VDSS sklep X Pdp 773/2015
Datum: 2016-02-18T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2016:X.PDP.773.2015
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: veljavnost kolektivne pogodbe - odpoved kolektivne pogodbe - kolektivni delovni spor - zmotna uporaba materialnega prava - nepopolno ugotovljeno dejansko stanje

## Jedro

Glede veljavnosti odstopa od kolektivne pogodbe je potrebno upoštevati dejstvo, da sta do uveljavitve ZKolP veljali določbi 86. in 87. člena ZTPDR, ki je v 3. odstavku 87. člena med drugim določal tudi, da se kolektivna pogodba objavi v uradnem glasilu, s čimer se zagotavlja načelo javnosti. KPPN je bila objavljena v uradnem listu RS in je stopila v veljavo osmi dan po objavi, predlagateljica pa bi morala tudi odstop od kolektivne pogodbe objaviti v uradnem listu in tako seznaniti zainteresirano javnost, da je od KPPN odstopila in da ta zanjo ne velja več. Z odstopom od KPPN se namreč lahko posega v pravice nedoločenega kroga oseb, zato mora biti tudi odstop od KPPN, skladno z določilom 154. člena Ustave RS (Ur. l. RS, št. 33/91) objavljen v državnem uradnem listu.

## Izrek

I. Pritožbama se ugodi in se izpodbijana sodba razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog predlagatelja, ki se glasi: „Kolektivna pogodba za poklicne novinarje (KPPN, Ur. l. RS, št. 31/91) od 1. 9. 1998 ne velja za člane takratnega podpisnika te kolektivne pogodbe Združenja za A., sedaj njenega pravnega naslednika predlagatelja in za tretjega stranskega intervenienta B. na strani predlagatelja, prvega stranskega intervenienta C. na strani predlagatelja in drugega stranskega intervenienta D na strani predlagatelja.“ (točka I izreka) in odločilo, da predlagatelj sam krije svoje stroške postopka, nasprotnemu udeležencu pa je dolžan povrniti stroške postopka v znesku 2.464,40 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka tega roka do plačila (točka II izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno pritožujeta predlagateljica in stranski intervenient na njeni strani B..

3. Predlagateljica sodbo izpodbija iz razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava. Navaja, da je pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, ki ga uveljavlja predlagatelj, podan s tem, da je sodišče odločilno dejstvo napačno ovrednotilo. Nasprotni udeleženec je najkasneje v letih 2008 in 2014 že konkludentno s podpisom aneksov h Kolektivni pogodbi za poklicne novinarje samo s četrtim stranskim intervenientom E. na strani predlagatelja, izkazal, da šteje to kolektivno pogodbo veljavno samo za četrtega stranskega intervenienta E. na strani predlagatelja, s katerim je te anekse sklenil. Navaja, da kolektivne pogodbe brez stvarne in osebne veljavnosti ni. Osebna veljavnost se je pri KPPN z leti ožala od nacionalne kolektivne pogodbe na ravni dejavnosti (leta 1991) nazadnje samo na okvir podjetniške ravni, četrti stranski intervenient na strani predlagatelja (1. 9. 1998).

Sodišče prve stopnje je navedlo, da naj bi bile pravne posledice „izstopa iz podpisništva“ drugačne kot v primeru „odstopa od pogodbe“. Po stališču pritožbe „izstop iz podpisništva KP“ pomeni odstop od pogodbe za enega podpisnika, saj dejanje enega podpisnika zakonito ustvarja pravne posledice samo zanj. Nesporno je, da so pri odstopu od KP s strani vseh podpisnikov pravne posledice v prenehanju obstoja kolektivne pogodbe in za tako dejanje KPPN opredeljuje posebno proceduro. Ko pa izstopa oziroma odstopa iz podpisništva en sam podpisnik, to na obstoj KPPN nima nobenega vpliva.

Prosta pogodbena svoboda pomeni prost vstop in izstop v in iz pogodbenih razmerij, kot opredeljuje v obravnavanem obdobju veljavni Zakon o obligacijskih razmerjih (Ur. l. SFRJ, št. 27/78, 39/85 in 57/89) ter takratne pravne podlage za sklepanje kolektivnih pogodb, ki so bile kot predhodno navedene, Zakon o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Ur. l. SFRJ, št. 60/89 in 42/90, v nadaljevanju ZTPDR), Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91, 71/93, v nadaljevanju ZDR 90) in Navodilo o registraciji kolektivnih pogodb (Ur. l. RS, št. 30/1990).

Sodišče prve stopnje je napačno uporabilo materialno pravo z zaključkom, da za izstop od podpisa KPPN, izglasovan s strani članov Upravnega odbora Združenja in podan nasprotnemu udeležencu s pisnim dopisom z dne 20. 4. 1998, ni bilo podane pravne podlage, saj KPPN izstopa ni predvideval. Sodišče ozko zaključuje, da naj bi bila možnost odstopa od kolektivne pogodbe po določilih 77. člena KPPN rezervirana le za stranke postopka, zato Združenje te možnosti ni imelo in izstopa od podpisništva ni mogoče enačiti z odstopom določenim v kolektivni pogodbi. Takšno stališče temelji na popolnoma napačnih pravnih podlagah in je v celoti podan pritožbeni razlog napačne uporabe materialnega prava. Pri argumentaciji tega pritožbenega razloga predlagateljica izhaja iz temeljnih pravnih virov, ki urejajo področje kolektivnega dogovarjanja, to sta ratificirani Konvenciji MOD št. 154 o spodbujanju kolektivnega pogajanja in Konvencija MOD št. 98 o uporabi načel o pravicah organiziranja in kolektivnega dogovarjanja. Svobode kolektivnega dogovarjanja se ne sme omejevati z nobenimi ukrepi, zato odločitev sodišča, da se posamezen podpisnik na delodajalski strani ne more sam svobodno odločiti, ali bo obstal v kolektivnem razmerju z ostalimi podpisniki, pomeni omejevanje svobode kolektivnega dogovarjanja. Če bi obveljalo stališče sodišča prve stopnje, potem bi ta sodba nevzdržno omejila prostovoljnost kolektivnega dogovarjanja kot pravice, ki ne sme biti omejevana z nobenimi ukrepi, torej tudi ne s sodbami sodišč in odločitvami drugih organov. Taka določba bi pomenila tudi poseg v svobodo kolektivnega dogovarjanja.

Napačno je stališče sodišča prve stopnje, da je treba dejanje možnosti izstopa enega podpisnika posebej opredeliti v KP, da je tako dejanje sploh mogoče. Niti določb kasnejšega Zakona o kolektivnih pogodbah (ZKolP; Ur. l. RS, št. 43/06) v letu 2006 ni mogoče v ničemer razumeti tako, da le vsi podpisniki določene kolektivne pogodbe ustvarjajo skupnost, ki lahko samo skupaj ustvarja pravne učinke za kolektivno pogodbo. Tudi v ZKolP, tako kot ne v zveznem Zakonu o temeljnih pravicah iz delovnih razmerij iz leta 1989 in Zakonu o delovnih razmerjih iz leta 1990, ni zadostne pravne podlage za stališče, da bi med sopodpisniki na delodajalski ali sindikalni strani obstajala skupnost v smislu, da obligacijskopravna upravičenja lahko uresničujejo le vsi sopodpisniki skupaj. Edino logično in pravno pravilno razlogovanje je, da dejanje posameznega podpisnika Kolektivne pogodbe ustvarja pravne posledice samo zanj. Dejanje odpovedi v svojem imenu in za svoj račun lahko izvede tudi samo en podpisnik na delodajalski strani ali sindikalni strani - seveda torej s pravnimi učinki samo zase in za svoje članstvo.

Predlagateljica predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da zahtevku predlagateljice ugodi.

4. Tretji stranski intervenient B. na strani predlagatelja vlaga pritožbo iz pritožbenega razloga napačne uporabe materialnega prava po 1. odstavku 338. člena ZPP in vztraja pri tem, da je bila KPPN sklenjena kot kolektivna pogodba na ravni dejavnosti, ne pa poklicna kolektivna pogodba - torej kolektivna pogodba, veljavna samo za določen poklic. Gospodarska zbornica Slovenije na podlagi zakona ni imela pooblastila, da sklepa poklicno pogodbo, temveč le kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti. 114. člen Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91, 71/93 - ZDR/90) je namreč urejal kolektivno dogovarjanje tako, da je lahko zbornica F. sklenila kolektivno pogodbo za območje republike ali za posamezno dejavnost. Zbornica F. - Združenje za A. je bilo delodajalsko združenje po kriteriju dejavnosti. Tako kot zbornica F. - Združenje za A., sedaj predlagateljico, KPPN tudi za drugega podpisnika - Združenje G., ki pravno formalno več ne obstaja, ni več zavezujoča, torej velja ta kolektivna pogodba samo še za četrtega stranskega intervenienta E. na strani predlagatelja kot njihova podjetniška kolektivna pogodba. Navaja, da ZKolP drugače ureja vprašanje veljavnosti kolektivne pogodbe v primerjavi s prejšnjo zakonsko ureditvijo. Ker je določeno kombinirano pravilo po prvem odstavku 10. člena ZKolP in prvem odstavku 11. člena tega zakona, gre za splošno veljavnost na strani delavcev. Pri tem je - ne glede na to, za katero raven sklepanja ali vrsto kolektivne pogodbe gre - treba upoštevati temeljna pravila o veljavnosti pogodbe. KPPN nima splošne veljavnosti, na nacionalni ravni, kot to navaja nasprotni udeleženec. KPPN tudi ni pridobila statusa razširjene veljavnosti po 12. členu ZKolP. Tako KPPN velja samo še za četrtega stranskega intervenienta E. na strani predlagatelja in nasprotnega udeleženca. Glede na veljavna določila o osebni, stvarni in časovni veljavnosti kolektivnih pogodb KPPN za predlagatelja in člane predlagatelja ne velja več. Vrhovno sodišče RS je zaključilo, da KPPN velja le za delodajalce v dejavnosti, vendar ne za vse, temveč le za podpisnike pogodbe. Predlagatelj ni več stranka te pogodbe, ker je veljavno odstopil od pogodbe, izstopil iz podpisništva. Odstop od pogodbe je vsekakor pogodbenikova pravica ob upoštevanju načela pogodbene svobode, zato je odstop Združenja za A. od KPPN veljaven. Odstop je izveden v letu 1998, od takrat dalje pa nasprotni udeleženec nikoli ni izpodbijal postopka odpovedi. S tem je nasprotni udeleženec s svojim ravnanjem priznal, da KPPN velja samo zanj in za četrtega stranskega intervenienta E. na strani predlagatelja. Zakonitost odstopa je bila sicer v enem od individualnih delovnih sporov ugotovljena tudi na Višjem delovnem in socialnem sodišču, Pdp 518/2013, sodba z dne 10. 7. 2013. Stranski intervenient se v celoti pridružuje pritožbenim navedbam predlagatelja, še posebej pa se stranski intervenient sklicuje na sodbo VIII Ips 152/2014. Ker je torej s to sodbo potrjeno, da je bila KPPN sklenjena kot pogodba na ravni dejavnosti - „branžna pogodba“, katero je na strani delodajalcev sklenilo več strank, je jasno, da lahko vsaka od strank, ki podpisuje samostojno kolektivno pogodbo, samo za svoj račun, ne pa skupno, v imenu vseh, od podpisa tudi odstopi, kar je storil predlagatelj z izstopom iz podpisništva. Izpodbijana sodba je torej v nasprotju s sodno prakso Vrhovnega sodišča RS - torej sodbo VIII Ips 152/2014 z dne 18. 11. 2014. V tem postopku se je namreč novinar skliceval na veljavnost KPPN, Vrhovno sodišče RS pa je ugotovilo, da delodajalca ne zavezuje niti KPPN. S tem je iz sodne prakse razvidno, da ima KPPN veljavnost samo še za dva podpisnika - četrtega stranskega intervenienta E. na strani predlagatelja in nasprotnega udeleženca.

5. Nasprotni udeleženec je na pritožbi odgovoril. Navaja, da je odločitev sodišča prve stopnje pravilna, saj je sodišče popolno ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo. Poudarja, da niti predlagateljica niti stranski intervenienti niso navedli veljavne pravne podlage, ki bi izstop z dne 20. 4. 1998, ki ga KPPN ne pozna, opredelila kot odstop od KPPN, saj v spis ni vložila zapisnika 1. redne seje Upravnega odbora Združenja A., ki bi moral potrditi korespondenčno izglasovan izstop od KPPN. Prav tako nasprotni udeleženec meni, da bi morala predlagateljica o svojem izstopu oziroma vso zainteresirano javnost obvestiti tako, da bi v skladu s 3. členom KPPN objavila svoj izstop v Uradnem listu Republike Slovenije, na enak način, kot je bil objavljen tudi začetek veljavnosti KPPN.

6. Pritožbi sta utemeljeni.

7. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 29/99 in nadaljnji) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, ki izhajajo iz citirane določbe in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo. Je pa sodišča prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, zaradi tega pa je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

8. Sodišče prve stopnje je ugotovilo: - da je predlagatelj pravni naslednik podpisnika KPPN - Sekcija A. in zato v tem sporu aktivno legitimiran; - da v obravnavanem kolektivnem delovnem sporu predlagatelj oziroma njegov pravni prednik ni stranka kolektivne pogodbe, saj iz 1. člena KPPN izhaja, da so jo v imenu delodajalcev sklenili trije sopodpisniki, zato zanj ne velja 77. člen KPPN, ki določa pravico do odpovedi kolektivne pogodbe, določb o izstopu od podpisa kolektivne pogodbe pa KPPN ne vsebuje. Takih določb ne vsebuje tudi ZKolP, ki v 15. členu določa le, da kolektivna pogodba lahko preneha veljati s potekom časa, za katerega je sklenjena, s sporazumom obeh strank o prenehanju veljavnosti ali z odpovedjo; - da je pomanjkanje pravne podlage v zvezi z izstopom od podpisa mogoče interpretirati kot voljo zakonodajalca, da zavaruje šibkejšo stranko in sicer delavca, kar izhaja tudi iz 9. člena ZDR-1 in 4. člena ZKolP, ki določata, da lahko vsebuje kolektivna pogodba le določbe, ki so za delavce ugodnejše; - da glede na navedeno, za izstop od podpisa KPPN, ki so ga izglasovali člani Upravnega odbora Združenja A. in je bil posredovan nasprotnemu udeležencu s pisnim dopisom z dne 20. 4. 1998, ni bilo pravne podlage, saj KPPN izstopa ni predvidevala.

9. Bistvena za odločitev v tem sporu je ugotovitev, ali je predlagateljica oz. njen pravni prednik z dopisom z dne 20. 4. 1998 pravilno odpovedal KPPN.

10. Kolektivno pogodbo za poklicne novinarje (KPPN, Ur. l. RS, št. 31/1991) so v imenu delodajalcev sklenili: zbornica F. - Sekcija A. kot zastopnica dejavnosti H., kot pravna prednica predlagatelja in Združenje G., v imenu delojemalcev pa nasprotni udeleženec (1. člen KPPN).

11. Iz KPPN izhaja, da velja za novinarke in novinarje ter urednice in urednike (v nadaljevanju: novinarji), zaposlene pri delodajalcu dejavnosti H., ne glede na to, ali so sklenili delovno razmerje za določen in nedoločen čas, s polnim ali s skrajšanim delovnim časom (2. člen KPPN). Pogodba začne veljati osmi dan po objavi v Uradnem listu RS. Pogodbo skleneta pogodbeni stranki za eno leto. Če nobena od strank tri mesece pred iztekom tega roka pisno ne odstopi od pogodbe ali ne predlaga njene spremembe oziroma dopolnitve, se njena veljavnost podaljša do sklenitve nove pogodbe (3. člen KPPN).

12. KPPN je bila objavljena v Ur. l. RS, št. 31/1991 z veljavnostjo osmi dan po objavi, torej 28. 12. 1991. Ker v roku iz njenega 3. člena nobena stranka ni odstopila od pogodbe, se je njena veljavnost podaljšala do sklenitve nove pogodbe. Tako je prišlo do preoblikovanja kolektivne pogodbe sklenjene za določen čas enega leta, v kolektivno pogodbo, sklenjeno za nedoločen čas (takšno stališče je zavzelo tudi Vrhovno sodišče RS v sodbi opr. št. VIII Ips 3/2008 z dne 7. 10. 2008). V tem obdobju je veljal Zakon o delovnih razmerjih (ZDR/90, Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93), ki je v 118. členu določal, da če se sklene kolektivna pogodba za določen čas, se lahko sklene najdlje za obdobje petih let in da se veljavnost kolektivne pogodbe podaljša, če je stranki ne odpovesta. KPPN določb o odstopu od pogodbe nima, razen določbe 77. člena, ki govori o odstopu pogodbi zveste stranke za primer, če ena od strank krši obveznosti, ki jih je prevzela s to kolektivno pogodbo in o pisni napovedi odpovedi v 3 mesečnem roku.

13. Kljub temu, da predlog predlagatelja in tudi odgovor na predlog nasprotnega udeleženca govorita o izstopu od podpisa, je potrebno listino z naslovom Izstop od podpisa z dne 20. 4. 1998 (A2), ki jo je pravni prednik predlagatelja poslal nasprotnemu udeležencu, po vsebini šteti za odstop enega podpisnika na strani delodajalcev od pogodbe.

14. Pravni prednik predlagateljice je bil eden od podpisnikov na strani delodajalcev. Njegov odstop od KPPN ni pomenil prenehanja veljavnosti KPPN za ostale podpisnike, saj niso odstopili delodajalci kot stranka kolektivne pogodbe, ampak le eden od podpisnikov na strani delodajalcev, zato kolektivna pogodba ni prenehala veljati za ostale podpisnike. Takšno stališče je VDSS že zavzelo npr. v sodbi in sklepu opr. št. Pdp 1436/2008 z dne 23. 9. 2009 in sodbi opr. št. Pdp 518/2013 z dne 10. 7. 2013. Tudi Katarina Kresal Šoltes v delu Vsebina kolektivne pogodbe, Pravni vidiki s prikazom sodne prakse in primerjalnopravnih ureditev (GV, Ljubljana 2011) sklicujoč se na nemško in francosko literaturo, navaja, da bi bilo potrebno presojati obstoj, spremembo ali prenehanje kolektivne pogodbe za vsakega podpisnika posebej. Po sedaj veljavni ureditvi (3. odstavek 6. člena Zakona o kolektivnih pogodbah - ZKolP, Ur. l. RS, št. 43/2006) je v primeru, če sklepa pogodbo na eni strani več sindikatov ali delodajalcev ali njihovih združenj, podpisnik pogodbe vsak od njih. Ker je podpisnik vsak od njih, lahko tudi vsak od njih odstopi od kolektivne pogodbe, ki tako zanj ne velja, velja pa za ostale podpisnike, ki od nje niso odstopili.

15. KPPN je v 77. členu opredelila možnost odstopa ene od strank pogodbe od kolektivne pogodbe in sicer le v primeru, če druga stranka krši obveznosti, ki jih je prevzela s to pogodbo. Predlagateljica tega razloga v obravnavanem sporu ni zatrjevala.

16. Ker KPPN nima nobenih določil o odpovedi pogodbe brez razlogov in glede na to, da se presoja odpoved, podana 20. 4. 1998, ko ZKolP še ni veljal, določb 15. in 16. člena tega zakona ni mogoče uporabiti. Vrhovno sodišče RS je v sodbi opr. št. VIII Ips 3/2008 z dne 7. 10. 2008 zaključilo, da je kolektivno pogodbo, sklenjeno za nedoločen čas možno odpovedati, saj takšen zaključek ni v nasprotju s konvencijami MOD in sicer predvsem s Konvencijo št. 87 o sindikalni svobodi in varstvu sindikalnih pravic, Konvencijo št. 98 o uporabi načel o pravicah organiziranja in kolektivnega dogovarjanja ter Konvencijo št. 154 o spodbujanju kolektivnega dogovarjanja, po katerih v okvir prostovoljnega dogovarjanja in sklepanja nedvomno sodi tudi odpoved kolektivne pogodbe. Strankam ni mogoče odreči pravice do odpovedi kolektivne pogodbe tudi, če zakon tega ne določa izrecno ali v sami kolektivni pogodbi niso izrecno navedeni pogoji, roki in način odpovedi. Drugačno stališče je v nasprotju s svobodo kolektivnega pogajanja. ZKolP v 1. členu napotuje na smiselno uporabo splošnih pravil civilnega prava, ta pravila pa je možno uporabiti tudi za presojo odpovedi kolektivnih pogodb, sklenjenih pred njegovo uveljavitvijo. Zato je potrebno upoštevati takrat veljavni 358. člen Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Ur. l. SFRJ, št. 29/78, 39/85 in 27/89), ki se je na podlagi 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS, št. 1/91-I) uporabljal kot republiški predpis. Ta člen je enak, kot je 333. člen Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in naslednji) in se nanaša na odpoved trajnega dolžniškega razmerja. Določa, da lahko vsaka stranka dolžniško razmerje, če trajanje ni določeno, prekine z odpovedjo, da mora biti odpoved vročena drugi stranki in da se sme dati ob vsakem, vendar ne neprimernem času. Odpovedano dolžniško razmerje preneha, ko poteče s pogodbo določeni odpovedni rok, če pa takšen rok ni določen s pogodbo, pa po poteku z zakonom določenega, običajnega oziroma primernega roka. Stranki se lahko dogovorita, da bo njuno dolžniško razmerje prenehalo s samo vročitvijo odpovedi, če za določen primer zakon ne odreja kaj drugega, upnik pa ima pravico zahtevati od dolžnika tisto, kar je zapadlo, preden je obveznost prenehala s potekom roka ali z odpovedjo.

17. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da niti ZDR/90 niti drug zakon v letu 1998 ni določal odpovednega roka, v katerem se kolektivna pogodba lahko odpove, KPPN pa ni vsebovala določbe, v katerem roku jo stranke lahko odpovesta (oziroma od nje odstopita) tudi v primeru, če druga stranka svojih obveznosti, ki jih je s to kolektivno pogodbo prevzela, ne bi kršila. KPPN v 3. členu določa najmanj trimesečni rok za podaji pisnega odstopa od pogodbe pred potekom njene veljavnosti, v 77. členu pa je določen najmanj trimesečni rok za pisno napoved odstopa pogodbi zveste stranke. Glede na to bi bil po mnenju pritožbenega sodišča ob upoštevanju 3. in 77. člena KPPN trimesečni rok primeren rok za odpoved KPPN skladno z določbo 378. člena ZOR. Zbornica F. - Združenje za A. je z dopisom z dne 20. 4. 1998 podalo svoj odstop od KPPN nasprotnemu udeležencu in ta bi lahko začel veljati po izteku primernega trimesečnega odpovednega roka. Glede veljavnosti odstopa od kolektivne pogodbe, pa je potrebno upoštevati dejstvo, da sta do uveljavitve ZKolP veljali določbi 86. in 87. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR, Ur. l. SFRJ, št. 60/89 in 42/1990). Ta je v 3. odstavku 87. člena med drugim določal tudi, da se kolektivna pogodba objavi v uradnem glasilu. Namen obvezne objave v uradnem listu pa je bil v tem, da se zagotovi načelo javnosti. Kot je že navedeno, je bila KPPN objavljena v Uradnem listu Republike Slovenije in je stopila v veljavo osmi dan po objavi. Predlagateljica bi morala tudi odstop od kolektivne pogodbe objaviti v Uradnem listu Republike Slovenije in tako seznaniti zainteresirano javnost, da je od KPPN odstopila in da ta zanjo ne velja več. Z odstopom od KPPN se namreč lahko posega v pravice nedoločenega kroga oseb, kar določene pravne učinke, zato mora biti tudi odstop od KPPN, skladno z določilom 154. člena Ustave RS (Ur. l. RS, št. 33/91) objavljen v državnem uradnem listu. Tega dejstva sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, saj je zavzelo napačno materialnopravno stališče, da predlagateljica oziroma njen pravni prednik od KPPN ne more odstopiti.

18. Pritožbeno sodišče tudi ugotavlja, da ima predlog, ki ga je v obravnavanem kolektivnem delovnem sporu podala predlagateljica, naravo ugotovitvene tožbe za ugotovitev pravnega razmerja med strankama postopka glede veljavnosti KPPN. Z ugotovitveno tožbo pa se lahko zahteva le ugotovitev sedaj obstoječega pravnega razmerja. Zato bi moralo sodišče prve stopnje ugotavljati, ali KPPN za predlagateljico velja v času odločanja o predlogu. Tega pa sodišče prve stopnje ni storilo, zato je odločitev tudi zaradi tega preuranjena.

19. Ker je sodišče prve stopnje zaradi napačne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovilo, pritožbeno sodišče pa samo ne more dopolniti postopka, je pritožbi predlagateljice in tretjega stranskega intervenienta ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP). V novem sojenju naj sodišče prve stopnje ugotovi, ali je odstop predlagateljice oziroma njenega pravnega prednika od KPPN objavljen v Uradnem listu RS. Če je bil odstop objavljen, potem velja. V primeru da odstop ni bil objavljen, pa naj se sodišče o veljavnosti KPPN opredeli tudi glede na določbe ZKolP. Leta 2006 je namreč stopil v veljavo Zakon o gospodarskih zbornicah (ZGZ, Ur. l. RS, št. 60/2006 in nadaljnji), ki je ukinil obvezno članstvo v zbornico F.. V istem letu je začel veljati tudi ZKolP. Ta je v prehodnih in končnih določbah v 2. odstavku 34. člena določil, da določbe kolektivnih pogodb, katerih sklenitelji na strani delodajalcev so samo delodajalske asociacije z obveznim članstvom (med njimi tudi zbornica F.), prenehajo veljati po preteku prehodnega obdobja treh let po uveljavitvi zakona, ki je določeno v 32. členu. To obdobje se izteče na 6. 5. 2009. Kot izhaja iz stališča Vrhovnega sodišča RS v sklepu opr. št. VIII Ips 53/2013, ZKolP ne predpisuje obveznega sklepanja kolektivnih pogodb, saj bi to posegalo v voljo strank in preprečevalo, da do sklenitve pogodbe pride samo takrat, kadar je takšna volja in interes obeh strank. Glede na načelo prostovoljnosti naj bi imela pravico biti stranka kolektivne pogodbe le tista združenja, ki so prostovoljna in tako ne temeljijo na načelih obveznega članstva.

20. Pritožbeno sodišče sodišče prve stopnje še opozarja na določbo 5. odstavka v zvezi s 1. odstavkom 53. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in naslednji), po kateri mora biti odločba sodišča, ki se nanaša na kolektivne pogodbe in splošne akte delodajalca, objavljena v javnem ali drugem glasilu, v katerem je objavljena kolektivna pogodba oziroma splošni akt delodajalca (glej sklep VS RS opr. št. VIII Ips 3/2003 z dne 18. 12. 2003).

21. Odločitev o pritožbenih stroških se na podlagi določbe 3. odstavka 165. člena ZPP pridrži za končno odločbo.