predložil je le plačilne liste brez navedb, kaj te listine dokazujejo. Zato je neutemeljen očitek toženki, da ni prerekala višine plače. Tožnik ni zadostil trditvenemu in dokaznemu bremenu. Iz plačilnih listin prisojeni znesek ne izhaja. Sodišče ni raziskalo navedb toženke, da nadaljevanje delovnega razmerja s tožnikom ni možno. Glede tega ni zaslišalo B.B.. Pogodbo o zaposlitvi bi moralo sodno razvezati. Zmotno je opustilo uporabo 118. člena ZDR-1. Zato gre za sodbo presenečenja.

3. Tožnik v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je v skladu z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadalj.) preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, naštete v navedeni določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, pravilno je ugotovilo odločilna dejstva ter sprejelo pravilno materialnopravno odločitev.

6. Bistvo izpodbijane sodbe je vprašanje, ali je bila tožniku kršena pravica do obrambe pred podajo izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ali ne.

7. Po drugem odstavku 85. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj.) mora delodajalec pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi delavca pisno seznaniti z očitanimi kršitvami in mu omogočiti zagovor v razumnem roku, ki ne sme biti krajši od treh delovnih dni, razen če obstajajo okoliščine, zaradi katerih bi bilo od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu to omogoči. 8. Sodišče prve stopnje se ni opredeljevalo do vsebine očitanih kršitev, torej do tega, ali je odpovedni razlog po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 utemeljen, kot tudi ne do tega, ali je podan dodatni pogoj za zakonitost odpovedi po 109. členu ZDR-1 (da ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka), saj je ugotovilo, da je odpoved nezakonita že zaradi delodajalčeve ''postopkovne'' kršitve po 85. členu ZDR-1. 9. Glede na takšno stališče je pravilno zavrnilo dokazne predloge za zaslišanje prič, ki so se nanašali na raziskovanje teže in narave kršitev v zvezi z odpovednim razlogom. Ker to niso pomembna dejstva za sprejem odločitve, dejansko stanje v tem delu ni ostalo nepopolno ugotovljeno, prav tako ni moglo priti do nedopustne vnaprejšnje dokazne ocene oziroma do kršitve 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, kot to napačno uveljavlja pritožba. Enako velja za predlagano in pravilno zavrnjeno zaslišanje B.B.. Pritožba prikazuje, kot da je bilo njegovo zaslišanje predlagano v zvezi z določbo 118. člena ZDR-1, kar pa ni res, saj je bilo predlagano v zvezi z določbo 109. člena ZDR-1. Toženka sodne razveze pogodbe o zaposlitvi vse do vložitve pritožbe (kar pa je prepozno – tretji odstavek 118. člena ZDR-1) ni predlagala, tako da že iz tega razloga tudi v tem delu ni utemeljen očitek navedene bistvene kršitve določb pravdnega postopka.

10. Sodišče prve stopnje pa je pravilno zavrnilo tudi dokazni predlog za zaslišanje inšpektorja za delo. Ta namreč ne bi izpovedal o relevantnih dejstvih, ki med strankama niti niso bila sporna (ključno vprašanje spora ni dejansko, ampak pravno), ampak bi lahko podal kvečjemu svoje materialnopravno naziranje, na kar pa sodišče, kot je v izpodbijani sodbi tudi pravilno navedlo, ni vezano. Tako toženki tudi v zvezi s tem dokaznim predlogom ni bila kršena pravica do izjave, kot zmotno navaja v pritožbi.

11. Prav tako ni res, da se sodišče ni opredelilo do toženkinih navedb o tem, zakaj zagovor ni bil potreben. Neutemeljeno pa se toženka sklicuje na izredne razmere zaradi korone ter na restriktivne ukrepe s strani oblasti, saj to nima nobene zveze s tem, da tožniku, ki je sicer hodil na delo, ne bi omogočila zagovora. V tej zvezi je brezpredmetno navajanje pritožbe, da bi moralo sodišče poleg pravice delavca do dela na eni strani upoštevati pravico delodajalca do podjetništva in lastnine ter pravico do zdravega življenjskega okolja in varstva pred nalezljivimi boleznimi na drugi strani. Toženka navaja, da si je v tej luči poenostavila uporabo 85. člena ZDR-1, ter da je bil tožnik jasno seznanjen z očitano kršitvijo. Vendar pa nič od navedenega ne daje podlage za zaključek, da toženka tožniku ne bi bila dolžna omogočiti obrambe po 85. členu ZDR-1. 12. Napačno pa je sodišče prve stopnje kot nepomembno za takšen zaključek presodilo okoliščino, da je bil tožnik pri kršitvi zaloten. Nenazadnje tega tudi nikoli ni zanikal. Ravno takšni primeri zalotenosti ''in flagranti'', kot jih imenuje toženka, so po njenem pravilnem razumevanju tisti, ko delodajalec delavcu v zvezi s kršitvijo, pri kateri je bil delavec zaloten in je ne zanika, ni dolžan omogočiti še zagovora, saj ta na njegovo odločitev o odpovedi ne bi mogel vplivati.

13. Ker pa predmet odpovedi ni bil samo očitek glede kajenja dne 3. 4. 2020, ampak tudi očitek glede uporabe mobitela dne 1. 4. 2020, ki ga toženka v pritožbi komaj omeni, glede katerega pa tožniku prav tako ni omogočila zagovora, niti ne izpodbija ugotovitev sodišča v zvezi s kršeno pravico do zagovora, je že v navedenem podana zadostna podlaga, da se pritrdi sodišču prve stopnje, da je odpoved nezakonita zaradi kršene pravice do zagovora.

14. Toženka uveljavlja še, da je sodišče ugodilo reparacijskemu zahtevku v previsoki višini. Napačno razloguje, da višini zahtevka ni mogla ugovarjati, ker tožnik o tem ni podal posebnih navedb. Navaja še, da plačilne liste ne morejo nadomestiti pomanjkljive trditvene podlage ter uveljavlja, da je sodišče na podlagi teh listin oblikovalo napačno dokazno oceno o višini plače v času nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Vendar pa sodišče odločitve o tem ni oprlo na vsebino plačilnih list, ni torej oblikovalo dejanskih zaključkov, da bi jih pritožba lahko izpodbijala z vidika zmotne ugotovitve dejanskega stanja (tudi so navedbe toženke v zvezi z višino plače nedopustne novote – 337. člen ZPP), ampak je reparacijskemu zahtevku, kot je ustrezno pojasnilo, ugodilo v višini, kot jo je opredelil tožnik, ker toženka višini opredeljene plače ni ugovarjala oziroma je ni konkretizirano prerekala.

15. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

16. Vsaka stranka krije svoje stroške postopka (peti odstavek 41. člena ZDSS-1, prvi odstavek 155. člena ZPP in prvi odstavek 165. člena ZPP).