sodba in sklep U 425/2007
Datum: 2007-03-28T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2007:U.425.2007
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: pravo vizumov, azila in priseljevanja
institut: dokazni standard verjetne kršitve 3. člena MKVČP - dokazovanje z izvedencem - zloraba procesnih pravic - strah pred preganjanjem - nehumano ravnanje - ocena verodostojnosti informacij o državi izvora - subsidiarna zaščita

## Jedro

Nasilna dejanja, ki pomenijo preganjanje v smislu 2. odstavka 1. člena ZAzil, so sicer lahko fizične ali psihične narave, vendar morajo biti v obeh primerih dovolj intenzivna. Z vidika izpolnjevanja pogojev za azil ni dovolj, da je tožnika strah pred preganjanjem (subjektivni element preganjanja), ampak mora biti njun strah tudi utemeljen (objektivni element preganjanja). V konkretnem primeru pa njun strah ni (objektivno) utemeljen že zaradi tega, ker zatrjujeta dejanja preganjanja, ki ne morejo biti dejanja preganjanja po 2. odstavku 1. člena ZAzil in zato za obstoj utemeljenega strahu pred preganjanjem niti ni bilo potrebno ugotavljati objektivnega stanja v izvorni državi prek določenih poročil. Ni mogoče vnaprej dajati ali odvzeti verodostojnosti nobenemu viru; vsi viri o stanju v izvornih državah so v azilnem postopku načeloma uporabljivi, njihova (ne)verodostojnost pa mora biti konkretno utemeljena. V obravnavanem upravnem sporu je relevantno "zdravstveno stanje" tožnika v Sloveniji in vpliv vrnitve tožnika v izvorno državo na njegovo zdravstveno stanje z vidika standardov iz 3. člena MKVČP. Tudi v tem smislu zdravstveno stanje prosilca za azil lahko pomeni pravno relevantno dejansko stanje za odločanje o azilu po 2. odstavku 1. člena ZAzil oziroma po Ženevski konvenciji v povezavi z določilom 9. člena Direktive št. 2004/83/EC, vendar le v primeru, če so ob tem izpolnjeni (tudi) vsi pogoji za podelitev statusa begunca po 2. odstavku 1. člena oziroma po Ženevski konvenciji ob upoštevanju Direktive št. 2004/83/EC. Argument tožene stranke, da tudi po MKVČP zdravstveno stanje ne more biti podlaga za podelitev azila, je neumesten, ker MKVČP pravice do azila sploh ne ureja. Zdravstveno stanje prosilca za azil pa je lahko podlaga za podelitev subsidiarne zaščite po 3. odstavku 1. člena ZAzil ob upoštevanju določb V. poglavja Direktive št. 2004/83/EC, če bi vrnitev prosilca za azil v izvorno državo pomenila nehumano ali poniževalno ravnanje (tudi mučenje) po 8. alineji 1. odstavka točke b.) 2. člena ZAzil. Dokazni standard, ki ga je glede na prakso Evropskega sodišča za človekove pravice treba upoštevati za ugotavljanje verjetnosti tovrstnega tveganja, je, da mora tožena stranka oziroma sodišče ugotoviti, ali obstajajo utemeljeni razlogi za verjetnost, ki dosega stopnjo realne možnosti, da bi oseba, če bi bila vrnjena v izvorno državo, bila podvržena realnemu tveganju za kršitev omenjene zavarovane dobrine. Sistem varstva človekovih pravic iz MKVČP, ki ga zagotavlja sodna prakse ESČP je subsidiaren glede na sistem varstva teh pravic, ki ga zagotavljajo države podpisnice, kar pomeni, da države podpisnice MKVČP lahko sprejmejo višje standarde, kot jih vzpostavlja ESČP. V skladu z določilom 243. člena ZPP sodišče izvede dokaz z izvedencem, če je za ugotovitev ali za razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga. Odločitev o tem, ali je izvedensko mnenje v konkretnem sodnem postopku potrebno, ali ne, je stvar argumentirane ocene sodišča na podlagi vseh razpoložljivih dejstev, ki so sodišču znana. Pri tem pa mora sodišče zlasti v azilnih zadevah paziti tudi, da dokazni predlog za postavitev izvedenca psihiatrične stroke ne pomeni zlorabe procesnih pravic v smislu izkoriščanja procesnih možnosti zgolj zaradi zavlačevanja in oteževanja postopka.

## Izrek

1. Tožba se zavrne. 2. Tožnika se oprosti plačila sodnih taks.

## Obrazložitev

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka na podlagi 2. alineje 1. odstavka 34. člena Zakona o azilu (ZAzil), po predhodni združitvi postopkov, zavrnila prošnji tožnikov kot neutemeljeni. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka pravi, da sta tožnika dne 28. 7. 2005 vložila vlogo za priznanje azila v Republiki Sloveniji. V dokumentaciji upravne zadeve se nahajata tudi lastnoročni pisni izjavi prosilcev z dne 26. 7. 2006. Upravno sodišče je dne 13. 1. 2006 izdalo sodbo št. ..., s katero je ugodilo njuni tožbi in zadevo vrnilo toženi stranki v ponovni postopek. Vrhovno sodišče, ki je dne 9. 2. 2006 izdalo sodbo št. ..., je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo Upravnega sodišča. V ponovnem postopku je zaslišanje je potekalo dne 28. 9. 2006 (A.A.) in 29. 9. 2006 (B.B.). A.A. je na zaslišanju povedala, da se je približno pet mesecev pred odhodom iz matične države poročila in skupaj z možem živela v hiši v A.. Hišo so zapustili Romi, bila je prazna, zato sta se vselila. Poročila sta se približno dne 15. 7. 2005, vendar o datumu ni prepričana. Takoj po poroki sta začela živeti skupaj z možem. Preden se je poročila z B.B., ni vedela, kakšne težave ima B.B.. Med vojno je verjetno doživel velike travme, ena od njih je tudi ta da je bil ranjen njegov brat. Ramiz ni prenašal svoje družine, zato se je preselil v A., kjer je začel živeti v prazni hiši, ki jo je zapustil nek Rom. Kakšen mesec ali dva po poroki so se začele težave. Ko je Ramiz delal, je morala ona ostati zaklenjena v hiši. Ni si upala ven. Nekega dne, ko je bila sama doma, je zvečer zaslišala trkanje. Odšla je ven, vendar je slišala samo korake nekoga, ki je bežal. Od takrat dalje se ni več počutila varno in je začela razmišljati o odhodu iz matične države. Vrata so bila zaklenjena, drugače bi te osebe zagotovo vdrle v hišo. Prosilka ni vedela, zakaj so se te osebe umaknile - mogoče so videli koga, da je šel mimo. Njuna hiša namreč ni bila na samem, okrog nje je kar nekaj hiš, večinoma v lasti Srbov in Romov, nekaj pa je tudi Albancev. Dva do tri mesece po poroki, ko je bila tudi sama doma, je skozi okno videla, da na dvorišču stojijo zamaskirane osebe in gledajo proti hiši. Nekaj so govorili, vendar jih ni razumela. Po tem dogodku je odšla na policijo v A., povedala, da se ne počuti varno in je prosila za zaščito. Policija pa ni ukrepala. Vzeli so njuno izjavo na zapisnik, predvsem ona je bila izprašana o dogodku, policija je ves čas nekaj pisala. K njima domov pa niso prišli. Policisti po njenem mnenju niso zainteresirani za tako majhne stvari. Ta dva dogodka sta bila vse, kar se jima je zgodilo v matični državi. Glavna težava njenega moža so travme. Je zelo nervozen. Prosilka je o moževem zdravstvenem stanju v spis predložila 5 dokumentov (vse iz leta 2006), za katere je navedla, da jih je priskrbel in poslal oče B.B.. Matično državo sta zapustila ravno zaradi omenjenih dveh dogodkov. Kosovo sta zapustila dne 19. 7. 2005, v Slovenijo pa prišla dne 27. 7. 2005. Večinoma sta hodila peš, del poti sta se vozila z avtomobili.

Tožena stranka ugotavlja, da je bilo v prosilkinih navedbah, podanih na zaslišanju dne 28. 9 .2006, in pri podaji vloge dne 28. 7. 2005 nekaj kontradiktornosti, s katerimi je uradna oseba prosilko soočila in prosila za dodatna pojasnila. Tako je na zaslišanju omenila, da sta bila dogodka, ko so neznanci trkali na njuna vrata in ko so zamaskirane osebe opazovale njuno hišo, edino preganjanje, ki se jima je s partnerjem zgodilo na Kosovu. Nasprotno od tega je v vlogi navedla, da sta z možem na dom velikokrat prejemala razna grozilna pisma, najverjetneje s strani Albancev. V pismih je pisalo, naj se odselita, drugače ju bodo ubili. Prosilka je povedala, da tega pri podaji vloge zagotovi ni izjavila. Na pojasnilo uradne osebe, da je iz njene vloge za priznanje azila razvidno, da so ji bile vse njene izjave prebrane v albanskem jeziku, ter da se je pod njih podpisala in s tem potrdila njihovo resničnost, poleg tega pa ni imela ne na postopek ne na prevajanje nobenih pripomb, pa je A.A. dodala, da ji ni bilo nič prebrano.

B.B. pa je na zaslišanju povedal, da je po vojni nekaj časa živel pri očetu, ampak se je kmalu preselil v A.. Živel je sam v hiši. Leta 2001 ali 2002 je prekinil študij na Fakulteti za geologijo v B., ker za nadaljevanje študija ni imel pogojev. Po prekinitvi šolanja je imel velike probleme sam s seboj. Med vojno je bil ranjen njegov brat, prosilec je videl, kako krvavi, poskrbeti je moral za njegove rane. Zaradi tega je imel travme. Ves čas po vojni je obiskoval zdravnike in hodil na terapije. Redno je obiskoval psihologa. Kako pogosto je to bilo, je bilo odvisno od njegovega razpoloženja. Včasih je bilo večkrat mesečno, včasih samo enkrat na mesec. Psiholog C.C. iz C. je rekel, da lahko k njemu pride, kadar ga potrebuje. Nazadnje je bil pri njemu tik preden je zapustil matično državo in mu je povedal, da ima namen zapustiti Kosovo. On sam v matični državi nikoli ni imel takih težav, da bi bil zaradi njih prisiljen zapustiti Kosovo. Ni imel težav z vojsko ali policijo, ravno tako v matični državi ni bil preganjan zaradi svoje rase, vere, narodnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini. Težave je imela njegova žena, ki je prišla k njemu v A. živet približno dva meseca po poroki. Ko je bila sama doma, so jo dvakrat ustrahovale zamaskirane osebe. Zaradi njenih strahov sta se odločila zapustiti Kosovo. Žena mu je povedala, da so najprej trkali na vrata, nakar je te osebe videla še na dvorišču. Nekaj so govorili, vendar jih ni razumela. Odšla je na policijo, vendar niso nič pomagali. Tožena stranka pravi, da tožnik ni vedel povedati, zakaj so neznanci nadlegovali njegovo ženo. Včasih so mu očitali življenje v tistem naselju (da živi v hiši, katere lastnik je bil Rom), vendar se teh groženj sploh ni ustrašil. Ni se bal nikogar. Ves čas, odkar je v Sloveniji, je v stiku s svojo družino. Povedali so mu, da se je v zadnjem času situacija v zvezi s statusom Kosova poslabšala. On se sicer na Kosovo sploh ne boji vrniti. Boji se njegova žena, ki joka, on pa prestrašenih in objokanih ljudi ne mara.

Tožena stranka ugotavlja, da je bilo v prosilčevih navedbah, podanih na zaslišanju dne 29. 9 .2006, in pri podaji vloge dne 28. 7. 2005, nekaj kontradiktornosti, s katerimi je uradna oseba prosilca soočila in ga pozvala, da to pojasni. Tako je prosilec na zaslišanju omenil, da sam na Kosovu ni imel nobenih težav ter da se nikogar ne boji, težave je imela le njegova žena. Nasprotno od tega je prosilec v vlogi navedel, da je na dom velikokrat prejemal razna grozilna pisma, najverjetneje s strani Albancev. V pismih je pisalo, naj se odselita, drugače bo mrtev. Prosilec je pojasnil, da to niso njegove izjave. Dodal je, da je pri podaji vloge dvakrat prišel v konflikt s prevajalcem, saj ta ni prevajal tega, kar je prosilec rekel. Sploh ga niso poslušali. Povedal je tudi, da mu ni bilo nič prebrano, ampak so mu samo rekli, da je zadeva končana in da lahko gre. Tožena stranka pravi, da na podlagi izjav, ki sta jih prosilca B.B. in A.A. podala v svojih lastnoročnih pisnih izjavah z dne 26. 7. 2005, v prošnjah za priznanje azila z dne 28. 7. 2005 ter na zaslišanju z dne 28. 9. 2006 (A.A.) in dne 29. 9. 2006 (B.B.), ugotavlja, da sta se prosilca zapletala v nenehne laži glede različnih podrobnosti v zvezi z vzrokom, zaradi katerega naj bi konec julija 2005 zapustila matično državo. Na strani 5 in 6 tožena stranka navaja 6 konkretnih kontradiktornosti v njunih izjavah, posebno kontradiktornost pa navaja tudi v drugem odstavku na str. 6 obrazložitve odločbe. Na tej podlagi sklene, da utemeljeno dvomi v resničnost izjav obeh prosilcev o tem, da sta bila v matični državi preganjana do te mere, da sta jo zaradi tega tudi zapustila. Če bi se to res zgodilo, bi se oba prosilca nedvomno natančno spomnila vseh ključnih podrobnosti v zvezi s preganjanjem in s preteklim dogajanjem v matični državi. Tako pa sta dogodke, za katere sta oba zatrjevala, da so bili zanju najbolj tragični in usodni, ob podaji vloge in na zaslišanju v bistvenih elementih opisala povsem različno. A.A. je kot pojasnilo, zakaj v postopku navaja tako različne in med seboj nasprotujoče izjave, navedla, da "ni rekla, kakor je zapisano v njeni vlogi za azil", B.B. pa je pojasnil, da "to sploh niso njegove izjave", česar pa tožena stranka ne more sprejeti za prepričljivo pojasnitev kontradiktornosti, sploh ob upoštevanju dejstva, da določene kontradiktornosti, izhajajo iz primerjave njunih lastnoročnih pisnih izjav in izjav, ki sta jih podala na zaslišanju. Na koncu zaslišanja dne 29. 9. 2006 je B.B. kot možen razlog za neskladja med njegovimi izjavami pri podaji vloge in na zaslišanju navedel tudi, da je pri podaji vloge dvakrat prišel v konflikt s prevajalcem, saj le-ta ni prevajal tega, kar je on rekel. Oba prosilca sta imela pri podaji vloge pomoč prevajalca za albanski jezik, z njegovim prevajanjem sta bila ves čas postopka zadovoljna in nista imela nobenih pripomb; poleg tega so jima bile te izjave na koncu prebrane v albanski jezik, oba sta se pod svoje izjave, podane na vlogi za priznanje azila, lastnoročno podpisala, in s tem po mnenju tožene stranke potrdila njihovo vsebino. Ministrstvo za notranje zadeve zavrača navedbe prosilcev, da jima izjave iz prošnje niso bile prebrane. Gre za standardni postopek, ki se ga pri podaji vseh vlog za azil držijo vse uradne osebe. Celotna prošnja je vsakemu prosilcu za azil prebrana v njemu razumljivem jeziku, da bi se lahko odpravilo morebitne napake pri zapisovanju. Tudi v primeru B.B. In A.A. je bilo tako, kar potrjuje tudi zaznamek na koncu obeh vlog za azil ("Zapisnik je bil prosilcu/prosilki prebran v albanskem jeziku in prosilec/prosilka nanj nima pripomb"). Tožnik je imel možnost, da poda pripombe, če jih je imel, že na koncu podaje vloge. Tožena stranka pripominja, da je g. D.D. sodni tolmač in že dolga leta pogodbeni prevajalec Ministrstva za notranje zadeve in je zaupanja vredna oseba, v katerega strokovnost in korektnost ne gre dvomiti.

V nadaljevanju se tožena stranka sklicuje na 204. točko priročnika Visokega komisariata ZN za begunce (UNHCR) o postopkih in kriterijih za določitev statusa begunca, kjer je navedeno, da morajo biti prosilčeve izjave razumljive in verodostojne ter ne smejo biti v nasprotju s splošno znanimi dejstvi. Zgodba, ki jo prosilca B.B. in A.A. v postopku navajata in zanjo zatrjujeta, da je resnična, pa je v mnogih bistvenih elementih v nasprotju sama s seboj, zato je ni moč sprejeti za verodostojno.

Tožena stranka je odločitev oprla tudi na določilo 4 (5)(e) člena Direktive Sveta Evropske unije o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (Uradni list EU, št. L 304/12/2004 z dne 30. 9. 2004, v nadaljevanju: Direktiva št. 2004/83/EC). Sklicuje se tudi na stališče Vrhovnega sodišča Republike Slovenije je v sodbah št. I Up 1552/2005-2 z dne 15. 12. 2005 in I Up 731/2006 z dne 15. 5. 2006, po katerem lahko pristojni organ tudi v posebnem ugotovitvenem postopku v zadevi odloči, ne da bi pridobival še nadaljnja dokazila za popolno ugotovitev objektivnih okoliščin v prosilčevi izvorni državi, če presodi, da so prosilčeve izjave glede subjektivnih okoliščin za zapustitev izvorne države in za vložitev prošnje za azil ter v kasnejših zaslišanjih neverodostojne. Če namreč subjektivni razlogi za zapustitev izvorne države niso verodostojni, ni mogoče ugotavljati, ali so glede na objektivne razmere v izvorni državi izpolnjeni pogoji za priznanje azila po ZAzil. Glede na vse navedeno pristojni organ ugotavlja, da prosilca v postopku nista izkazala zadovoljive stopnje kredibilnosti, zato toženi stranki v tem konkretnem primeru tudi ni treba uporabiti instituta "dvoma v korist stranki". Tožena stranka pa je kljub ugotovitvi, da prosilca nista verodostojna, zaradi napotila Vrhovnega sodišča, kakor sledi iz sodbe št. I Up 166/2006-2 z dne 9. 2. 2006, pri ponovnem odločanju upoštevala tudi nekatera poročila o stanju v matični državi prosilcev. Zato je Ministrstvo za notranje zadeve v ponovljenem postopku pridobilo in preučilo naslednja poročila: -Poročilo Srbija in Črna Gora - poročilo o državi, človekove pravice 2005, 8. marec 2006 (Srbija and Montenegro, Country Reports on Human Rights Practices 2005, March 8, 2006), -Poročilo Organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi (OSCE) o stanju v občini Obiliq/Obilić, junij 2006 (OSCE Municipal Profile, Obiliq/Obilić, June 2006), -Poročilo UNHCR o osebah, ki še vedno potrebujejo zaščito na Kosovu, junij 2006 (UNHCR position on the Continued International Protection needs of Individuals from Kosovo, June 2006), -Poročilo angleškega notranjega ministrstva, Direktorata za imigracijo, Republika Srbija (vključno s Kosovom), 30. junij 2006 (UK Home office, Immigration & Nationality Directorate, issued 30. June 2006). Nadalje navaja, katere pogodbe s področja človekovih pravic je sprejela in ratificirala Republike Srbija. V zvezi s poročilom UNHCR tožena stranka pravi, da etnični Albanci ne spadajo v kategorijo oseb, za katere UNHCR meni, da še potrebujejo zaščito na Kosovu. Tožena stranka ugotavlja, da tožnika prihajata iz občine A.. Mednarodne organizacije se nahajajo v D. in pokrivajo področje občine A.. Izvajajo vrsto dejavnosti, npr. distribucijo hrane, ponovno zgraditev šol, varstvo človekovih pravic, zagotavljanje zatočišča, podpora vračajočim se osebam in druge humanitarne dejavnosti. Pod nadzorstvom UNHCR v kampu Plemetina trenutno pomagajo 155 družinam - skupno 671 osebam. Češka in slovaška enota Multinacionalne Brigade (MNBC) sta zadolženi za zagotavljanje varnosti v občini. Policijska postaja v občini deluje kot del policijske postaje E.. V občini deluje center za socialno delo, ki zagotavlja visoko raven profesionalnega socialnega dela. Socialno pomoč trenutno prejema 900 upravičencev - dobi jo lahko vsak, ki izpolnjuje pogoje. Do decembra 2003 se je v občino vrnilo 635 notranje razseljenih oseb. Rekonstrukcija poškodovanih in požganih hiš v občini je skoraj zaključena.

Nadalje je tožena stranka pri ponovnem odločanju o prošnji za azil sledila napotilu Vrhovnega sodišča, kot sledi iz zgoraj navedene sodbe, in je zbrana poročila tožnikoma predložila na zaslišanju.

Zaslišanje je bilo opravljeno dne 19. 12. 2006 v prostorih Azilnega doma v F., ob prisotnosti prevajalke za albanski jezik. Prosilcema je bila dana možnost, da se izjasnita o dejstvih, ki izhajajo iz omenjenih poročil. A.A. je na zaslišanju povedala, da sicer ve, da na Kosovu delujeta tako UNMIK kot tudi KFOR, vendar niso sposobni zagotavljati varnosti. B.B. pa je dodal, da se ne strinja s tem, kar je napisano v poročilih. Po njegovem mnenju ne bi nihče želel živeti na Kosovu, če bi poročila odsevala dejansko stanje. Za podkrepitev svojih izjav je v spis predložil dokumente (članke), ki jih tožena stranka navaja v 11 alinejah. Tožena stranka pravi, da je tožnik povedal, da se nobeden od teh člankov ne nanaša nanj osebno. S temi članki je hotel dokazati, da mednarodna poročila, ki mu jih je predložila tožena stranka, ne poročajo pravilno. Hkrati prosilec z omenjenimi članki dokazuje, da na Kosovu obstajajo zamaskirane osebe, ter da ljudje, ki imajo težave, kot jih je imel on, težko živijo. Tožena stranka je pridobila prevode omenjenih člankov v slovenski jezik ter jih preučila. Tožena stranka v zvezi z omenjenimi časopisnimi članki navaja, da se tudi potrditvah prosilca nobeno od njih ne nanaša na prosilca ali njegovo ženo osebno. Prav tako se tudi noben od člankov ne nanaša na situacijo, za katero je prosilec v vlogi za azil trdil, da je bila vzrok za zapustitev matične države (domnevno preganjanje albanskega prebivalstva zaradi dejstva, da naj bi živel v romski hiši) - četudi je to situacijo kasneje na zaslišanju zanikal. Tožena stranka meni, da predloženi časopisni članki in izpiski iz interneta, pogosto stari nekaj mesecev ali let, vsekakor ne morejo imeti večje teže kot aktualna in ažurna poročila mednarodnih, zaupanja vrednih organizacij. Časopisni članki so namreč po mnenju Ministrstva za notranje zadeve v veliki meri podvrženi subjektivnemu dojemanju dogodkov na Kosovu, medtem ko so zgoraj naštetega mednarodna poročila tako uglednih organizacij kot so UNHCR, OSCE ter Angleško in Ameriško notranje ministrstvo, veliko bolj neodvisna in objektivna, saj so plod neprestanega raziskovanja na kraju samem in kot taka podvržena tudi strogi kontroli v smislu apolitičnosti oziroma izključevanja vsakršnega subjektivnega mnenja avtorja poročila. Nenazadnje so omenjena poročila tudi dosti bolj obširna, poglobljena in natančna kot časopisni članki oz. internetni izpiski, ki jih je v spis predložil prosilec, ter kot taka bolj kredibilna. Ministrstvo za notranje zadeve je zato mnenja, da omenjeni članki in internetni izpiski ne morejo imeti večje teže kot zgoraj navedena mednarodna poročila. Poleg tega je tožena stranka svojo odločitev oprla tudi na stališče Ustavnega sodišča, kakor izhaja iz sodbe Up 422/2003 z dne 10. 7. 2003, iz katere izhaja, da Ustavno sodišče ne dvomi v verodostojnost mednarodnih poročil, ki jih pri svojih odločitvah uporablja Ministrstvo za notranje zadeve.

Navedbe B.B. o tem, da tisti, ki imajo težave, kot jih je imel on, na Kosovu živijo težko, so le splošne in pavšalne navedbe, ki jih prosilec z ničemer ni konkretiziral. Ravno tako so po mnenju tožene stranke povsem splošne in neargumentirane pripombe A.A., da KFOR in UNMIK na Kosovu ne zagotavljata varnosti.

V zvezi z dokumentacijo, ki jo je v spis predložila A.A. (in se nanaša na B.B., - potrdilo z dne 30. 8. 2006 o tem, da je B.B. ožji družinski član civilnega invalida vojne E.E., potrdilo z dne 7. 8. 2006 o tem, da ima B.B. poškodovan bivalni objekt, potrdilo z dne 25. 8. 2006 o tem, da je E.E. prejemnik socialne pomoči, potrdilo z dne 22. 8. 2006, da sta B.B. in A.A. začasna prebivalca občine A.), pa tožena stranka dodaja, da samo dejstvo, da je bivalni objekt B.B. poškodovan (česar prosilec v postopku nikoli ni zatrjeval ali se na to skliceval), ter da je B.B. ožji družinski član civilnega invalida vojne (prejemnika socialne podpore), kakor tudi dejstvo, da sta bila prosilca začasna prebivalca občine A., še ne more pomeniti razloga za drugačno obravnavo njunih prošenj za azil, saj poškodovana hiša kot taka še ne pomeni kakršnegakoli preganjanja po Ženevski konvenciji ali razloga, da bi se prošnji B.B. in A.A. obravnavalo drugače v smislu subsidiarne zaščite. Iz poročila nevropsihiatra dr. F.F. iz Nevropsihiatrične klinike v C. z dne 26. 8. 2006, ki ga je v spis priložila A.A. in se nanaša na B.B., izhaja, da je B.B. od dne 19. 3. 2003 prihajal na redne preglede. Pritoževal se je zaradi nespečnosti, nervoze, izgube motivacije in koncentracije, kar kaže na motnjo posttravmatskega sindroma, ki se je le malo izboljšal zaradi obremenjenosti s stresom in slabimi ekonomskimi razmerami. Prosilec je na zaslišanju v zvezi s svojim psihičnim stanjem navedel, da je psihologa obiskoval redno, tudi večkrat na mesec - vsakič, ko je potreboval pomoč, je prejel terapijo. Njegov psiholog ga je napotil tudi k drugim strokovnjakom, če jih je potreboval. Ministrstvo za notranje zadeve je mnenja, da je iz teh podatkov razvidno, da je B.B. dobil vso potrebno psihološko oskrbo, ki jo je potreboval, redno, s strani več strokovnjakov. Poleg tega je B.B. na zaslišanju izjavil, da v matični državi nikoli ni imel takih težav, da bi bil zaradi njih prisiljen zapustiti Kosovo ter da se na Kosovo on osebno sploh ne boji vrniti. Tudi prosilec sam torej ne zatrjuje, da bi se zaradi domnevnih psiholoških težav bal vrnitve na Kosovo. Ministrstvo za notranje zadeve dodaja, da ZAzil ne daje možnosti uveljavljanja prošnje za priznanje azila v Republiki Sloveniji zaradi zdravstvenega stanja, niti tega ne določa Ženevska konvencija ali EKČP (sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije št. I Up 1043/2006-3 z dne 12. 7. 2006), zato omenjeno potrdilo v ničemer ne more spremeniti odločitve Ministrstva za notranje zadeve.

Tožena stranka je zato mnenja, da subjektivni strah B.B. in A.A. pred vrnitvijo v matično državo ni v zadostni meri objektivno konkretiziran in je zato neutemeljen. V njunem primeru ne obstaja utemeljen razlog za prepričanje, da bi bila ob vrnitvi v matično državo soočena z utemeljenim tveganjem, da utrpita resno škodo (da bi ju doletela smrtna kazen ali usmrtitev, mučenja ali nehumano ali poniževalno ravnanje), prav tako pa glede na gornjo obrazložitev in splošno znano dejstvo, da se je vojna na Kosovu končala že pred več kot 6 leti, ni mogoče verjeti, da bi bila v izvorni državi deležna resnih in individualnih groženj za življenje ali njuni osebnosti zaradi samovoljnega nasilja v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada.

V tožbi tožnika pravita, da sta v spis vložila 5 člankov iz kosovskih časopisov in 7 izpisov iz interneta, vendar je tožena stranka menila, da se vsebina teh listin ne nanaša na situacijo prosilcev niti na njiju osebno. Tožnika sta v spis vložila še potrdilo, da sta začasna prebivalca občine A., da imata poškodovan bivalni objekt, da je tožnik ožji družinski član civilnega vojnega invalida, poročilo nevropsihiatra dr. F.F. z dne 19. 3. 2006, iz katerega izhaja, da B.B. prihaja na redne preglede zaradi posttravmatskega sindroma, ki se na more izboljšati zaradi obremenjenosti s stresom in slabimi ekonomskimi razmerami. Bistvena kršitev določb postopka je podana, ker odločba ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih oziroma so ti nejasni in v nasprotju z dokazili v spisu. Tožena stranka je predložila informacije o stanju v izvorni državi, ki pa niso bile prevedene niti predložene v celotnem izpisu, temveč le v izvlečkih, katere pa tožeča stranka ni mogla preveriti in se o njih izjasniti. Tožena stranka časopisnih člankov in internetnih izpisov, ki sta jih v spis vložila tožnika, ni presojala oziroma ocenjevala v kontekstu objektivne situacije na Kosovu, temveč jih je zavrnila zgolj s trditvijo, da se ne nanašajo osebno na tožnika. Iz izjav, ki jih je tožnik dal v postopku evidentno izhaja, da je močno psihično prizadet in da se ne zaveda dogodkov in okolice zaradi posttravmatskega sindroma; zaradi navedenega ni znal pojasniti razlogov za azil. Tožnica je spričevala vložila v spis z namenom, da se potrdijo navedbe o njegovem psihičnem stanju, ki ga tožena stranka ni presojala. Tožnik iz navedenih razlogov predlaga, da se postavi izvedenec psihiater, ki bo moral oceniti tožnikovo psihično stanje in odgovoriti ali se zaveda dogodkov in okolice in kako jih zaznava. Glede nekredibilnosti izjav tožnice, tožnika menita, da jih je tožena stranka povsem neutemeljeno ocenila. Njene izjave se dopolnjujejo in ne razhajajo. Poudarjata, da odgovor na vprašanje, ali sta bila tožnika v matični državi preganjana zaradi verskih, političnih, nacionalnih razlogov ali pripadnosti določeni družbeni skupini ni dopustno. Vsi navedeni izrazi, ki jih uporablja Ženevska konvencija so pravni pojmi in ne splošni pogovorni pojmi, zato od prava neukih ljudi ni mogoče pričakovati razumevanje teh pojmov. Tožnika prosita za azil, ker sta pripadnika določene družbene skupine, ki je v matični državi preganjana, ker živi v vasi, ki je pretežno romska, onadva pa sta Albanca.

Glede na iztrgane povzetke posameznih poročil, ki niso bili prevedeni, se tožnika nista mogla izjasniti o tem, ali je tožena stranka uporabila objektivne podatke.

Tožnika v spis vlagata poročilo UNHCR, ki pravi, da Romi, Srbi in Albanci tam, kjer so v manjšini, potrebujejo mednarodno zaščito. Njihov varnostni položaj je slab, obstajajo hude kršitve temeljnih človekovih pravic. Zaradi navedenega jih je potrebno obravnavati za ogrožene skupine. Zaradi preganjanja bi morali uživati mednarodno zaščito. Prisilna vrnitev v Srbijo ni primerna, prav tako pa bi morala biti vrnitev na domove strogo prostovoljna na podlagi individualnih odločitev. Glede na navedeno obstaja objektivni element preganjanja - utemeljen strah pred preganjanjem, zato je tožnikova prošnja utemeljena tako z razlogi, ki narekujejo podelitev azila kot humanitarnega azila. V zadnjem času so se ponovno zaostrile razmere na Kosovu, ko mednarodna skupnost razpravlja o bodočem položaju tega območja. Priložena poročila so zastarela in ne opisujejo zadnjih nemirov na Kosovu, zato tožnika predlagata, da se poročilo dopolni s poizvedbami pri UNHCR o najnovejšem stanju na Kosovu. Tožnika predlagata, da sodišče opravi glavno obravnavo, postavi izvedenca psihiatra, vpogleda v poročilo UNHCR in pridobi poročilo pri UNHCR o stanju na Kosovu in zasliši tožnico, da se odpravijo nejasnosti v videnju tožene stranke glede izpovedb, ki jih je dala tožnica. Predlaga, da sodišče zadevo vrne toženi stranki v ponoven postopek. Tožnika prosita za taksno oprostitev, ker zaradi njunega premoženjskega stanja, ne zmoreta plačila sodne takse.

V odgovoru na tožbo tožena stranka pravi, da ne drži, da informacije o stanju v matični državi niso bile predložne in prevedene v celotnem izpisu. Omenjena poročila so zelo obširna in v nasprotju z načelom ekonomičnosti postopka bi bilo, če bi se prevajala in prosilcem predstavljala v celoti. Poročilo ameriškega in angleškega notranjega ministrstva opisujeta splošno stanje v Srbiji, del, ki se nanaša na Kosovo, pa je ločen. Nesmotrno in za sam postopek popolnoma nepomembno bi bilo torej prevajati in prosilca soočati z dejstvi, ki se sploh ne nanašajo nanju in na situacijo, za katero zatrjujeta, da se jima je zgodila na Kosovu. Pristojni organ je v postopku prevedel zgolj dele poročil, ki se nanašajo na prosilca in njuno zgodbo. Glede na to, da so omenjena poročila napisana v angleškem jeziku, je tožena stranka povzetke teh poročil prevedla v slovenski in tudi v albanski jezik. Preden je tožena stranka izdala izpodbijano odločbo, je vsa poročila, vključno s prevodi v slovenski in albanski jezik, poslala tako odvetnici kot tudi obema prosilcema. V zvezi s poročili je bilo dne 19. 12. 2006 opravljeno posebno zaslišanje, kjer sta imela prosilca možnost, da se o navedenih poročilih izjasnita.

Na tem zaslišanju (soočenju) prosilca nista navedla, da česa ne bi razumela, zato so tožbene navedbe, da se prosilca nista mogla izjasniti o povzetkih poročil zavajajoče. Odvetnica se navedenega zaslišanja ni udeležila, čeprav je bila pravilno vabljena, svoje odsotnosti pa tudi ni opravičila. Tudi odvetnica je torej imela možnost, da se izjasni o navedenih poročilih in da poda pripombe, pa tega ni storila. Ministrstvo za notranje zadeve zavrača tožbeno navedbo, da so navedena poročila zastarela in da ne opisujejo zadnjih nemirov na Kosovu. Omenjene ugledne mednarodne organizacije (OSCE, UNHCR, Ameriško in angleško notranje ministrstvo) svoja poročila izdajajo periodično, vsako leto (ali celo večkrat na leto). Pristojni organ pri pripravi vsake odločbe v azilnih postopkih vedno upošteva najnovejša in najbolj relevantna poročila. Tako je storil tudi v primeru B.B. in A.A.. Izpodbijana odločba je bila izdana dne 29. 1. 2007, zadnji "nemiri" oziroma demonstracije kosovskih Albancev v zvezi z neodvisnostjo Kosova pa so se zgodili dne 10. 2. 2007. Pri odločanju v azilnih postopkih se vedno upošteva situacija v matični državi v času odločanja, opredeljevanje do dogodkov, ki se v času odločanja sploh še niso zgodili, pa vsekakor ni mogoče. Poleg tega tožena stranka pripominja, da navedene demonstracije v ničemer niso povezane s situacijo, zaradi katere naj bi A.A. in B.B. zapustila matično državo. Odvetnica je v tožbi v upravnem sporu priložila dokumentacijo, za katero navaja, da je "poročilo UNHCR". Pristojni organ pripominja, da je priložena dokumentacija Odgovor na zahtevek za informacijo Informacijsko dokumentacijskega centra Ministrstva za notranje zadeve, ki se nanaša na več mednarodnih poročil, in ne zgolj na poročilo UNHCR, in se nanaša na primer družine ..., ki ni identičen primeru B.B. in A.A.. Vsa poročila, ki so omenjena v Odgovoru na zahtevek, je Ministrstvo za notranje zadeve preučilo in uporabilo tudi v primeru B.B. in A.A.. Ministrstvo za notranje zadeve je vso dokumentacijo, ki jo je predložil prosilec, prevedlo in se je do nje v izpodbijani odločbi podrobno opredelilo.

Ravno tako ne držijo tožbene navedbe, da Ministrstvo za notranje zadeve ni presojalo navedb B.B. o njegovem psihičnem stanju. V izpodbijani odločbi se je Ministrstvo za notranje zadeve do omenjenih navedb podrobno opredelilo (odločba št. ... str. 13, 3. odstavek). Tožena stranka še pripominja, da je prosilec na vprašanja pri podaji prošnje za azil, na prvem zaslišanju dne 29. 9. 2006 ter na drugem zaslišanju dne 19. 12. 2006 odgovarjal jasno, razločno, povezano; čez sam postopek ni imel nikoli pripomb in nikoli ni zaprosil za dodatna pojasnila v zvezi s samim azilnim postopkom ali z vprašanji, ki so mu bila postavljena, ravno tako niti glede enega vprašanja ne pri podaji vloge in ne na zaslišanju ni navedel, da ga ne bi razumel. Pri podaji vloge in na prvem zaslišanju dne 29. 9. 2006 morebitnih psihičnih težav sploh ni omenjal, ravno tako ni navajal, da bi bilo narobe karkoli drugega v zvezi z njegovim zdravjem. Ne gre spregledati dejstva, da ima prosilec že od vsega začetka azilnega postopka pravnega zastopnika (odvetnico G.G.) in da torej v azilnem postopku ni bil "prepuščen samemu sebi". Glede na to, da je bilo omenjeno potrdilo izdano dne 26. 8. 2006 in da zgolj nakazuje na možnost motnje post-travmatskega sindroma, prosilec pa vse od svojega prihoda v Slovenijo v zvezi z zatrjevanimi težavami ni bil pri ustreznem slovenskem strokovnjaku, Ministrstvo za notranje zadeve upravičeno dvomi o vsebini tega potrdila.

V odgovoru na odgovor tožene stranke tožnika pravita, da je neprevajanje informacij v nasprotju z načelom kontradiktornosti postopka in da je uradni jezik v postopku slovenščina, kar prevlada nad načelom ekonomičnosti. Glede zaslišanja odvetnica tožnikov navaja, da je prejela poročila v angleščini, ni pa prejela vabila za zaslišanje dne 19. 12. 2006. Poročilo v zvezi s primerom ... se nanaša na objektivni položaj v državi. Pravi, da tožena stranka uporablja samo tiste informacije iz poročil, ki so v škodo prosilcev. Poročilo UNHCR se nanaša na prebivalce Kosova na etnično mešanih območjih in ga tožena stranka ne prilaga več poročilom, odkar se pooblaščenka sklicuje na to poročilo, saj zanika ostala poročila, na katera se sklicuje tožena stranka. Tožnika vztrajata pri postavitvi izvedenca, ker bi lahko samo on odgovoril na vprašanje o tem, ali se tožnik zaveda dogodkov in ali se nanje lahko odziva.

V odgovoru tožena stranka pravi, da je bilo vabilo na zaslišanje odvetnici vročeno z vročilnico (zapeto na vabilo za zaslišanje št. ... z dne 4. 12. 2007). Vabilo je bilo poslano skupaj s poročili v isti kuverti, poleg tega je tudi tožnik na zaslišanju povedal, da se je o zaslišanju pogovarjal z odvetnico.

Obrazložitev k prvi točki izreka: Tožba ni utemeljena.

Upravno sodišče je s sodbo v zadevi ... z dne 11. 1. 2006 tožbi ugodilo in odločbo tožene stranke odpravilo, ker je tožena stranka napačno uporabila materialno pravo glede opredelitve pojma preganjanja in zaradi odločbe Ustavnega sodišča RS v zadevi Up-968/05 z dne 24. 11. 2005, v kateri je Ustavno sodišče zavzelo stališče glede izvedbe pospešenega postopka po ZAzil z vidika procesnih standardov iz 22. člena Ustave (Uradni list RS, št. 33/91-I, 42/97, 66/2000, 24/2003, 69/2004). Ker je namreč tožena stranka v prvotnem postopku prek več mednarodnih poročil ugotavljala dejansko stanje glede preganjanja Albancev na Kosovu s strani večinskega prebivalstva, bi tožnika glede na določbo Ustavnega sodišča morala imeti možnost, da se v postopku zaslišanja (24., 29 in 33. člen ZAzil) izjavita o objektivnih in subjektivnih okoliščinah možnega preganjanja v primeru vrnitve na Kosovo. Vrhovno sodišče je sodbo Upravnega sodišča z dne 11. 1. 2006 potrdilo s tem, da je izhajalo iz stališča, da je tožena stranka kršila samo procesne standarde v zvezi s citirano odločbo Ustavnega sodišča (sodba Vrhovnega sodišča RS v zadevi ... z dne 9. 2. 2006).

Sodišče ugotavlja, da je v ponovnem postopku tožena stranka sledila napotkom Vrhovnega sodišča RS in je tožnika zaslišala in jima dala možnost, da se izrečeta o poročilih, ki jih je tožena stranka uporabila v ugotovitvenem postopku. Vendar pa iz omenjenih sodnih odločb Upravnega sodišča in Vrhovnega sodišča izhaja, da sta sodišči ugotovili bistveno kršitev določb postopka, ker je tožena stranka uporabila poročila o stanju v državi, ne da bi dala možnost strankama, da se do teh poročil izrečeta v upravnem postopku, nista pa se sodišči spustili v presojo, ali bi bilo glede na izpovedbe tožnikov v prvotnem postopku o oblikah, razlogih in intenzivnosti dejanj preganjanja sploh potrebno, da tožena stranka ugotavlja stanje v izvorni državi. Na podlagi ponovno izvedenega ugotovitvenega postopka in sicer zaslišanja tožnice dne 28. 9. 2006 in tožnika dne 29. 9. 2006 ter na podlagi soočenja tožnikov z določenimi nekonsistentnostmi v njunih izjavah (glede na podajo vloge z dne 28. 7. 2005), ki jih je tožena stranka jasno opredelila v izpodbijani odločbi, ni več nobenega dvoma, da sta oba tožnika zatrjevala preganjanje zgolj s tem, da je nekega dne, ko je bila tožnica zvečer sama doma, zaslišala trkanje, odšla je ven, vendar je slišala samo korake nekoga, ki je bežal. Od takrat dalje se ni več počutila varno in je začela razmišljati o odhodu iz matične države. In drugič se je konkretno dejanje preganjanja zgodilo dva do tri mesece po poroki, ko je bila tožnica tudi sama doma in je skozi okno videla, da na dvorišču stojijo zamaskirane osebe in gledajo proti hiši. Da bi bila tožnika žrtvi tudi drugih oblik groženj, sta oba v ponovnem ugotovitvenem postopku na zaslišanju in ob soočenju kontradiktornosti zanikala. Po upravno-sodni praksi, ki temelji na določilu 9. člena Direktive št. 2004/83/EC, opisana dva dogodka ne moreta pomeniti preganjanja v smislu 2. odstavka 1. člena Zazil. Nasilna dejanja, ki pomenijo preganjanje v smislu 2. odstavka 1. člena ZAzil, so sicer lahko fizične ali psihične narave, vendar morajo biti ta dejanja v obeh primerih dovolj intenzivna (sodba Upravnega sodišča RS v zadevi U 2189/2006 z dne 20. 10. 2006 in sodba Vrhovnega sodišča RS v zadevi I Up 1713/2006 z dne 21. 12. 2006; I Up 119/2007 z dne 15. 2. 2007). V zadevi, ko je šlo za zatrjevano preganjanje Roma v BiH, je Vrhovno sodišče odločitev oprlo na ugotovitev, da so tožniku neznanci zgolj grozili, niso pa ga nikoli fizično napadli, zato ni podana takšna stopnja intenzivnosti zatrjevanih kršitev človekovih pravic, da bi bili izpolnjeni pogoji iz 2. ali 3. odstavka 1. člena ZAzil (sodba Vrhovnega sodišča RS v zadevi I Up 1782/2006 z dne 25. 1. 2007. Tudi, ko je šlo za nekajkratne fizične obračune (na Kosovu s strani Albancev) v daljšem časovnem obdobju, je sodišče štelo, da ni izpolnjena zadostna stopnja intenzivnosti preganjanja (sodba Vrhovnega sodišča v zadevi I Up 66/2007 z dne 17. 1. 2007) in tudi, ko je šlo za en fizični napad brez posledic ter eno verbalno nadlegovanje (sodba Vrhovnega sodišča RS v zadevi I Up 119/2007 z dne 15. 2. 2007), Vrhovno sodišče ni štelo, da je podana zadostna stopnja intenzivnosti preganjanja. V konkretni zadevi pa tožnika nista izkazala niti da sta bili žrtvi psihičnega nasilja, saj za omenjena dogodka ni mogoče z zadostno stopnjo verjetnosti oceniti, da je sploh šlo za na tožnika usmerjeni grožnji, ki bi izvirali iz ene izmed petih podlag za preganjanje po 2. odstavku 3. člena ZAzil. Ker navedeni dve dejanji v okoliščinah, ki jih je natančno ugotovila tožena stranka na podlagi izpovedb tožnikov, "v nobenem primeru ne morejo pomeniti preganjanja" in zato tudi "ni potrebno ocenjevati in presojati stopnje intenzivnosti zatrjevanih kršitev človekovih pravic v skladu s pogoji, določenimi v Ženevski konvenciji" (odločba Ustavnega sodišča RS št. Up-1187/06 z dne 13. 7. 2006, 8. odst. obrazložitve), je očitno, da tožnika nista preganjana v izvorni državi v smislu 2. odstavka 1. člena ZAzil. To pomeni, da toženi stranki z vidika pogojev iz 2. odstavka 1. člena ZAzil sploh ne bi bilo treba uporabiti poročil o stanju v izvorni državi, saj z vidika izpolnjevanja pogojev za azil ni dovolj, da je tožnika strah pred preganjanjem (subjektivni element preganjanja), ampak mora biti njun strah tudi utemeljen (objektivni element preganjanja). V konkretnem primeru pa njun strah ni (objektivno) utemeljen že zaradi tega, ker zatrjujeta dejanja preganjanja, ki ne morejo biti dejanja preganjanja po 2. odstavku 1. člena ZAzil in zato za obstoj utemeljenega strahu pred preganjanjem niti ni bilo potrebno ugotavljati objektivnega stanja v izvorni državi prek določenih poročil. Uporabljena poročila - in na njih vezana dokazna ocena objektivnega stanja na Kosovu v izpodbijani odločbi - je zato relevantna samo z vidika pogojev iz 3. odstavka 1. člena ZAzil (subsidiarna zaščita). Tožena stranka je s temi poročili ugotavljala, ali bi vrnitev tožnikov na Kosovo lahko pomenila tveganje za škodo v smislu 8. alineje 1. odstavka 2. člena ZAzil. V zvezi s tem sodišče ugotavlja, da je dokazna ocena tožene stranke pravilna in zakonita, je celovita, dovolj natančna, glede na podatke v spisu je točna in je zajela tudi oceno dokazov, ki sta jih v upravnem postopku predložila tožnika. V zvezi s to dokazno oceno je bistveno, da sta tožnika subsidiarno zaščito uveljavljala zaradi splošnih varnostnih in politično-ekonomskih razmer, ne pa zaradi tega, ker bi bile neustrezne razmere za življenje na Kosovu vezane konkretno na osebne okoliščine tožnikov. Sklicevala sta se na splošno poslabšanje razmer na Kosovu zaradi aktualnega političnega dogovarjanja o političnem statusu Kosova, dokazi, ki sta jih predložila v upravnem postopku, pa izkazujejo nekatere konkretne primere nestabilne varnostne situacije na Kosovu. Tožena stranka je imela ustrezno podlago, da je dala večjo težo poročilom o stanju na Kosovu organizacij in institucij, ki se ukvarjajo z begunskim pravom, saj časopisni članki in izpiski iz interneta z vidika potreb odločanja po ZAzil izkazujejo le hipotetično situacijo, v kateri bi tožnika lahko postala žrtvi v smislu 8. alineje 1. odstavka 2. člena ZAzil zaradi izbruha vojne na Kosovu. Vendar ta hipotetična situacija glede na uporabljene članke, poročila in izpiske iz interneta ni do tolikšne mere realna, da bi zahtevala priznanje subsidiarne zaščite. To pomeni, da je ocena relevantnosti predloženih člankov in izpiskov s strani tožene stranke zakonita v delu, kjer tožena stranka pravi, da ti članki izkazujejo zgolj posamične dogodke, kot odraz nestabilnosti na Kosovu, ki niso usmerjeni neposredno na tožnika. Nima pa tožena stranka prav, ko pravi, da predloženi članki in izpiski nimajo takšne teže kot poročila omenjenih institucij in organizacij iz razloga, ker so slednji nepristranski in verodostojni, med tem ko so dokazi tožnikov pristranski. To je preveč pavšalna trditev, vendar pa ta zmotna ocena o informacijah iz izvorne države ni mogla vplivati na zakonitost in pravilnost odločitve v konkretni zadevi. Obravnavana ocena je pavšalna, saj ni mogoče vnaprej dajati ali odvzeti verodostojnosti nobenemu viru; vsi viri o stanju v izvornih državah so v azilnem postopku načeloma uporabljivi, njihova (ne)verodostojnost pa mora biti konkretno utemeljena; tudi viri notranjih ministrstev Velike Britanije in ZDA so zato lahko v določenih primerih ocenjeni za manj verodostojne, saj na podlagi teh virov upravni organi v teh dveh državah odločajo o statusu begunca in političnega interesa avtorjev teh virov ni mogoče izključiti. Vendar pa so viri, ki jih je uporabila tožena stranka bistveno bolj usmerjeni v potrebe odločanja po Ženevski konvenciji, med tem ko viri, ki sta jih predložila tožnika, po tehtni ugotovitvi tožene stranke izkazujejo samo posamične situacije, konflikte. To je bistven razlog zaradi katerega je tožena stranka lahko dala večjo težo določenim virom. Konkretna tožbena trditev, ki je vezana na poročilo UNHCR, da Romi, Srbi in Albanci, kjer so v manjšini, potrebujejo mednarodno zaščito, je sicer skladna z izjavo tožnice, da v njuni vasi večinoma živijo Srbi in Romi, nekaj pa je tudi Albancev. Vendar pa sta bila tožnika na zaslišanju soočena z natančnimi podatki o etnični sestavi v občini A., ki pa izkazujejo, da je velika večina Albancev v občini A., ne pa da so Albanci v manjšini. Tudi iz izjave na zaslišanju tožnice ne izhaja, da bi tožnika živela v bolj osamljenem predelu občine. Na podatke o etnični sestavi v občini A. tožnika v upravnem postopku nista imela pripomb in jih nimata tudi v tožbi, zato je tožbena navedba, da potrebujeta mednarodno zaščito (glede na poročilo UNHCR), ker sta pripadnika manjšinskega prebivalca, neutemeljena. To je tudi specifičen razlog, zaradi katerega sodišče ni sprejelo njunega dokaznega predloga za ponovni vpogled v poročilo UNHCR.

Iz povedanega sledi, da ne drži tudi tožbeni ugovor, da tožena stranka ni ocenila priloženih člankov in izpiskov z vidika objektivne situacije na Kosovu. Ravno tako ne drži trditev, da se tožnika nista mogla izreči o poročilih, saj to dejstvo očitno ne izhaja iz podatkov v spisu. Sodišče pripominja, da mora tožena stranka prevajati tiste dele poročil, ki jih uporabi, pri čemer mora izhajati iz načela materialne resnice (8. člen Zakona o splošnem upravnem postopku, ZUP, Uradni list RS, št. 22/2005) in proste presoje dokazov (10. člen ZUP), ob upoštevanju pravila deljenega dokaznega bremena (3. in 4. odstavek 24. člena in 1. odstavek 33. člena ZAzil, sodba Vrhovnega sodišča RS v zadevi I Up 68/2002 z dne 23. 1. 2002). Deljeno dokazno breme pa pomeni, da je breme dokazovanja tudi na stranki, kar je brez dejanskih omejitev uresničljivo takrat, ko ima prosilec za azil pomoč svetovalca za begunce. To se je zgodilo v konkretnem primeru, saj so navedbe pooblaščenke tožnikov, da ni prejela vabila na zaslišanje zaradi soočenja s poročili neprepričljive glede na odgovore in pojasnila tožene stranke. Bistveno pa je, da tožnika nista z ničemer argumentirala, v katerem delu povzemanja poročil oziroma ugotavljanja dejstev je tožena stranka ravnala nezakonito, nepopolno, netočno in zakaj je mogoče šteti, da je ta zatrjevana napaka pri uporabi dejstev vplivala na odločitev. Pri upoštevanju tovrstnih procesnih standardov (22. člen Ustave) je namreč merilo to, da ima stranka možnost učinkovitega zavarovanja pravic in interesov stranke in zato ne gre za absoluten standard v tem smislu, če bi tožena stranka morala prevesti celotno poročilo, četudi je za zadevo relevanten samo del poročila. Ta standard izhaja iz 11. odstavka obrazložite odločbe Ustavnega sodišča v zadevi Up-422/2003 z dne 24. 6. 2003. Tožnica v tožbi tudi ni utemeljevala, da predloženi članki izkazujejo, da bi bila tožnika soočena z utemeljenim tveganjem, da utrpita resno škodo v primeru vrnitve v izvorno državo. Tožeča stranka namreč ne more uspešno dokazovati izpolnjevanja pogojev iz 3. odstavka 1. člena ZAzil zgolj s tem, da v postopku predloži nekaj člankov o stanju v izvorni državi, ne da bi ob tem konkretno argumentirala, katera dejstva iz poročil izkazujejo obstoj zakonskih pogojev v zvezi z institutom subsidiarne zaščite. Predlog za izvajanje dokazov mora biti namreč utemeljen (10. odstavek obrazložitve odločbe Ustavnega sodišča RS v zadevi Up-1055/05 z dne 19. 1. 2006), da bi sodišče lahko presodilo dejansko in pravno relevantnost njegovega izvajanja. Določeno utemeljitev ima le dokazni predlog, da bi sodišče izvajalo dokaz z vpogledom v poročilo UNHCR, ker naj bi po mnenju tožnikov iz tega poročila izhajalo, da Romi, Srbi in Albanci tam, kjer so v manjšini, potrebujejo mednarodno zaščito. Vendar ta dokazni predlog je po eni strani nedopusten, po drugi strani pa neutemeljen. Neutemeljenost tega dokaznega predloga je sodišče že argumentiralo. Glede nedopustnosti pa velja po določilu 3. odstavka 20. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1, Uradni list RS, št. 105/2006), da stranka v upravnem sporu ne sme navajati dejstev in predlagati dokazov, če je imela možnost navajati ta dejstva in predlagati dokaze v postopku pred izdajo akta. Omenjeni tožbeni predlog tudi ni skladen s specialnim določilom 1. odstavka 39. člena ZAzil, po katerem Upravno sodišče odloča na podlagi ugotovitev, pridobljenih v postopku na prvi stopnji. Tožeča stranka v tožbi ne utemeljuje, da ni mogla predlagati omenjenih dokazov v upravnem postopku, ob tem da je ta dokaz že izvajala tožena stranka in da sta se tožnika lahko do njega opredelila. In tožnika tudi ne pravita, da se je dejansko stanje glede na ugotovitve v upravnem postopku spremenilo (3. odstavek 39. člena ZAzil). V azilnem postopku je dokazno breme deljeno že v upravnem postopku in sicer med organom in stranko in če ima stranka pravno pomoč že v upravnem postopku, deljeno dokazno breme pomeni, da mora stranka predložiti konkretne dokaze in ne more uspešno predlagati izvedbe določenih dokazov šele v upravnem sporu, če je to možnost imela v upravnem postopku, pa je ni izkoristila in niso podane okoliščine iz 3. odstavka 39. člena ZAzil. Pavšalen je tudi tožbeni ugovor, da izpodbijana odločba nima razlogov o odločilnih dejstvih oziroma da naj bi bili le-ti v nasprotju z dokazi v spisu. To očitno ne ustreza dejstvom iz odločbe; in tožena stranka tudi ni navedla nobenega tehtnega razloga, zakaj tožena stranka ne bi smela vprašati prosilca, če je bil v izvorni državi preganjan na podlagi vere, rase, političnega prepričanja, nacionalnosti, pripadnosti določeni družbeni skupini, saj tožena stranka v konkretni zadevi odločbe ni oprla izključno na morebiten negativen odgovor tožnikov na to vprašanje.

Izpodbijano odločbo pa je sodišče presodilo tudi z vidika pravilnosti odločitve z vidika 3. odstavka 1. člena ZAzil glede na posebne okoliščine zdravstvenega stanja tožnika. Tožena stranka je v zvezi s tem zavzela materialno-pravno stališče, da ZAzil ne daje možnosti uveljavljanja prošnje za azil zaradi zdravstvenega stanja niti tega ne določa Ženevska konvencija ali Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (MKVČP, Uradni list RS, št. 7/1994 - MP) in se pri tem opira tudi na sodbo Vrhovnega sodišča RS v zadevi I Up 1043/2006 z dne 12. 7. 2006. To pravno stališče tožene stranke je preveč pavšalno, da bi bilo pravno točno. Zato sodišče v nadaljevanju podrobneje presoja to materialno-pravno vprašanje, deloma tudi v povezavi z 2. odstavkom 1. člena ZAzil, ki je zaradi tožnikovega sklicevanja na post-travmatski sindrom, relevantno tudi za obravnavani upravni spor.

Pri odločanju po ZAzil je treba ločiti med "zdravstvenim stanjem" prosilca za azil in "zdravstvenimi razlogi", ki so lahko relevantni v postopku. Zdravstveni razlogi se lahko brez posebnih omejitev sestavni del dejanske podlage za ugotovitev preganjanja po 2. odstavku 1. člena ZAzil, če se ti razlogi nanašajo na okoliščine, v katerih je bil prosilec za azil preganjan v izvorni državi. To izhaja iz sodne prakse ESČP, ki se sicer ne nanaša na preganjanje v smislu Ženevske konvencije, saj pojma preganjanja beguncev MKVČP sploh ne ureja. Gre na primer za zadeve, ko so izkazane: neustrezne zdravstvene razmere oziroma zdravstvena pomoč v zaporu ali priporu glede na stanje zaprtega bolnika (sodbe ESČP v zadevah Melnik proti Ukrajini, Riviere proti Franciji, Boicenco proti Moldaviji, Popov proti Rusiji, Khudobin proti Rusiji iz leta 2006), neustrezne sanitarne razmere v zaporu (sodba ESČP v zadevi Mamedova proti Rusiji iz leta 2006), neustrezna oskrba s hrano in vodo za pripornika (sodba ESČP v zadevi Kadikis proti Latviji iz leta 2006).

Vendar v obravnavanem upravnem sporu ne gre za situacijo, ko bi bili zdravstveni razlogi relevantni zaradi ugotavljanja preteklega in morebitnega prihodnjega preganjanja tožnika v izvorni državi.

V obravnavanem upravnem sporu je relevantno "zdravstveno stanje" tožnika v Sloveniji in vpliv vrnitve tožnika v izvorno državo na njegovo zdravstveno stanje z vidika standardov iz 3. člena MKVČP. Tudi v tem smislu zdravstveno stanje prosilca za azil lahko pomeni pravno relevantno dejansko stanje za odločanje o azilu po 2. odstavku 1. člena ZAzil oziroma po Ženevski konvenciji v povezavi z določilom 9. člena Direktive št. 2004/83/EC, vendar le v primeru, če so ob tem izpolnjeni (tudi) vsi pogoji za podelitev statusa begunca po 2. odstavku 1. člena oziroma po Ženevski konvenciji ob upoštevanju Direktive št. 2004/83/EC. Argument tožene stranke, da tudi po MKVČP zdravstveno stanje ne more biti podlaga za podelitev azila, je neumesten, ker MKVČP pravice do azila sploh ne ureja. Zdravstveno stanje prosilca za azil pa je lahko podlaga za podelitev subsidiarne zaščite po 3. odstavku 1. člena ZAzil ob upoštevanju določb V. poglavja Direktive št. 2004/83/EC, če bi vrnitev prosilca za azil v izvorno državo pomenila nehumano ali poniževalno ravnanje (tudi mučenje) po 8. alineji 1. odstavka točke b.) 2. člena ZAzil. Dokazni standard, ki ga je glede na prakso Evropskega sodišča za človekove pravice treba upoštevati za ugotavljanje verjetnosti tovrstnega tveganja je, da mora tožena stranka oziroma sodišče ugotoviti, ali obstajajo utemeljeni razlogi za verjetnost, ki dosega stopnjo realne možnosti, da bi oseba, če bi bila vrnjena v izvorno državo, bila podvržena realnemu tveganju za kršitev omenjene zavarovane dobrine. (N. Proti Finski, sodba Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 26. 7. 2005). Ker gre za absolutno pravico iz MKVČP, Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) v tovrstnih zadevah opravlja strogo presojo (rigorous scrutiny) (D. Proti Veliki Britaniji, sodba ESČP z dne 2. 5. 1997, odst. 49; Bensaid proti Veliki Britaniji, sodba ESČP z dne 6. 2. 2001; Hukić proti Švedski, sodba ESČP z dne 27. 9. 2005; Rrustemaj in ostali proti Švedski, sodba ESČP z dne 15. 11. 2005) vseh dejstev, ki so sodišču na voljo in zlasti glede na najbolj aktualno zdravstveno stanje prizadetega (sodba ESČP v zadevi Bensaid; Salkić in drugi proti Švedski, sodba ESČP z dne 29. 6. 2004; sodba ESČP v zadevi D. Proti Veliki Britaniji, odst. 50; sodba ESČP v zadevi Hukić proti Švedski) in ne glede na to, ali bi kršitev 3. člena MKVČP izvirala neposredno zaradi dejanj državnih oblasti, ali ne (sodba ESČP v zadevi Bensaid proti Veliki Britaniji, odst. 34; sodba ESČP v zadevi Salkić in drugi proti Švedski; sodba ESČP v zadevi D. Proti Veliki Britaniji, odst. 49). Ker določilo 3. člena MKVČP ustreza določilu 18. člena Ustave, tudi za toženo stranko in sodišče v Sloveniji velja, da morajo opraviti strogo presojo dejstev. Vendar to je zgolj najbolj splošen materialno-pravni okvir in okvir le najbolj temeljnih dokaznih standardov za presojanje zdravstvenega stanja z vidika odločanja po 3. odstavku 1. člena ZAzil. Ni namreč na kakršen koli način prizadeto zdravstveno stanje prosilca za azil zadostna podlaga za podelitev subsidiarne zaščite po ZAzil, saj mora nehumano in poniževalno ravnanje dosegati določeno stopnjo intenzivnosti (resnosti), da pride v okvir določila 3. člena MKVČP, 18. člena Ustave in 3. odstavka 1. člena ZAzil. S tem v zvezi standardi, ki jih je v zadevah varstva pravice iz 3. člena MKVČP postavilo ESČP, pomenijo učinkovito harmonizacijo materialnega prava pri odločanju o subsidiarni zaščiti med državami članicami Evropske unije. Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da so ti standardi postavljeni na skrajni možen rob. Ključno merilo v tovrstnih zadevah, na katerega se ESČP sklicuje tudi v vseh kasnejših sodbah v primerljivih zadevah, je merilo iz sodbe v zadevi D. proti Veliki Britaniji. V sodbi v zadevi D. proti Veliki Britaniji je ESČP postavilo pravilo, da se tujci, ki so v državi podpisnici MKVČ bili v zaporu in jim je bil izrečen ukrep odstranitve iz države, načeloma ne morejo sklicevati na to, da imajo pravico ostati na ozemlju te države, da bi še naprej uživali medicinsko, socialno ali drugo obliko pomoči, ki so jo prejemali med služenjem zaporne kazni. Vendar pa lahko te osebe v zelo izjemnih primerih, v okoliščinah kot so podane v zadevi D. proti Veliki Britaniji, zaradi očitnih humanitarnih razlogov, uspešno uveljavljajo kršitev pravice iz 3. člena MKVČP (sodba ESČP v zadevi D. proti Veliki Britaniji, odst. 54; sodba ESČP v zadevi Rrustemaj in ostali proti Švedski). Ključne okoliščine, ki so v tej zadevi ESČP vodile k ugotovitvi kršitve 3. člena MKVČP, in postavljajo merilo na skrajni možen rob, pa so naslednje tri: v predemtni zadevi šlo je za napredovano (kritično) fazo končne in neozdravljive bolezni (Ibid. odst. 51 in 53); sodišče ni imelo dokazov, da bi katera koli oseba tožniku ob vrnitvi na otok G. pomagala z najnujnejšo sanitetno, prehrambeno, socialno in moralno pomočjo in ESČP tudi ni imelo dokazov, da bi tožnik dobil možnost ležanja v bolnici (Ibid. odst. 52); nobenega dvoma ni bilo, da je bil tožnik v psihološkem smislu pripravljen na smrt v družinskem in sočutnem okolju v Veliki Britaniji (Ibid. str. 53).

Čeprav je ESČP tako visok prag za ugotovitev kršitve 3. člena MKVČP, ko gre za zahtevke v zvezi z zdravstvenim stanjem tujcev, izrecno postavilo za primer, ko gre za tujca, ki je prejemal medicinsko pomoč v času prestajanja kazni, pa ESČP tega praga v kasnejših sodbah ni znižalo, ko je šlo za tujce, ki niso storili kaznivih dejanj, zaradi katerih bi prestajali kazen zapora.

Tak primer je Salkić in ostali proti Švedski (sodba ESČP z dne 29. 6. 2004), kjer je šlo za vprašanje vrnitve muslimanske družine v Republiko Srbsko, pri čemer sta po mnenju psihiatričnega izvedenca 14 letni otrok, deloma pa tudi mlajši 8 letni otrok, ki sta bila potrebna kontinuirane psihiatrične pomoči, trpela za hudimi psihološkimi travmami, tipičnimi za otroke s t.i. Bosanskim sindromom, ki vključujejo samomorilske znake, in bi po mnenju izvedenca vrnitev otrok v izvorno državo pomenila veliko tveganje za trajno psihološko škodo otrokoma, če bi to vrnitev sploh preživela (Ibid. točka 3). Sodišče je v tej zadevi ugotovilo, da je ranljivo zdravstveno stanje družine posledica nestabilnih življenjskih okoliščin in negotovosti glede prihodnosti in da se zdi, da so težave otrok izvirale iz dejstva, da sta jima bila njuna starša nesposobna zagotoviti varnost, podporo in nego. Ob tem pa je ESČP upoštevalo, da je družina uspela vzpostaviti kontakt s skrbstvenim centrom v BiH. Pomemben standard, ki ga je ESČP postavilo v tej zadevi, pa je v tem, da je ESČP odločitev, da ne gre za kršitev 3. člena MKVČP, sprejelo ob upoštevanju dejstva, da tveganje za kršitev pravice iz 3. člena MKVČP v tem primeru ne izvira neposredno zaradi dejanj javne oblasti države podpisnice MKVČP. Enako stališče je zavzelo ESČP tudi v zadevi Hukić proti Švedski. Iz tega stališča sledi, da bi bili lahko standardi presoje potrebne intenzivnosti dejanj tveganja iz 3. člena MKVČP nižji, če bi bilo mogoče odgovornost za ta dejanja pripisati neposredno javnim oblastem države podpisnice MKVČP. V zadevi Hukić proti Švedski (sodba ESČP z dne 27. 9. 2005) je šlo za družino z otrokom, ki je imel Downov sindrom in epilepsijo (Landau-Kleffner sindrom) in je bil na Švedskem deležen rednih pregledov in določene medicinske pomoči in je bilo po mnenju zdravnika absolutno nujno, da ostane na Švedskem. Sodišče je po predhodni ugotovitvi, da je določena nega in zdravniška pomoč za predmetno bolezen v BiH dostopna, štelo, da zgolj dejstvo, da taka zdravniška pomoč v BiH ni na enaki ravni kot na Švedskem, ne more biti odločilno za ugotovitev kršitve 3. člena MKVČP in da Downovega sindroma ni mogoče primerjati s končno fazo neozdravljive, smrtne bolezni v smislu okoliščin iz zadeve D. proti Veliki Britaniji. Enako je ESČP štelo tudi v zadevi Rrustemaj in ostali proti Švedski, ko je odrasla članica družine trpela za zdravniško izkazano post-travmatsko stresno motnjo z elementi nagnjenja k samomoru, njeni trije mladoletni otroci pa so poznali zgolj življenje na Švedskem in so bili vanj integrirani in niso bili prej še nikoli na Kosovu.

Iz teh standardov, ki so relevantni za odločanje o subsidiarni zaščiti po ZAzil v konkretnem upravnem sporu, brez kakršnega koli dvoma izhaja, da z vrnitvijo tožnikov v izvorno državo glede na zatrjevano zdravstveno stanje tožnika, vključno z upoštevanjem njegovega socialnega položaja, ki sta ga tožnika izkazovala z dokumenti o poškodovanem objektu in bivanjem s civilnim invalidom vojne, Slovenija ne bi kršila 3. člena MKVČP oziroma 18. člena Ustave, kar pa pomeni, da tudi niso podani pogoji za azil iz 3. odstavka 1. člena ZAzil. Zdravniško spričevalo z dne 26. 8. 2006 in tožnikove navedbe na zaslišanju dne 29. 9. 2006 sicer izkazujejo, da je bil tožnik deležen kontinuirane terapije zaradi depresivnih motenj oziroma post-travmatskega sindroma - ne samo zaradi tega, ker naj bi v vojni oskrbel ranjenega brata, ampak ker je v vojni doživel tudi druge tragične dogodke. Vendar pa njegovo zdravstveno stanje ni primerljivo s situacijami iz citirane sodne prakse ESČP, poleg tega je tožnik na zaslišanju sam navedel, da njegova depresija ni ovira za vrnitev v izvorno državo, ampak se noče vrniti v izvorno državo zaradi tega, ker je strah tožnico. Nadalje je sodišče v tej sodbi upoštevalo dejstvo, da tožnik očitno ima na voljo psihiatrično pomoč pri zdravnikih, s katerimi je imel in ima lahko reden stik v izvorni državi, saj je to prepričljivo opisal na zaslišanju in to izhaja tudi iz priloženega zdravniškega spričevala z dne 26. 8. 2006. Sodišče je pri tej odločitvi upoštevalo, da je sistem varstva človekovih pravic iz MKVČP, ki ga zagotavlja sodna prakse ESČP subsidiaren glede na sistem varstva teh pravic, ki ga zagotavljajo države podpisnice (sodba ESČP v zadevi Handyside z dne 7. 12. 1976, odst. 48; sodba ESČP z dne 15. 6. 1982 v zadevi Eckle, odst. 50; sodba ESČP z dne 21. 2. 1986 v zadevi James in ostali proti Veliki Britaniji, odst. 46), kar pomeni, da države podpisnice MKVČP lahko sprejmejo višje standarde, kot jih vzpostavlja ESČP. Vendar sodišče v predmetni zadevi glede na opisano zdravstveno stanje tožnika in vse okoliščine primera ne vidi potrebne podlage za odstop od teh standardov. Poleg principa subsidiarne zaščite pravic s strani ESČP glede na sistem varstva človekovih pravic v državah podpisnicah MKVČP pa je v zvezi z vprašanjem pomena zdravstvenega stanja prosilca za azil v postopkih odločanja po ZAzil pomembno, da navedeni standardi ESČP veljajo brez pravil, ki izvirajo iz drugih obveznosti držav podpisnic mednarodnih pogodb, saj ESČP kot nadzorni mehanizem v zvezi z MKVČP ne ugotavlja morebitnih kršitev drugih mednarodnih pogodb, na primer Konvencije ZN o otrokovih pravicah (MKOP, Uradni list SFRJ, št. 15/1990 - MP). Zato sodišče pripominja, da mora pristojni organ v tovrstnih primerih upoštevati tudi pravila iz MKOP (princip otrokovih koristi kot glavnega vodila pri odločanju - 3. člen MKOP), čemur je zato treba prilagoditi standarde odločanja, ko gre za mladoletnike. Vendar pa v predmetni zadevi tožnika nista mladoletna. Zato je odločitev tožene stranke, da tožnika tudi ne izpolnjujeta pogojev za subsidiarno zaščito pravilna.

Zdravstveno stanje prosilca za azil pa mora organ in tudi nacionalno sodišče, če tožnik to uveljavlja, presoditi ne samo z vidika 3. odstavka 1. člena ZAzil, ampak odstranitev take osebe v izvorno državo lahko pomeni tudi kršitev kakšne druge pravice iz MKVČP, na primer pravice do spoštovanja zasebnega življenja (private life) v smislu moralne integritete (duševne celovitosti) iz 8. člena MKVČP oziroma 35. člena Ustave. Za tak primer je šlo v zadevi Bensaid proti Veliki Britaniji (sodba ESČP z dne 6. 2. 2001), ko je oseba z dolgotrajno bolezensko motnjo shizofrenije, ki je s presledki živela v Veliki Britaniji od leta 1989 in je od leta 1994/95 v Veliki Britaniji prejemala medicinsko pomoč, in je uveljavljala, da bi deportacija v Alžirijo pomenila kršitev 1. odstavka 8. člena MKVČP. V takih primerih mora namreč zavrnitev zahtevka temeljiti na uporabi načela sorazmernosti (2. odstavek 8. člena MKVČP oziroma 3. odstavek 15. člena ustave v zvezi z določilom 35. člena Ustave), kar zopet pomeni, da pravno ni izključeno, da ima zdravstveno stanje vpliv na odločanje v postopku po ZAzil. Ker tožnika kršitve omenjenih pravic nista uveljavljala, je izpodbijana odločba tudi s tega vidika zakonita in pravilna.

V zvezi s psihičnim stanjem tožnika se mora sodišče opredeliti tudi do tožbenega predloga za izvedbo dokaza z izvedencem psihiatrične stroke. V skladu z določilom 243. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS, št. 36/2004, v zvezi z določilom 6. odstavka 39. člena ZAzil in 1. odstavka 16. člena Zakona o upravnem sporu, ZUS, Uradni list RS, št. 50/97, 70/2000, 92/2005 - odločba US, odločba Ustavnega sodišča v zadevi U-I-68/04) sodišče izvede dokaz z izvedencem, če je za ugotovitev ali za razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga. Odločitev o tem, ali je izvedensko mnenje v konkretnem sodnem postopku potrebno, ali ne, je stvar argumentirane ocene sodišča na podlagi vseh razpoložljivih dejstev, ki so sodišču znana. Pri tem pa mora sodišče zlasti v azilnih zadevah paziti tudi, da dokazni predlog za postavitev izvedenca psihiatrične stroke ne pomeni zlorabe procesnih pravic v smislu izkoriščanja procesnih možnosti zgolj zaradi zavlačevanja in oteževanja postopka (1. odstavek 11. člena ZPP) glede na to, da je v azilnih postopkih realno pričakovati, da je velika večina zavrnjenih prosilcev za azil v osebni (čustveni) stiski zaradi obveznosti zapustitve Slovenije po pravnomočno končanem azilnem postopku (sodba Upravnega sodišča v zadevi U 1328/2006 z dne 14. 7. 2006). Že iz utemeljitve tožbenega ugovora v zvezi z subsidiarno zaščito zaradi post-travmatskega sindroma tožnika izhaja, da psihično stanje tožnika ni prizadeto v tem smislu, da se ne bi mogel zavedati oziroma da ne bi razumel svojih dejanj, zaradi česar naj bi sodišče postavilo izvedenca. Sum na takšno stanje ne izhaja iz nobenega procesnega dejanja v upravnem postopku, kjer je bil tožnik zaslišan, z nobenim dokazom tožnik ne izkazuje, da je, od kar je v Sloveniji (od dne 26. 7. 2005), potreboval psihiatrično pomoč; pred vložitvijo tožbe v upravnem sporu bi lahko predložil zdravniško spričevalo o njegovem zdravstvenem stanju v času bivanj v Sloveniji, ki je za odločanje najbolj aktualno, pa tega ni storil oziroma ni navedel, zakaj tega ni mogel storiti. Sodišče je pri tem upoštevalo tudi stališče Vrhovnega sodišča RS (sodba v zadevi I Up 1323/2006 z dne 27. 9. 2006), da se normalno (stabilno) psihično stanje v upravnem in sodnem postopku ne more izpodbiti z golo navedbo, ampak šele s predložitvijo relevantnih dokazov, ki so lahko podlaga za začetek izvajanja dokazov, ki bi lahko ovrgli domnevo psihične stabilnosti stranke v postopku.

Ker v predmetni zadevi tožnika nista podala utemeljenega predloga za izvedbo dokaza z izvedencem in za izvajanje dokaza s poročilom UNHCR v tem smislu, da bi navedla kar koli tehtnega, v čem bi bila predlagana dokaza lahko pomembna za odločitev, pri čemer sta možnost pripomb in izvajanja dokaza na to poročilo in za pridobitev strokovnega mnenja zdravnika o stanju tožnika, pa je nista izkoristila, novega dejstva oziroma spremenjenih razmer pa ne uveljavljata, je sodišče tudi z vidika procesnih ustavnih standardov iz 22. in 23. člena Ustave (v povezavi z določbo Ustavnega sodišča RS v zadevi Up-1055/05 z dne 19. 1. 2006) in drugega dela 2. alineje 2. odstavka 59. člena ZUS-1 imelo pravno podlago za odločitev brez izvedbe glavne obravnave.

Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi določila 2. odstavka 39. člena ZAzil. Obrazložitev k drugi točki izreka: Sodišče je ob smiselni uporabi določila 1. odstavka 13. člena Zakona o sodnih taksah (Uradni list RS, št. 14/91 in nadaljnje spremembe in dopolnitve) glede na to, da iz podatkov v spisu izhaja, da bi tožnikoma plačilo taks občutno zmanjšalo sredstev, s katerimi se preživljata, tožnika oprostilo plačila sodnih taks.