UPRS Sodba II U 122/2017-10
Datum: 2019-05-08T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2019:II.U.122.2017.10
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: DAVKI - STAVBNA ZEMLJIŠČA
institut: nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča - verska skupnost - namen uporabe nepremičnine - stanovanje - službeno stanovanje

## Jedro

Za odmero nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča oz. za oprostitev plačila nadomestila je bistvenega pomena ugotovljena raba stavbe, ki pa se po izrecni določbi prvega odstavka 218.c člena ZGO-1 ugotavlja na podlagi evidentiranih podatkov katastra stavb.

## Izrek

Tožba se zavrne.

## Obrazložitev

1. Z izpodbijano odločbo je Finančna uprava Republike Slovenije (v nadaljevanju FURS) A. odmerila nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča za leto 2015 in sicer od stanovanjskih prostorov na naslovu ..., v izmeri 228 m2, v znesku 195,68 EUR.

2. V obrazložitvi izpodbijane odločbe FURS citira določbe Zakona o stavbnih zemljiščih (v nadaljevanju ZSZ/84) in Zakona o graditvi objektov (v nadaljevanju ZGO-1) in pojasnjuje, da je bilo zavezancu nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča odmerjeno na podlagi podatkov občine, in sicer na osnovi ugotovljene površine zazidanega oz. nezazidanega stavbnega zemljišča, skupnega števila točk, ugotovljenih po kriterijih iz občinskega odloka ter upoštevaje število mesecev odmere.

3. Zoper omenjeno odločbo je tožeča stranka vložila pritožbo, ki pa jo je tožena stranka z odločbo št. DT-499-13-773/2015-2 z dne 30. 1. 2017 zavrnila kot neutemeljeno. Kot pojasnjuje, je tožeča stranka v pritožbi nasprotovala plačilu nadomestila od stanovanjski prostorov na naslovu ... v izmeri 228 m2, ker nadomestilo po njenem mnenju ni bilo odmerjeno pravilno. FURS namreč pri odločanju ni upošteval določbe prvega odstavka 59. člena ZSZ/84, ki določa, da se nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča med drugim ne plačuje od stavb, ki jih verske skupnosti uporabljajo za versko dejavnost. Objekt na omenjenem naslovu predstavlja po zatrjevanju tožeče stranke župnišče, ki se v celoti uporablja za opravljanje verske dejavnosti.

4. V zvezi z navedenim ugovorom je tožena stranka pojasnila, da po določbi prvega odstavka 218.c člena ZGO-1 občina za namen nadomestila pridobi podatke iz katastra stavb oz. mora pri odmeri nadomestila uporabiti podatke, ki so vpisani v kataster stavb kot katastrski ali registrski podatki v skladu s predpis, ki urejajo evidentiranje nepremičnin. Organ na prvi stopnji je zato pravilno za sporno nepremičnino uporabil podatek iz registra nepremičnin (v nadaljevanju REN), ki je po prvem odstavku 96. člena Zakona o evidentiranju nepremičnin (v nadaljevanju ZEN) večnamenska zbirka podatkov o nepremičninah na območju Republike Slovenije, ki se vzpostavi in vodi zaradi zagotavljanja podatkov, ki odražajo dejansko stanje nepremičnin v naravi. V REN se evidentirajo podatki, določeni v prvem odstavku 98. člena ZEN, med katere sodi tudi dejanska raba nepremičnine.

5. V obravnavani zadevi je sporna nepremičnina po evidentirani dejanski rabi stanovanjski prostor, kar glede na določbo prvega odstavka 79. člena ZEN pomeni, da se pretežno uporablja za stanovanje. Dejanske rabe nepremičnin v registru tožeča stranka ni spremenila. Glede na navedeno, navajanje tožeče stranke, da stanovanje uporablja za versko dejavnost, ni relevantno. Zatrjevano nestanovanjsko rabo nepremičnine je dolžan ugotavljati geodetski organ v skladu z 90. členom ZEN, do spremembe pa se podatki, ki jih je občina pridobila kot podatek katastra stavb oz. REN, štejejo za pravilne, kar pomeni, da je bil organ dolžan izpodbijano odločbo izdati na podlagi teh podatkov.

6. Tožeča stranka je zoper izpodbijano odločb vložila tožbo v upravnem sporu, v kateri navaja, da je odločba tožene stranke nezakonita, saj ne vsebuje pravnega pouka o pravnih sredstvih zoper odločbo, s čimer ji je bila po njenem mnenju kršena ustavna pravica do pravnega sredstva po 25. členu Ustave RS. Sklicuje se tudi na določbo prvega odstavka 59. člena ZSZ/84 ter dodaja, da je bilo z izpodbijano odločbo nadomestilo v nasprotju z zakonom odmerjeno tudi za prostore v župnišču, ki se v celoti uporabljajo za opravljanje verske dejavnosti župnije. Tudi iz določb Zakonika cerkvenega prava, ki določajo naloge župnika, po mnenju tožeče stranke izhaja, da župnik tudi v stanovanjskem delu opravlja dejavnost dušnega pastirja, torej versko dejavnost (spovedi, pogovori z verniki, svetovanje itd.) Tožeča stranka omenja tudi določbo 7. člena Ustave RS o ločenosti države in verskih skupnosti ter določbe sporazuma med Republiko Slovenijo in Svetim sedežem o pravnih vprašanjih in navaja, da način dela in uporaba prostorov za verske namene določa ... cerkev sama, kar pomeni, da opredelitev v registru nepremičnin za takšno klasifikacijo ne more biti odločilna. Ker lahko občine po mnenju tožeče stranke pridobivajo podatke o nepremičninah tudi na drug način in ne zgolj iz obstoječih registrov nepremičnin, tožeča stranka sodišču predlaga, da tožbi ugodi in po odpravi odločbe vrne zadevo organu na prvi stopnji v ponovno odločanje.

7. V odgovoru na tožbo tožena stranka v celoti prereka tožbene navedbe tožeče stranke in vztraja pri razlogih iz obrazložitev upravnih odločb ter predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

8. Tožba ni utemeljena.

9. Sodišče uvodoma pojasnjuje, da se na podlagi odločbe Ustavnega sodišča U-I-313/13-86 z dne 21. 3. 2014 (s katero je bil razveljavljen Zakon o davku na nepremičnine) ZSZ/84 oziroma VI. poglavje tega predpisa ter občinski odloki izdani na podlagi VI. poglavja ZSZ/84 in določbe 218, 218.a, 218.b, 218.c, 218.č in 218.d člena ZGO-1, do nove zakonske ureditve obdavčitve nepremičnin, uporabljajo kot materialnopravna podlaga pri odmeri nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča. 10. V obravnavani zadevi je med strankama spor o tem, ali je bilo tožeči stranki z izpodbijano odločbo nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča pravilno odmerjeno tudi za stavbo na naslovu ..., za katero tožeča stranka zatrjuje, da bi morala biti na podlagi določbe prvega odstavka 59. člena ZSZ/84 oproščena plačila nadomestila, ker naj bi se v celoti uporabljala za opravljanje verske dejavnosti B. cerkve.

11. Določba prvega odstavka 59. člena ZSZ/84, na katero se sklicuje tožeča stranka, določa, da se nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča ne plačuje med drugim tudi za stavbe, ki jih verske skupnosti uporabljajo za svojo versko dejavnost. Za odmero nadomestila oz. za oprostitev plačila nadomestila je torej bistvenega pomena ugotovljena raba stavbe, ki pa se po izrecni določbi prvega odstavka 218.c člena ZGO-1 tudi po presoji sodišča ugotavlja na podlagi evidentiranih podatkov katastra stavb. Po omenjeni določbi ZGO-1, na katero je v izpodbijani odločbi pravilno opozoril tudi FURS, mora namreč občina v imenu nadomestila za uporabo zazidanega stavbnega zemljišča uporabiti podatke, ki so vpisani v kataster stavb kot katastrski ali registrski podatki v skladu s predpisi, ki urejajo evidentiranje nepremičnin. Po ZEN, ki predstavlja predpis, ki ureja evidentiranje nepremičnin, se v katastru stavb med drugim evidentira tudi dejanska raba stavb (6. točka prvega odstavka 73. člena ZEN), ki jo je pri odmeri nadomestila dolžan upoštevati tudi finančni organ.

12. Ker je bila v katastru stavb v času izdaje izpodbijane odločbe (o tem med strankama niti ni spora) dejanska raba stavbe ne naslovu ..., opredeljena kot stanovanjska, je FURS tudi po presoji sodišča ravnal pravilno, ko je tožeči stranki za omenjeno stavbo odmeril nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča. Iz podatkov katastra stavb namreč izhaja, da je stavba v pretežni meri namenjena stanovanjski dejavnosti in torej ne verski dejavnosti verskih skupnosti.

13. Ker so za odmero nadomestila v skladu z obrazloženimi relevantnimi podatki o dejanski rabi stavbe, navedeni v uradnih evidencah, na odločitev zadevi ne more imeti vpliva zatrjevanje tožeče stranke, da se stavba v pretežni meri, - kljub njeni registrirani stanovanjski rabi - uporablja za namene opravljanja verske dejavnosti (glej tudi stališče Upravnega sodišča v zadevi opr. št. I U 1299/2015 z dne 25. 8. 2016).

14. Pogoje plačevanja subjektov na njenem ozemlju v celoti določa država sama, kar sodi v okvir njene suverenosti. Zato z izdajo izpodbijane odločbe, ki v celoti upošteva veljavne predpise, z ničemer ni bilo kršeno ustavno načelo ločenosti verskih skupnosti od države iz 7. člena Ustave RS.

15. Glede tožbenega očitka o kršitvi pravice tožeče stranke do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave RS pa sodišča ugotavlja, da je v odločbi, s katero je tožena stranka odločila o pritožbi tožeče stranke, res izostal pravni pouk o možnosti vložitve tožbe v upravnem sporu, ki je ena od obveznih sestavin upravne odločbe (tretji odstavek 215. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), vendar pa ta kršitev v obravnavani zadevi po ugotovitvi sodišča ni bila v škodo tožeče stranke. Stranka se je namreč kljub odsotnosti pravnega pouka ravnala po veljavnih predpisih (peti odstavek 215. člena ZUP) in je tožbo v upravnem sporu zoper izpodbijano prvostopno odločbo vložila pravočasno pri pristojnem sodišču. Pravica do pravnega sredstva stranke v smislu 25. člena Ustave RS zato ni bila kršena.

16. Ker je torej izpodbijana odločitev pravila in na zakonu utemeljena, je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) kot neutemeljeno zavrnilo.