sodba I U 570/2010
Datum: 2011-02-15T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2011:I.U.570.2010
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Javne finance
podrocje: DAVKI
institut: blagajniško poslovanje - davčni inšpekcijski nadzor - odločba o ugotovitvi nepravilnosti

## Jedro

Blagajniško poslovanje je sestavni del poslovanja tožnice. Njene navedbe, da ne gre za davčno in s tem upravno zadevo, so neutemeljene. V smislu 1. odstavka 141. člena ZDavP-2 lahko po končanem davčnem inšpekcijskem nadzoru davčni organ izda tudi odločbo o ugotovitvi nepravilnosti, ki ne vplivajo na višino davčne obveznosti.

## Izrek

Tožba se zavrne.

## Obrazložitev

Z izpodbijano odločbo je Davčni urad Ljubljana v izreku svoje odločbe ugotovil, da zavezanka za davek ne vodi poslovnih knjig in evidenc v skladu z 31. členom Zakona o davčnem postopku (Uradni list RS, št. 117/06, v nadaljevanju ZDavP-2). Ugotovil je še, da zavezanka ni zahtevala povrnitve stroškov. Stroški postopka, ki so nastali davčnemu organu pa bremenijo davčni organ. V obrazložitvi davčni urad pojasnjuje, da je bil pri zavezanki opravljen davčni inšpekcijski nadzor blagajniškega poslovanja na dan 23. 8. 2007. Pri tem je bilo ugotovljeno, da kljub pozivu davčnega organa, tožnica evidence nabave in porabe pijač, ni predložila na vpogled. Davčni organ se pri tem sklicuje še na 16. člen Pravilnika o poslovnih knjigah in drugih davčnih evidencah za fizične osebe, ki opravljajo dejavnost (Uradni list RS, št. 138/06, v nadaljevanju Pravilnik), ki določa, da se evidenca nabave in porabe pijač mora nahajati v gostinskem lokalu. S tem, ko evidence ni bilo na razpolago v gostinskem lokalu, je tožnica kršila določila 1. odstavka 31. člena ZDavP-2, za kar je predpisana globa na podlagi 6. točke 1. odstavka 397. člena ZDavP-2. Ministrstvo za finance kot drugostopni davčni organ je s svojo odločbo št. DT 499-21-37/2008 z dne 30. 3. 2010, pritožbo tožnice zoper izpodbijano odločbo kot neutemeljeno zavrnilo. Navaja, da je bilo v postopku ugotovljeno, da davčnemu organu v postopku davčnega inšpekcijskega nadzora, tožnica ni predložila evidence nabave in porabe pijač. Temu dejstvu pritožnica tudi ne ugovarja, temveč navaja le okoliščine in razloge, zakaj evidenca ni bila predložena.

Tožnica v tožbi navaja, da jo vlaga iz vseh tožbenih razlogov, navedenih v 1. odstavku 27. člena zakona o upravnem sporu ( Ur. list RS ŠT. 105/06 in 62/10, v nadaljevanju ZUS-1). Meni, da je izpodbijana odločba v celoti nepravilna, nezakonita in nična. Navaja, da blagajniško poslovanje ni pravni pojem, prav tako to ni upravna zadeva na podlagi zakona. V danem primeru gre za nezakonit dokončni upravni akt, s katerim je davčni organ posegel v pravni položaj tožnice iz 1. odstavka 2. člena ZUS-1. Blagajniškega poslovanja ni mogoče voditi v skladu z določbami 31. člena ZDavP-2 iz razloga, ker zakon blagajniškega poslovanja sploh ne omenja. Izpodbijani upravni akt davčnega organa nima podlage v zakonu in je zato v celoti nepravilen in nezakonit. Prav tako iz izpodbijane odločbe ni jasno, na kateri odstavek 31. člena ZDavP-2 se ugotovitev davčnega organa nanaša. Tako ni jasno, ali je tožnica sploh oseba, ki je dolžna voditi poslovne knjige in evidence v skladu z omenjenim členom. Davčni inšpekcijski nadzor je bil opravljen v času, ko lokal sploh ni obratoval. Zato je nerazumljivo, kako je lahko davčna inšpekcija v času, ko lokal ni obratoval, ugotavljala, da je tožnica zavezanka za vodenje blagajniškega poslovanja. Evidenca nabave in porabe pijač ni predmet blagajniškega poslovanja in ni predmet vodenja poslovnih knjig in evidenc v skladu z 31. členom ZDavP-1. To pa pomeni, da je izpodbijani davčni inšpekcijski nadzor izveden v zadevi, ki ni predmet nadzora davčnega organa. Pravilnik je podzakonski akt, zato je sklicevanje davčnega organa na določene podzakonske akte, s katerimi so domnevno določene pravice in obveznosti pravnih in fizičnih oseb, v nasprotju z načelom zakonitosti iz 87. člena Ustave. Tožnica omenja še 128. in 129. člen ZDavP. Zapisnik, ki ga je tožnica prejela, ni bil izdelan v skladu z določbami 129. člena ZDavP-2. Tožnica na ugotovitve v zapisniku ni vložila pripomb iz razloga, ker jih ni razumela. Prav tako ni obstajal sum storitve kateregakoli kaznivega dejanja. Na podlagi 123. člena ZDavP-2 v izpodbijanem postopku tudi ni mogoče ugotoviti, ali je davčni organ pri tožnici opravljal celosten ali delni inšpekcijski nadzor. Sklicuje se še na 134. in 135. člen ZDavP-2. Zapisnik o inšpekcijskem nadzoru je bil sestavljen in vročen tožnici v nasprotju z določbami 140. člena ZDavP-2. Pri tem se sklicuje tudi na njegov 141. člen. Tožnica ne vodi poslovnih knjig in evidenc v nasprotju s 1. odstavkom 31. člena ZDavP-2. Je samostojna podjetnica, ki vodi poslovne knjige in evidence v skladu z 2. odstavkom 31. člena ZDavP-2. Tožnica ni dolžna davčnemu organu na njegovo zahtevo omogočiti dostopa in vpogleda v evidenco nabave in prodaje pijač, prav tako pa tudi ni dolžna davčnemu organu omogočiti kontrole med dejanskim in knjiženim stanjem zalog pijač, ki jih že iz razloga prostorske omejenosti, ni mogoče zagotoviti v lokalu. Odločba je tudi nična na podlagi 279. člena ZUP, saj je davčni organ odločal v zadevi blagajniškega poslovanja, v kateri sploh ni mogoče odločati v upravnem postopku. Glede na navedeno tožeča stranka sodišču predlaga, naj se izpodbijana odločba odpravi, oziroma naj se jo izreče za nično.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da Zakon o davčni službi (ZDS-1-UBP2, Uradni list RS, št. 1/07) v 1. odstavku 3. člena opredeljuje naloge davčne službe, med katerimi je tudi opravljanje nadzora nad zakonitostjo, pravilnostjo in pravočasnostjo izpolnjevanja davčnih obveznosti, določenih s predpisi o obdavčenju ter preprečevanje in odkrivanje davčnih prekrškov ter drugih kaznivih ravnanj, določenih v predpisih, za nadzor katerih je pristojna služba ter vodenje postopka za prekrške prekrškovnega organa. Pri tem se sklicuje tudi na 2. odstavek omenjenega člena. V 1. odstavku 18. člena istega zakona je določeno, da inšpektor opravlja davčni inšpekcijski nadzor, preprečuje in odkriva davčne prekrške ter druga kazniva ravnanja in odloča v davčnem postopku. Za svoje zatrjevanje, da poslovnih knjig ni dolžna voditi po 1. odstavku 31. člena ZDavP-2, temveč po njegovem 2. odstavku, zavezanka ne podaja nobenih razlogov. V skladu s 14. členom, v povezavi s 3. odstavkom 2. člena Pravilnika, mora zavezanka voditi evidenco nabave in porabe pijač in živil. 3. odstavek 2. člena Pravilnika namreč določa, da morajo zavezanci, ki opravljajo gostinsko in slaščičarsko dejavnost in poslovnih knjig ne vodijo po sistemu dvostranskega knjigovodstva, voditi tudi evidenco nabave in porabe pijač in živil. Ne drži trditev zavezanke, da evidenca nabave in porabe pijač ni predmet vodenja poslovnih knjig in evidenc v skladu z 31. členom ZDavP-2. Inšpekcijski nadzor nedvoumno zajema tudi inšpekcijski pregled blagajniškega poslovanja, saj se mora stanje blagajne ujemati z izdanimi računi oziroma blagajniškimi prejemki in izdatki. Zato po mnenju drugostopnega organa navedbe zavezanke v zvezi z inšpekcijskim nadzorom blagajniškega poslovanja niso utemeljene. Zatrjevanje zavezanke, da je bil davčni inšpekcijski nadzor opravljen izven poslovnega delovnega časa, ni izkazano, kar vse izhaja iz zapisnika. Kot je razvidno iz podatkov v spisu, je imela zavezanka vse možnosti sodelovanja v postopku, zapisnik pa ji je bil vročen in prebran dne 23. 8. 2007. Nanj ni podala nobenih pripomb, niti v času nadzora, niti v predpisanem zakonskem roku. Davčni organ je davčni inšpekcijski nadzor opravil v skladu s 3. odstavkom 135. člena ZDavP-2, izpodbijano odločbo o ugotovitvi nepravilnosti, pa je izdal na podlagi 2. odstavka 141. člena ZDavP-2. Navedbe v zvezi z globo pa niso predmet tega, temveč prekrškovnega postopka.

Sodišče je o zadevi odločilo izven glavne obravnave, skladno z določbo 59. člena ZUS-1. Za odločitev pravno relevantna dejstva, na katerih temelji izpodbijana odločba, namreč med strankama niso sporna.

Tožba ni utemeljena.

Po presoji sodišča je izpodbijana odločba pravilna in skladna z določbami zakona, na katere se tožena stranka in pred njo upravni organ v njej sklicujeta. Sodišče se strinja z razlogi, ki jih za svojo odločitev v obrazložitvi izpodbijane odločbe navaja davčni organ, kot tudi tožena stranka.

Tudi po mnenju sodišča je imela tožena stranka, tako na podlagi ZDavP-2 kot tudi ZSD-1, pravno podlago za postopanje v omenjeni zadevi. Pri tem se sodišče strinja s stališčem tožene stranke iz odgovora na tožbo, da je blagajniško poslovanje sestavni del poslovanja tožnice, zato so vse navedbe tožnice, da ne gre za davčno in s tem upravno zadevo, neutemeljene. V smislu 1. odstavka 141. člena ZDavP-2 lahko po končanem davčnem inšpekcijskem nadzoru davčni organ izda tudi odločbo o ugotovitvi nepravilnosti, ki ne vplivajo na višino davčne obveznosti, kar se je zgodilo tudi v slednjem primeru. Zato ni utemeljen tudi ugovor ničnosti izdanega upravnega akta v smislu 279. člena ZUP, ki ga tožnica prav tako uveljavlja v tožbi, smiselno iz 1. točke 1. odstavka omenjenega člena. Glede trditve tožnice, da iz odločb ni jasno, ali se davčni organ sklicuje na 1. ali 2. odstavek 31. člena ZDavP-2, pa sodišče pojasnjuje, da je bistvo obeh odstavkov omenjenega člena v tem, da so osebe dolžne voditi poslovne knjige in evidence tudi za namene izvajanja zakonov o obdavčenju in ZDavP-2. V čem davčni organ ni upošteval 35. člena ZDavP-2, pa tožnica niti ni konkretizirala. Iz podatkov upravnega spisa tudi ne izhaja, da tožnica, ki pripomb na izdani zapisnik nesporno ni podala, slednjega ne bi storila iz razloga, ker zapisnika ne bi razumela. Iz povzetka njene pritožbe v drugostopni odločbi izrecno izhaja, da zaradi spleta okoliščin ni mogla predložiti v pregled evidence nabave in porabe pijač. Na ostale zadeve, ki jih je davčni organ kontroliral, pa ni imela pripomb. V zvezi s slednjim sodišče opozarja na 3. odstavek 20. člena ZUS-1, po katerem v upravnem sporu stranke ne smejo navajati dejstev in predlagati dokazov, če so imele možnost navajati ta dejstva in predlagati te dokaze v postopku pred izdajo akta. Zakaj tožnica dejstva in dokaze, ki jih ni predlagala niti v pripombah na zapisnik, niti v pritožbi, navaja in podaja šele v tožbi, tožnica ni pojasnila. Predmet izpodbijane odločbe tudi ni globa za storjeni prekršek, zato so vsa navajanja tožnice v zvezi s slednjim nerelevantna.

Po povedanem sodišče ugotavlja, da je bil postopek pred izdajo izpodbijanega akta pravilen, da je odločba pravilna in na zakonu utemeljena. Sodišče tudi ni našlo nepravilnosti, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti. Zato je tožbo na podlagi 1. odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.