VDSS sodba Pdp 261/2014
Datum: 2014-06-19T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2014:PDP.261.2014
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI
institut: nadure - nadurno delo - referenčno obdobje - policist - javni uslužbenci- „ruski turnus“ - delo preko polnega delovnega časa - neenakomerno razporejen delovni čas - dodatek za delo preko polnega delovnega časa - zastaranje

## Jedro

Tožnik (policist) je delal v t.i. „ruskem turnusu“ oziroma izmeni (ki traja 12 ur, praviloma se dela en dan dnevna, drugi dan nočna izmena, potem pa je delavec dva dni prost). Teoretično ni mogoče doseči, da bi bil delovni čas konstantno razporejen tako, da bi delavec vsak teden delal vsaj štiri dni, saj v daljšem obdobju (nekaj tednov) dva prosta dneva nujno pomenita, da delavec dela le tri dni v tednu. Zato tak turnus, glede na določbo petega odstavka 147. člena ZDR, pomeni, da je delovni čas neenakomerno razporejen. Če je ob koncu referenčnega obdobja ugotovljeno, da je delavec delal več kot polni delovni čas, se delo, ki presega polni delovni čas, šteje kot delo preko polnega delovnega časa.

Referenčno obdobje v policiji je enako referenčnemu obdobju po splošnih predpisih po ZDR (147. člen), torej šest mesecev oziroma v koledarskem letu od 1. 1. do 30. 6. in od 1. 7. do 31. 12. To pomeni, da vsi viški ur, ki presegajo polni delovni čas in ki ostanejo na koncu referenčnega obdobja, pomenijo nadure.

Če delavec izrabi „plus“ ure, ne glede na to, ali se s tem strinja ali ne, ni upravičen do plačila nadomestila plače v višini 130 % (do plačila celotne nadure), temveč le do dodatka za nadurno delo v višini 30 % urne postavke.

Zastaranje za plačilo nadur oziroma presežka ur začne teči po zapadlosti plače v naslednjem mesecu po izteku referenčnega obdobja, saj se šteje, da so nadure nastale prvi dan po preteku referenčnega obdobja (primer: za referenčno obdobje od 1. 1. do 30. 6. pri zapadlosti plače za julij, torej 5. 8.).

## Izrek

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje delno spremeni: - v točki I izreka tako, da se spremenijo datumi zapadlosti: v četrti alineji „6. 1. 2009“ v „6. 2. 2009“, v peti alineji „6. 7. 2009“ v „6. 8. 2009“, v šesti alineji „6. 7. 2010“ v „6. 8. 2010“ in v sedmi alineji „6. 1. 2011“ v „6. 2. 2011“, višji obrestni zahtevek pa se zavrne.

- v točki III izreka tako, da se v tem delu na novo glasi: „III. Tožnik je dolžan toženi stranki povrniti stroške postopka v višini 247,88 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po poteku 15 dnevnega izpolnitvenega roka, pod izvršbo.“ V preostalem se pritožba tožene stranke in v celoti pritožba tožnika zavrneta in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 8 dni obračunati bruto zneske za delo, opravljeno preko polnega delovnega časa v posameznih obdobjih, od teh zneskov odvesti vse predpisane davke in prispevke in tožniku izplačati neto zneske, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od naslednjih dni do plačila, kot sledi: 75,00 EUR, referenčno obdobje 1. 1. 2006 do 30. 6. 2008, datum zamude 4. 7. 2008; 15,20 EUR, referenčno obdobje 1. 7. 2006 do 31. 12. 2006, datum zamude 4. 7. 2008; 23,94 EUR, referenčno obdobje 1. 7. 2007 do 31. 12. 2007, datum zamude 4. 7. 2008; 94,20 EUR, referenčno obdobje 1. 7. 2008 do 31. 12. 2008, datum zamude 6. 1. 2009; 28,26 EUR, referenčno obdobje 1. 1. 2009 do 30. 6. 2009, datum zamude 6. 7. 2009; 91,93 EUR, referenčno obdobje 1. 1. 2010 do 30. 6. 2010, datum zamude 6. 7. 2008; 175,45 EUR, referenčno obdobje 1. 7. 2010 do 31. 12. 2010, datum zamude 6. 1. 2011 na račun pooblaščene odvetniške družbe (točka I izreka). V točki II izreka je zavrnilo kar je zahteval tožnik več (razliko med prisojenimi zneski ter zahtevanimi 525,00 EUR za čas 1.1. do 30. 6. 2006, 107,10 EUR za čas 1. 7. do 31. 12. 2006, 173,46 EUR za čas 1. 7. do 31. 12. 2007, 468,30 EUR za čas 1. 7. do 31. 12. 2008, 140,85 EUR za čas 1. 1. do 30. 6. 2008, 140,85 EUR za čas 1. 1. do 30. 6. 2009, 459,65 EUR za čas 1. 1. do 30. 6. 2010, 878,90 EUR za čas 1. 7. do 31. 12. 2010, tek zakonskih zamudnih obresti že od 5. 7. 2006, 6. 1. 2007, 6. 1. 2008, vse za čas do 1. 1. 2012 dalje) ali drugače (kar je zahteval pred postavitvijo končnega skrčenega zahtevka). Odločilo je, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka (točka III izreka).

Zoper odločitev sta se pritožili obe pravdni stranki.

Tožnik se pritožuje zoper zavrnilni del sodbe ter odločitev o stroških postopka iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču je predlagal, da izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi. Meni, da je upravičen do plačila celotne nadure (130 % urne postavke), ker je tožena stranka ravnala nezakonito, ko je brez tožnikovega soglasja oziroma ob njegovem nasprotovanju, z razporejanjem dela enostransko pisala proste ure oziroma delovne dneve z namenom enostranske porabe ur oziroma enostransko odrejala kompenziranje opravljenih nadur, v izogib plačilu teh nadur. Dolžna mu je bila zagotavljati delo, za katero sta stranki sklenili pogodbo o zaposlitvi in mu zagotoviti ustrezno plačilo v skladu s 126. do 130., 133., 135. in 137. členom ZDR, v zvezi z 41. in 42. členom ZDR. Le v kolikor bi obstajale utemeljene okoliščine na strani tožene stranke, da tožniku dela ni mogoče zagotoviti, bi mu lahko odredila, da ostane doma in ne pride na delo, seveda proti plačilu nadomestila plače, saj mu je delodajalec dolžan zagotavljati delo. Sodišču prve stopnje očita, da v 11. točki obrazložitve sodbe izrecno izpostavi vprašljivost pravilnosti tovrstnega kompenziranja, hkrati pa zaključi, da bi bil v primeru ugoditve zahtevku za plačilo celotnih nadur neopravičeno obogaten, ker je tožnik ure kompenziral. Sklicuje se na Uredbo o delovnem času v organih državne uprave, ki v 19. členu izrecno določa, da se opravljeno nadurno delo javnemu uslužbencu izplača. Lahko pa javni uslužbenec nadure izkoristi, gre za možnost uslužbenca, njegovi volji pa je prepuščeno, v obliki prostih ur oz. celodnevne odsotnosti ali pa jih prenese v presežek oziroma primanjkljaj obveznosti ur v okviru pomanjkljivega začetka oziroma konca delovnega časa v razmerju 1:1. Vendar pa te določbe ni mogoče razlagati tako, da lahko delodajalec namesto plačila nadure delavcu odredi kompenzacijo. V primeru plačila celotne nadure oziroma v primeru uspeha tožnika s tožbenim zahtevkom le-ta ne bi bil neupravičeno obogaten in tožena stranka ne bi bila neupravičeno prikrajšana, ampak kvečjemu „upravičeno prikrajšana“. Tožena stranka je namreč tista, ki je ravnala nezakonito in je dolžna trpeti škodljive posledice. Uredba tudi določa, da se pri neenakomerni razporeditvi in začasni prerazporeditvi upošteva polni delovni čas kot povprečna delovna obveznost zaposlenega v obdobju, ki ne sme biti daljše od 6 mesecev (drugi odstavek 8. člena). Enako je določeno v sedmem odstavku 137. člena ZDR. Tožena stranka je nezakonito prenašala ure iz enega obdobja v drugo. Izpodbija tudi višino urne postavke in odločitev o stroških postopka.

Tožena stranka se je pritožila zoper I. in III. točko izreka sodbe iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču je predlagala, da izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, tožniku pa naloži v plačilo stroške postopka. Navaja, da je tožnik vložil tožbo 4. 7. 2011, zato so vsi zahtevki za izplačilo glavnice za obdobje pet let pred vložitvijo tožbe zastarani. Sodišče prve stopnje bi moralo upoštevati zastaranje tudi za vse prenesene ure, ki so bile prenesene v obdobju pet let pred vložitvijo tožbe in se izkazujejo kot prenesene ure, torej vse ure, ki so bile beležene kot opravljene pred julijem 2006. V kolikor bi bil ugovor zastaranja pravilno upoštevan, bi moralo sodišče ugotoviti, da je začetni prenos nič ur, zato bi tudi vse nadaljnje viške ur izračunalo na način, kot jih je izračunala v svojih razpredelnicah tožena stranka in jih tudi predložila kot dokaz. Izračuni, ki jih je kot dokaz predložila tožena stranka, izhajajo iz dejstva, da so viški ur, ki jih je opravil tožnik pred več kot petimi leti, zastarali in jih zato ni mogoče šteti za izplačilo, saj so se ti viški prenašali, ne samo od zadnjega pol leta pred vložitvijo tožbe, ampak lahko tudi pet let. Zaradi neupoštevanja ugovora je prišlo do napačne ugotovitve dejanskega stanja za celotna nadaljnja obdobja. Ob pravilni uporabi materialnega prava bi moralo sodišče začeti s prenosom nič in presojati samo viške, ki so nastali v vtoževanem obdobju ter dejstva, da v primeru, ko se konec posameznega obdobja odobri izplačilo določenega števila viška ur, teh ur v naslednjem obdobju ni več mogoče upoštevati kot višek, saj je bilo to izničeno z izplačilom dodatka. V takšnem primeru je potrebno v naslednjem obdobju začeti ponovno s prenosom nič, saj izplačilo viška ur pomeni, da prenosa ur ni več, ker je višek ur saniran z izplačilom. Tožena stranka meni, da sodišče ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja viška ur, saj v primeru izplačila navedenih ur ni mogoče več upoštevati kot viška, ki se prenaša v naslednje obdobje. Nadalje meni, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo določbe postopka, ko je obravnavalo nesklepčno in nepopolno tožbo, pri čemer je toženi stranki celo naložilo predložitev razpredelnic, iz katerih bi tožnik lahko povzel opravljene ure. V skladu s 7. členom ZPP mora stranka navesti dejstva in predlagati dokaze, s katerimi se ta dejstva dokazujejo. Tožena stranka vztraja, da tožnik glede na to, da zatrjuje, da je vse ure opravil, tudi ve, katere ure je opravil in kdaj jih je opravil, ter katero delo je v času nadur opravil. Tožnik glede na navedeno ni potreboval nobenih razpredelnic in dodatnih dokazov s strani tožene stranke, da bi lahko naredil tožbo sklepčno in popolno. Zaradi dejstva, ker so bile tožniku priznane tudi vse ure sindikalnega dela, za katere mu delodajalec dela ni odrejal in mu jih je priznaval, bi moral tožnik tožbeni zahtevek ustrezno specificirati in opredeliti, katero delo je kdaj opravil. Namesto, da bi sodišče pozvalo tožnika k popravi tožbe in njeni sklepčnosti, kot nalaga 369. in 270. člen ZPP, je nesklepčno tožbo vročalo toženi stranki ter ji na naroku celo naložilo predložitev listinske dokumentacije, kljub odsotnosti pogojev za edicijsko dolžnost na podlagi določil ZPP. Namesto, da bi sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek, kot je izhajal iz nesklepčne tožbe, zavrnilo brez nadaljnje obravnave, je zaradi podanih bistvenih kršitev določb postopka vsebinsko obravnavalo, pri čemer je v nasprotju z določili ZPP upoštevalo dejstva, ki jih je tožnik navajal po opravljenem prvem naroku glede števila opravljenih ur in glede obdobja, v katerem naj bi bile te ure opravljene. Sodišče je tako kršilo prvi odstavek 286. člena ZPP in zahtevku tožnika ugodilo na podlagi dejstev, ki jih je navajal po prvem naroku, čeprav niso bili izpolnjeni pogoji po določbi četrtega odstavka 286. člena ZPP. Če stranka opravi določeno delo tudi ve, kdaj ga je opravila in katero delo je opravila in nobenega razloga ni, da bi moral za zatrjevano opravljeno delo delodajalec predlagati razpredelnice. Da je bil tožniku celo omogočen dostop do podatkov o urah pa izhaja tudi razpredelnice, ki jo je predložil sam pred prvim narokom, kot tudi iz izpovedbe zaslišanih prič. Nobenega razloga za to ni bilo, da bi sodišče upoštevalo navedbe tožnika, podane po prvem naroku, prav tako ni bilo razloga, da sodišče toženi stranki naloži predložitev dodatnih dokazov. Ker je sodišče v nasprotju s šestim odstavkom 286. člena ZPP glede dejstev, ki jih je tožnik navajal po prvem naroku, izvajalo tudi dokaze, je dejansko stanje nepravilno ugotovljeno, posledično pa tudi zmotno uporabljeno materialno pravo in je s tem tudi napačen izrek sodbe. Zmotno je tudi uporabljeno materialno pravo glede referenčnega obdobja, saj bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati posebno ureditev v 81. členu ZPol. Namen zakonodajalca je bil, da se delovni čas za policiste uredi drugače kot za druge javne uslužbence, to pa izhaja tudi iz glasila A. št. ... z dne 11. 10. 1994, saj so zakonsko določene naloge policije tako pomembne, da jih je treba opravljati kadarkoli, omejuje jih le mesečno oz. letna delovna obveznost, nikakor pa ni bil namen delodajalca določiti krajša referenčna obdobja. Tudi iz glasila A. št. ... z dne 23. 7. 1997 izhaja, da so drugačen položaj, obveznosti, odgovornosti in pooblastila policistov realno dejstvo, zato morajo biti drugačne tudi pravice, ki iz tega izhajajo. Zato bi moralo sodišče prve stopnje po stališču tožene stranke v pritožbi referenčno obdobje upoštevati tako, da bi bila tožena stranka dolžna izravnavo opravljenih ur v okviru neenakomerno opravljenega delovnega časa opraviti v okviru letne delovne obveznosti, torej v enem letu. Zaradi 81. člena ZPol torej tožena stranka ni bila dolžna upoštevati šestmesečnega referenčnega obdobja iz sedmega odstavka 147. člena ZDR in drugega odstavka 8. člena Uredbe o delovnem času v organih državne uprave. Navedeno je v skladu s petim odstavkom 158. člena ZDR, ki dopušča referenčno obdobje 12 mesecev za določene povprečne delovne obveznosti in to celo na nivoju samo kolektivne pogodbe dejavnosti. Pri policiji so, glede na specifičnosti njenega dela, izpolnjeni pogoji iz 5. odstavka 158. člena ZDR in sicer so podani objektivni razlogi oz. razlogi organizacije dela, ki utemeljujejo 12 mesečno referenčno obdobje. To izkazuje tudi mnenje Inšpektorata Republike Slovenije za delo št. ... z dne 14. 3. 2013. Tožnik je odgovoril na pritožbo tožene stranke, prerekal je navedbe iz pritožbe ter predlagal zavrnitev pritožbe in v tem delu potrditev sodbe sodišča prve stopnje.

Pritožba tožene stranke je delno utemeljena, pritožba tožnika ni utemeljena.

V skladu z določilom drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, s spremembami; v nadaljevanju: ZPP) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbah, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni kršilo določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in tistih, ki jih uveljavljata pritožbi, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje, le deloma je nepravilno uporabilo materialno pravo in sicer glede zapadlosti oziroma zamude plačila nadur, ki ostanejo po koncu posameznega referenčnega obdobja in glede odločitve o stroških postopka. Sicer je sodba sodišča prve stopnje materialnopravno pravilna.

Sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP s tem, ko je na naroku dne 23. 5. 2013 s sklepom naložilo toženi stranki, da do 10. 6. 2013 sodišču na podoben način, kot je to storila za obdobje od decembra 2007 do julija 2011, posreduje podatke tudi glede predhodnega obdobja, torej za čas od junija 2006 do vključno novembra 2007, pa za čas od avgusta do decembra 2011. Sodišče prve stopnje sicer toženi stranki ni smelo naložiti izdelave specifikacije, vendar pa je bila tožena stranka dolžna predložiti vse podatke, na podlagi katerih bi lahko tožnik sam ugotovil število ur, ki jih je opravil, kar je kasneje tudi storila s predložitvijo razporedov dela, zato ta sklep ni vplival na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe. Tožnik bi namreč lahko na podlagi podatkov, ki jih je bila tožena stranka dolžna predložiti, sam ugotovil število ur, ki presegajo polni delovni čas v posameznem referenčnem obdobju.

Prav tako trditvena podlaga tožnika do konca prvega naroka zajema nadure, ki so se kasneje, po pridobitvi podatkov iz razporedov dela, izkazale kot nadure oziroma ure, za katere tožnik upravičeno zahteva plačilo dodatka v višini 30 %. V pripravljalni vlogi z dne 21. 3. 2013 (druga pripravljalna vloga tožnika) je tožnik na podlagi evidence, ki jo je do takrat že sam pridobil, za obdobje od decembra 2007 do decembra 2010 postavil tožbeni zahtevek tako, da je za vsak posamezni mesec opredelil število nadur, ki naj jih tožena stranka plača oz. plača dodatek v višini 30 %, za obdobje od 9. 6. 2006 do 31. 11. 2007, ter za obdobje od 1. 1. 2011 do 31. 12. 2011 pa je na podlagi podatkov, ki jih je takrat imel, sklepal, da je povprečno napravil 15 nadur v tekočem mesecu ter tožbeni zahtevek tudi tako oblikoval, da je za ti dve obdobji uveljavljal 15 nadur mesečno. Kasnejših navedb, ki so povezane s pridobitvijo podatkov iz evidenc dela, ter tudi iz preglednic, torej ni mogoče šteti kot navedb glede katerih bi bil tožnik prekludiran v smislu 286. člena ZPP, ker bi bile podane po koncu prvega naroka za glavno obravnavo, oziroma bi njihovo upoštevanje pomenilo bistveno kršitev določb postopka. Zato niso utemeljene pritožbene navedbe tožene stranke, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo dejansko stanje s tem, ko je izvajalo dokaze, ki temeljijo na prepozno zatrjevanih dejstvih.

Prav tako ni podana bistvena kršitev določb postopka, ki naj bi jo sodišče prve stopnje storilo s tem, ko ni tožnikove tožbe zavrglo kot nepopolne. Delavec mora po 180. členu ZPP v tožbi postaviti jasen in določen tožbeni zahtevek glede glavne stvari in stranskih terjatev tako, da denarno terjatev opredeli konkretno po višini, pri tem pa navesti vsa dejstva glede nadur (število nadur po referenčnih obdobjih, višino urne postave, ...) oziroma v tožbenih navedbah predstaviti vsa dejstva, na katera opira svoj zahtevek. Če tožba ni popolna, ker delavec ni navedel števila opravljenih nadur ter določno postavil zahtevka po višini, mu sodišče s sklepom naloži, da tožbo popravi, pri čemer mu mora dati primeren rok, da to stori, tudi ob upoštevanju, da mora delavec pridobiti podatke od delodajalca. Če delodajalec podatke delavcu ne izroči, lahko sodišče na delavčev predlog zahteva od delodajalca predložitev takšnih podatkov v sodnem sporu. Vendar za delavca ni negativnih posledic (v zvezi z dopustnostjo tožbe oziroma možnosti predlaganja pridobitve podatkov od tožene stranke v sodnem postopku), če od delodajalca že pred vložitvijo tožbe ne zahteva izročitve podatkov (ki so pomembni za oblikovanje tožbenega zahtevka). Ker je tožnik v sodnem postopku izkazal, da je toženo stranko dne 7. 11. 2011 z elektronsko pošto pozval (A7) k predložitvi podatkov, ki mu jih le-ta ni izročila, je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko tožbe ni zavrglo, temveč je šele po pridobitvi vseh evidenc dela za tožnika s sklepom z dne 5. septembra 2013 sklenilo, da je tožnik dolžan v roku 20 dni popraviti in dopolniti tožbo tako, da postavi jasen in določen tožbeni zahtevek glede glavne stvari in stranskih terjatev tako, da denarno terjatev opredeli konkretno po višini ter, da dopolni tožbene navedbe, na katere opira tožbeni zahtevek in tako popravljeno in dopolnjeno tožbo predloži sodišču. Tožnik je bil zaposlen pri toženi stranki do upokojitve kot višji policijski inšpektor na Policijski upravi B.. Opravljal je tudi delo predsednika območne enote sindikata C.. Najprej je vtoževal plačilo dodatka za nadure za čas od 9. 6. 2006 dalje, kasneje je zahtevek časovno omejil do 31. 12. 2010, ko se je upokojil, in sicer za tiste ure, ki jih je tožena stranka štela kot „plus ure“ in jih je v razporedih dela obravnavala tako, da je tožniku pisala „prosto“. Ure so se torej po navedbah tožnika porabile tako, da je ure, ki jih je naredil preko mesečne oziroma tedenske delovne obveznosti nadrejeni tožniku določil kot prosti dan oziroma prosto uro. Za te ure mu tožena stranka ni plačala dodatka za nadurno delo, saj je štela, da je do dodatka za nadurno delo upravičen le v primeru, ko je nadurno delo odrejeno s pisno odredbo, v skladu s 147. členom Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/2002, s spremembami; ZDR). V teku postopka so se izpostavila nekatera pravna vprašanja in sicer vprašanje referenčnega obdobja, plačila prostih ur v višini, kot to velja za nadure, vprašanje oškodovanja delavcev, ki jim je odrejena prosta ura oziroma imajo prosto, takrat ko bi hoteli delati in s tem njihovo oškodovanje v smislu, da za tisti mesec, ko se koristijo ure, prejmejo manjšo plačo iz naslova dodatkov za izmensko delo, za delo v nedeljo, ponoči, ob praznikih. Stališče tožnika je, da tožena stranka ne more sama, brez soglasja delavca, določati prostih ur oziroma o tem lahko odloča le delavec sam. Nadalje se je kot pravno vprašanje v postopku izpostavilo vprašanje zastaranja nadur v primeru referenčnih obdobij, časovnega trajanja referenčnih obdobij, ki se nanašajo na delo v policiji (4, 6 ali 12 mesecev), upoštevanja ur, ki so določene iz kvote ur za opravljanje dela sindikalnega zaupnika, ter vprašanje edicijske dolžnosti tožene stranke v individualnem delovnem sporu glede posredovanja podatkov iz evidenc o opravljenih urah delavcev, glede razporedov dela, glede porabe oziroma kompenzacije plus ur ter glede vprašanja dostopnosti tožnika do teh podatkov pri toženi stranki in s tem povezanega trditvenega in dokaznega bremena ter prekluzije glede navajanja novih dejstev po pridobitvi teh podatkov.

Tožnik je najprej uveljavljal plačilo dodatka za nadurno delo za tiste ure, ki jih je tožena stranka določila kot prosto uro v višini 30 % urne postavke, zatem pa je tožbeni zahtevek spremenil tako, da ni zahteval le dodatka v višini 30 %, temveč plačilo celotne nadure (130 %), kljub temu, da je koristil ure, ki jih je opravil, saj je štel, da je zaradi tega, ko proti svoji volji ni opravljal dela, oškodovan, ter da bi mu tožena stranka morala zagotavljati delo, opravljene ure pa plačati kot nadure. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku ter zavzelo naslednja stališča: - referenčno obdobje v policiji je enako referenčnemu obdobju po splošnih predpisih po ZDR (147. člen), torej šest mesecev oziroma v koledarskem letu od 1. 1. do 30. 6. in od 1. 7. do 31. 12. Posledično to pomeni, da vsi viški ur, ki presegajo polni delovni čas in ki ostanejo na koncu referenčnega obdobja, pomenijo nadure; - če delavec izrabi „plus“ ure, ne glede na to, ali se s tem strinja ali ne, ni upravičen do plačila nadomestila plače v višini 130 % (do plačila celotne nadure), temveč le do dodatka za nadurno delo v višini 30 % urne postavke. Sodišče prve stopnje je štelo, da je s tem, ko je delal preko polne delovne obveznosti, dejansko opravil nadure, kljub temu, da te niso bile pisno odrejene, ter da skladno s sodno prakso Vrhovnega sodišča RS za priznanje plačila nadur niti ni pomembno, da so le-te pisno odrejene; - v konkretni zadevi ima referenčno obdobje od 1. 1. 2006 do 30. 6. 2006 za posledico, da je nastopilo zastaranje za nadure na koncu tega referenčnega obdobja šele po poteku tega obdobja. Ker je bil plačilni dan pri toženi stranki 5. 7. 2006, tožba pa je vložena 4. 7. 2011, glavnica za to referenčno obdobje ni zastarala. Zastarale pa so zakonske zamudne obresti (3 letni zastaralni rok), kar je tožena stranka uveljavljala v postopku; - upoštevanje nadur oz. ur, ki jih ima tožnik po KP oziroma dogovoru med toženo stranko in sindikatu C. pravico izrabiti zaradi svoje funkcije v C., se šteje kot redna delovna obveznost ter se ravno tako upošteva pri številu ur, ki jih delavec opravi v tekočem mesecu oziroma v referenčnem obdobju. Zato ni bistveno ali so bile sporočene v naprej ali pa naknadno (zaradi upoštevanja teh ur pri pripravi dnevnega oziroma tedenskega razporeda dela tožnika), prav tako tudi ni bistveno, da ne gre za delo, ki bi ga tožnik dejansko opravil, saj se šteje v delovno obveznost; - neutemeljeno je stališče tožene stranke, da referenčno obdobje v policiji traja 12 mesecev, saj je to v nasprotju z ZDR kot tudi z ureditvijo EU. V času postopka je bil sklenjen stavkovni sporazum med Vlado Republike Slovenije, MNZ, Policijo in sindikatom C. z dne 30. 7. 2013, s katerim se je delodajalec v 15. točki sporazuma za vnaprej zavezal, da bo uslužbencu, ki ima neenakomerno razporejen delovni čas oz. začasno prerazporejen delovni čas ter ima v posameznem referenčnem obdobju presežek ur, ta presežek ur obračunal kot delo preko polnega delovnega časa. Vendar pa je sodišče prve stopnje tak sporazum štelo (le) kot dodatno okoliščino, ki kaže na utemeljenost tožbenega zahtevka, saj je v tem sporazumu določeno še, da se lahko uslužbenec in delodajalec v 10 dneh po poteku referenčnega obdobja dogovorita, da uslužbenec v dveh mesecih po poteku referenčnega obdobja koristi presežek ur in v tem primeru se za presežek ur obračunava dodatek za delo preko polnega delovnega časa.

Na podlagi takšnih stališč je sodišče prve stopnje delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika ter mu prisodilo razliko v plači iz naslova dodatka za nadure za tiste ure, ki so po poteku referenčnega obdobja predstavljale višek ur nad delovno obveznostjo.

Pritožbeno sodišče se načeloma strinja s stališči, ki jih je zavzelo sodišče prve stopnje, razen glede zapadlosti v plačilo za nadure, ki se ugotovijo po preteku referenčnega obdobja ter v zvezi s pritožbama dodaja: Po določbi petega odstavka 147. člena ZDR polni delovni čas pri enakomerni razporeditvi ne sme biti razporejen na manj kot štiri dni v tednu. V skladu s šestim odstavkom 147. člena ZDR je lahko delovni čas neenakomerno razporejen zaradi narave ali organizacije dela ali potreb uporabnikov. Pri neenakomerni razporeditvi ter začasni prerazporeditvi polnega delovnega časa, delovni čas ne sme trajati več kot 56 ur na teden. V skladu s sedmim odstavkom 147. člena ZDR se pri neenakomerni razporeditvi ter začasni prerazporeditvi delovnega časa upošteva polni delovni čas kot povprečna delovna obveznost v obdobju, ki ne sme biti daljše od šest mesecev.

Med strankama ni sporno, da je tožnik delal v t.i. „ruskem turnusu“ oziroma izmeni. Tožena stranka je v svoji pripravljalni vlogi z dne 25. 3. 2013 pojasnila, da traja delovna izmena po razporedu po 12 ur, praviloma se dela en dan dnevno, drugi dan nočno izmeno, potem pa je delavec dva dni prost. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tak turnus pomeni, da je delovni čas razporejen tako, da teoretično ni mogoče doseči, da bi bil delovni čas konstantno razporejen tako, da bi delavec vsak teden delal vsaj štirih dni, saj v daljšem obdobju (nekaj tednov) dva prosta dneva nujno pomenita, da delavec dela le tri dni v tednu. To potrjujejo tudi podatki iz obsežne listinske dokumentacije v spisu (razporedi dela - B17). Zato tak turnus, glede na določbo petega odstavka 147. člena ZDR pomeni, da je delovni čas neenakomerno razporejen. Če je ob koncu referenčnega obdobja ugotovljeno, da je delavec delal več kot je polni delovni čas, se delo, ki presega polni delovni čas, šteje kot delo preko polnega delovnega časa.(1) Direktiva 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa v 16. členu (referenčna obdobja) določa, da države članice lahko določijo: (a) za uporabo člena 5 (tedenski počitek) referenčno obdobje, ki ni daljše od 14 dni; (b) za uporabo člena 6 (najdaljši tedenski delovni čas) referenčno obdobje, ki ni daljše od štirih mesecev. Plačan letni dopust, dodeljen skladno s členom 7 in odsotnost zaradi bolezni nista vključena in ne štejeta pri izračunu povprečja; (c) za uporabo člena 8 (dolžina nočnega dela) referenčno obdobje, določeno po posvetu s socialnimi partnerji ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnimi partnerji na državni ali regionalni ravni. Če minimalni tedenski počitek 24 ur, kakor ga zahteva člen 5, sovpada z referenčnim obdobjem, ta počitek ni vključen v izračun povprečja. V skladu s členom 19 (Omejitve odstopanj od referenčnih obdobij) referenčno obdobje, zaradi možnosti odstopanja od člena 16(b), predvidene v členu 17(3) in členu 18, ne sme preseči šestih mesecev. Vendar pa imajo države članice skladno s splošnimi načeli varovanja zdravja in varnosti delavcev možnost, da iz objektivnih ali tehničnih razlogov ali razlogov, povezanih z organizacijo dela, kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnimi partnerji, določijo referenčna obdobja, ki v nobenem primeru ne presegajo dvanajstih mesecev.

Ureditev v sedmem odstavku 147. člena ZDR določa splošno šestmesečno referenčno obdobje. Zmotno je stališče tožene stranke, da 81. oziroma 82. člen Zakona o policiji (Uradni list RS, št. 49/1998 in naslednji; ZPol), ki je veljal v spornem obdobju, utemeljuje sklepanje, da za delavce Policije velja 12 mesečno referenčno obdobje. V spornem obdobju namreč ni bila sklenjena kolektivna pogodba, ki bi to dovoljevala, ZPol pa v 81. členu, na katerega se sklicuje tožena stranka, določa delo v neenakomernem delovnem času kot enega izmed posebnih delovnih pogojev, ki so jih delavci policije dolžni opravljati, kadar je to potrebno za izvajanje z zakonom določenih nalog. Za obravnavano zadevo je torej relevantna ureditev v ZDR, ki je referenčno obdobje določila v trajanju 6 mesecev, izjemoma, le s soglasjem na podlagi KP, do 12 mesecev, česar pa ni mogoče določiti enostransko z odločitvijo delodajalca. S tem v zvezi je neutemeljeno sklicevanje pritožbe tožene stranke na zakonodajno gradivo (glasilo A.) pri sprejemanju ZPol, saj ne utemeljujejo drugačne odločitve od izpodbijane. Pravilno je tudi stališče sodišča prve stopnje, da se referenčno obdobje za vse delavce policije upošteva enako in sicer se 6 mesečna polletna obdobja prekrivajo s koledarskimi polletji (od 1.1. do 30. 6. in 1. 7. do 31. 12.). Ker ure, ki po koncu referenčnega obdobja presegajo redno delovno obveznost predstavljajo delo preko polnega delovnega časa, niso utemeljene pritožbene navedbe tožene stranke, da se lahko kot nadure štejejo le tiste ure, ki jih delodajalec pisno odredi. Tudi sicer je sodišče prve stopnje pri priznanju nadur pravilno upoštevalo, da po sodni praksi Vrhovnega sodišča RS delavcu pripada plačilo za nadurno delo, če je delo preko polnega delovnega časa opravil z vednostjo in po naročilu nadrejenega (npr. sodba in sklep opr. št. VIII Ips 111/2012 z dne 18. 9. 2012 in sodba opr. št. VIII Ips 288/2008 z dne 25. 1. 2010).

Po določbi 5. alineje prvega odstavka 32. člena Zakona o sistemu plač v javnem sektorju (Uradni list RS, št. 56/2002 s spremembami; ZSPJS) pripada j avnim uslužbencem za delo v delovnem času, ki je zanje manj ugoden, dodatek za delo preko polnega delovnega časa. Po določbi petega odstavka 32. člena ZSPJS se višina dodatkov iz tega člena za javne uslužbence določi s kolektivno pogodbo za javni sektor. Kolektivna pogodba za javni sektor (Uradni list RS, št. 57/2008 s spremembami; KPJS) v prvem odstavku 45. člena določa, da dodatek za delo preko polnega delovnega časa znaša 30% urne postavke osnovne plače javnega uslužbenca. Ker se del tožbenega zahtevka nanaša na čas pred uveljavitvijo novega plačnega sistema po ZSPJS in KPJS, torej na čas pred 1. 1. 2008, se po določbi šestega odstavka 52. člena ZSPJS do začetka izplačila plač ZSPJS javnim uslužbencem izplačujejo plače po predpisih in kolektivnih pogodbah, veljavnih do uveljavitve tega zakona, torej po Zakonu o razmerjih plač v javnih zavodih, državnih organih in v organih lokalnih skupnosti (Uradni list RS, št. 18/94; ZRPJZ) oziroma po Kolektivni pogodbi za negospodarske dejavnosti v Republiki Sloveniji (Uradni list RS, št. 18/1991-I, s spremembami; Kpnd), ki je v delu, ki določa dodatke, veljala do uveljavitve KPJS. Po določbi 6. alineje drugega odstavka 38. člena Kpnd je dodatek za delo preko polnega delovnega časa tudi v tem obdobju znašal 30 % osnovne plače delavca za polni delovni čas, oziroma ustrezne urne postavke. Zaradi navedenega je sodišče prve stopnje tožniku utemeljeno prisodilo dodatek za nadurno delo v višini 30 % urne postavke osnovne plače, pri čemer je pravilno ugotovilo število ur, ki so bile ugotovljene po koncu vsakega referenčnega obdobja. S tem v zvezi pritožba tožene stranke neutemeljeno navaja, da bi moralo sodišče prve stopnje upoštevati kot izhodišče za prvo referenčno obdobje v letu 2006 nič ur (ker naj bi se višek ur prenesel iz obdobja, v katerem je plačilo nadur že zastaralo) ter tudi pri nadaljnjih urah izhajati iz tega izhodišča. To ni pravilno, saj je bistveno le, koliko ur je ostalo po koncu prvega referenčnega obdobja v letu 2006, in ni bistveno, od kdaj naj bi se te ure „prenašale“. Posledično to pomeni, da je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da za to referenčno obdobje (od 1. 1. 2006 do 30. 6. 2006) ni nastopil 5 letni zastaralni rok.

Neutemeljena pa je tudi pritožba tožnika, ki se zavzema za plačilo celotne nadure, torej v višini 130 % urne postavke. Za tako zavzemanje ni pravne podlage, saj bi priznanje celotnega vtoževanega zneska nadure, ob tem, da je tožnik te ure dejansko izkoristil, pomenilo neupravičeno obogatitev. Tožnik svoj zahtevek neutemeljeno opira na določbo 41. člena ZDR, ki določa obveznost delodajalca delavcu zagotavljati delo. V tej zadevi namreč ne gre za vprašanje nezagotavljanja dela, temveč za razporeditve delovnega časa, pri katerem delavec zaradi izravnave znotraj referenčnega obdobja izkoristi opravljene ure kot proste ure. Tako odrejenih prostih ur pa ni mogoče šteti za nezagotavljanje dela, tudi če delavec zaradi tega prejme nižjo plačo, ker za čas, ko mu je odrejena izraba ur kot prostih ur, ne prejme nekaterih dodatkov (npr. za nočno delo, za delo ob nedeljah in praznikih). S tem v zvezi je tudi neutemeljeno sklicevanje pritožbe tožnika na določbo drugega odstavka 19. člena Uredbe o delovnem času v organih državne uprave ( Uradni list RS, št. 115/2007, 122/2007 - popr.), ki določa, da se opravljeno nadurno delo javnemu uslužbencu izplača ob mesečni plači. Lahko pa javni uslužbenec nadure izkoristi v obliki prostih ur oziroma celodnevne odsotnosti, ali pa jih prenese v presežek oziroma primanjkljaj obveznih ur v okviru premakljivega začetka oziroma konca delovnega časa, v razmerju ena proti ena, pri čemer mu pripada plačilo dodatkov za delo v manj ugodnem delovnem času. Proste ure je lahko določala tožena stranka sama brez soglasja tožnika, ter zaradi tega tožnik ni upravičen do plačila celotne nadure.

Pritožba tožnika tudi neutemeljeno izpodbija višino dodatka za nadurno delo, ki jo je uporabilo sodišče prve stopnje. Svojo odločitev je oprlo na podatke, ki jih je predložila tožena stranka, tožnik pa ni predložil svojega izračuna. Zmotno je razlogovanje tožnika, da bi moral dodatek znašati 30 % višine bruto urne postavke za naduro, saj ne upošteva, da se pri dodatku višina določi od osnovne plače, brez upoštevanja dodatkov. Zato pritožbeno sodišče sprejema izračun, ki temelji na podatkih o višini dodatka, ki jih je predložila tožena stranka, tožnik pa tem podatkom ni argumentirano nasprotoval. Zmotno pa je stališče sodišča prve stopnje, da nadure zapadejo v plačilo že pri plači za zadnji mesec referenčnega obdobja in da takrat začne teči zastaranje. Zastaranje za plačilo nadur oziroma presežka ur začne teči po zapadlosti plače v naslednjem mesecu po izteku referenčnega obdobja, saj se šteje, da so nadure nastale prvi dan po preteku referenčnega obdobja (primer: za referenčno obdobje od 1. 1. do 30. 6. pri zapadlosti plače za julij, torej 5. 8.). Ker je v tem delu sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, le zmotno uporabilo materialno pravo, je sodišče druge stopnje pritožbi tožene stranke v tem delu ugodilo ter sodbo delno spremenilo v četrti, peti, šesti in sedmi alineji točke I izreka tako, da je spremenilo datume zapadlosti, kot je to razvidno iz izreka te sodbe (5. alineja 358. člena ZPP).

Sodišče prve stopnje je deloma zmotno odločilo o stroških postopka s tem, ko je odločilo, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka. Tožnik je namreč uspel z zahtevkom v višini 503,98 EUR, vtoževal pa je po zadnji modifikaciji tožbenega zahtevka z dne 7. 11. 2013 skupaj 2.753,26 EUR. Tožnikov uspeh torej znaša 18,30 %. Tožnik je po Zakonu o odvetniški tarifi (Uradni list RS, št. 67/2008) upravičen do nagrade za postopek v višini 206,70 EUR (pcto v tožbi 4.000,0 EUR, višina nagrade s količnikom 1,0 je 159 EUR, količnik 1,3 po tar. št. 3100), do nagrade za narok 190,80 EUR (tar. št. 3102), ter do 22% DDV in materialnih stroškov v znesku 20,00 EUR (tar. št. 6002), kar skupaj znaša 509,35 EUR. Do enake nagrade za postopek in narok ter materialne stroške je upravičena tudi tožena stranka, torej v skupni višini 417,50 EUR, čeprav je za postopek zahtevala 254,50 EUR in za narok 234,00 EUR. Ob upoštevanju uspeha (18,30 %) je tožnik upravičen do nagrade v višini 93,21 EUR, tožena stranka pa (ob 81,70 % uspehu) v višini 341,09 EUR. Po pobotanju je tožnik dolžan povrniti toženi stranki stroške postopka v višini 247,88 EUR. V zvezi s pritožbo tožnika zoper odločitev o stroških postopka pa pritožbeno sodišče dodaja, da ni podlage za drugačno odločitev o stroških postopka in da okoliščine, na katere se sklicuje pritožba tožnika (npr. večletno prikrajšanje tožnika pri izplačilu nadur, neupoštevanje referenčnega obdobja) ni relevantno, prav tako pa tožnik neutemeljeno navaja, da je v celoti uspel po temelju.

Zaradi vsega navedenega je pritožbeno sodišče deloma ugodilo pritožbi tožene stranke in izpodbijano sodbo delno spremenilo glede odločitve o datumih zapadlosti oziroma zamude tožene stranke pri izplačilu prisojenih zneskov nadur, v preostalem pa pritožbo tožene stranke in v celoti pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP), saj niso podani niti v pritožbah zatrjevani razlogi niti tisti, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Do ostalih pritožbenih navedb se sodišče druge stopnje ni opredelilo, saj niso pravno odločilne (360. člen ZPP).

Delni uspeh v pritožbenem postopku ni bistveno vplival na uspeh tožene stranke, tožnik pa s pritožbo ni uspel niti delno, zato je pritožbeno sodišče odločilo, da vsaka stranka sama krije svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s 154. členom ZPP). Odgovor na pritožbo ni prispeval k večji razjasnitvi stvari, zato tožnik sam krije svoje stroške odgovora na pritožbo (155. člen ZPP).

Op. št. (1): glej komentar k 147. členu ZDR v: Barbara Kresal, Katarina Kresal Šoltes, Darja Senčur Peček: Zakon o delovnih razmerjih s komentarjem in stvarnim kazalom, Založniška hiša Primath d.o.o., Ljubljana, 2002, str. 545.