VDSS sodba Pdp 1252/2010
Datum: 2011-02-25T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2011:PDP.1252.2010
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: sodna razveza pogodbe o zaposlitvi - odškodnina

## Jedro

Sodišče prve stopnje se je ob ugotovitvi, da so odnosi med strankama tako načeti, da onemogočajo ponovno vzpostavitev delovnega razmerja pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, pravilno odločilo za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi. Pri tem ni bistveno, katera izmed strank je za poslabšanje odnosov odgovorna.

## Izrek

Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se odločitev o stroških postopka v 8. točki (pravilno: 6. točki) izreka sodbe delno spremeni tako, da glasi: „Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 887,55 EUR v 8 dneh od prejema sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku tega roka do plačila, pod izvršbo.“ V preostalem se pritožba tožeče stranke in v celoti pritožba tožene stranke zavrneta in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 15. 9. 2009 nezakonita (1. točka izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek, da tožniku pri toženi stranki delovno razmerje ni prenehalo in mu še traja z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja (2. točka izreka). Prav tako je zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo (3. točka izreka). Ugotovilo je, da je tožniku delovno razmerje trajalo do 8. 9. 2010 in da mu je za čas od 15. 9. 2009 do 8. 9. 2010 dolžna tožena stranka v roku 8 dni obračunati pripadajoče bruto nadomestilo plače in mu po odvodu davkov in prispevkov izplačati ustrezen neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakega posamičnega zneska do plačila (4. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožniku poleg priznanja vseh pravic iz delovnega razmerja skladno s 118. členom ZDR izplačati odškodnino v višini 5.667,36 EUR, v presežku pa je tožnikov podredni zahtevek zavrnilo (5. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku v roku 8 dni povrniti stroške postopka v višini 559,16 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od devetega dne dalje do plačila (pravilno: 6. točka izreka).

Zoper ugodilni del navedene sodbe, zlasti zoper 4. točko, ugodilni del 5. točke in posledično zoper 6. točko izreka, se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da sodba nima razlogov glede odločitve, da je tožniku delovno razmerje trajalo do 8. 9. 2010, zaradi česar je v tem delu ni mogoče preizkusiti. Sodba nima razlogov o tem, katere okoliščine in kateri interes obeh strank je sodišče upoštevalo pri sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi. Po mnenju tožene stranke bi bilo pri odločitvi o tem, do kdaj naj traja pogodbeno razmerje, potrebno upoštevati vsebinske razloge za odpoved pogodbe o zaposlitvi in pogodbeno določilo o odpovednem roku. Delovno razmerje bi lahko tožniku trajalo največ do 15. 12. 2009, kolikor znaša dolžina odpovednega roka po pogodbi o zaposlitvi. Sodišče ni navedlo razlogov, zaradi katerih je prisodilo tako visoko odškodnino. Navedba, da tožnik še po enem letu od odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni našel zaposlitve, ker naj bi bil zdravstveno nezmožen in preživlja tri otroke, ne more biti tehten razlog in protiutež za odmero bistveno nižje odškodnine. To velja toliko bolj, ker sodišče ni ugotavljalo, tožnik pa ne dokazal, da je zaposlitev sploh iskal in mu zdravstveno stanje tega ne omogoča. Pri tem bi moralo upoštevati razloge za odpoved na tožnikovi strani in pogodbeno določen odpovedni rok. Nenazadnje bi moralo sodišče upoštevati, da bi tožnik prejel za čas od 15. 9. 2009 do 8. 9. 2010 dvanajst plač in še štiri kot odškodnino, torej skupaj 16 plač, kar je glede na vsebinske razloge izredne odpovedi in finančne zmožnosti tožene stranke pretirano. Priglaša pritožbene stroške.

Tožnik se po pooblaščencu pritožuje zoper zavrnilni del sodbe iz vseh pritožbenih razlogov po določilih 338. člena ZPP. V obširni pritožbi navaja, da je tožena stranka po sodbi sodišča prve stopnje dosegla to, kar je ves čas zasledovala in želela – znebiti se tožnika s čim manjšimi stroški. Izpodbijani deli sodbe dejansko pomenijo povzročitev novih krivic tožniku. Dejstvo je, da je po prvostopenjski sodbi tožnik tisti, ki je kriv tega, kar mu je zlonamerno očitala tožena stranka, čeprav je edini krivec zgolj tožena stranka. V spor je prišel samo z nadrejeno O.R.. Nadaljevanje delovnega razmerja pri toženi stranki je mogoče, potrebno pa bi bilo odpraviti vse elemente splošnih nezakonitosti in kršitev, saj je tožnik doživljal t.i. mobbing. Kljub nezakonitostim tožene stranke je tožnik delal dobro in več kot je bil dolžan delati. Tožnik je izgubil zaposlitev kljub nezakoniti odpovedi delovnega razmerja zaradi O.R.. O tem, da je nadaljevanje delovnega razmerja mogoče, pričata primera dveh zaposlenih, na strani tožnika pa tudi sicer ni nikakršnih težav z reintegracijo pri toženi stranki. V kolikor pa se je sodišče odločilo, da delo tožnika pri toženi stranki ni več mogoče, bi moralo prisoditi pravično odškodnino po 118. členu ZDR. Zlasti bi moralo upoštevati, da glede na recesijo tožnik nima dobrih možnosti za zaposlitev in da je konkurenca na področju informacijske tehnologije izjemna. Zaradi neposrednega ogrožanja fizičnega in psihičnega zdravja s strani tožene stranke je ogrožena eksistenca njegove družine. Ob prihodu v službo k toženi stranki je bil zdrav, sedaj pa zaradi kršitev tožene stranke in posledice nesreče pri delu ni več. Sedanje zdravstveno stanje tožnika preprečuje zaposljivost in organizirano delovno sposobnost ter mu onemogoča strokovni napredek, novo službo pa se dobi le, če se opravi ustrezen zdravniški pregled. Sodišče prve stopnje bi moralo nadalje upoštevati, da je priča O.R. krivo pričala v škodo tožnika, da je tožena stranka s podpisom kreditne pole jamčila ohranitev zaposlitve, da je družina v izredno težkem materialnem stanju, ker tožnik ni prejel denarnega nadomestila, da so bile storjene nezakonite grožnje s strani tožene stranke, da je imel sklenjeno delovno razmerje za nedoločen čas in ga glede na materialno stanje oprostiti plačila stroškov postopka. Prisojeni znesek 5.667,36 EUR ne predstavlja štirih tožnikovih bruto plač po pogodbi o zaposlitvi, ampak zgolj 2,75. Odpravnino oziroma odškodnino bi moralo sodišče odmeriti upoštevaje revalorizirani znesek bruto plače po pogodbi o zaposlitvi z dne 9. 10. 2007 in ne po novi pogodbi o zaposlitvi z dne 10. 3. 2008. Pravično odškodnino bi moralo sodišče prisoditi ob upoštevanju 18 izhodiščnih bruto plač po 26. plačilnem razredu. S tožbenim zahtevkom je uspel v poglavitnem delu, zato je upravičen do povrnitve vseh priglašenih stroškov. Edini ustrezni rešitvi sta, da se tožnika vrne nazaj na delo k toženi stranki ali da se mu prisodi odškodnina v višini 18 plač po pogodbi o zaposlitvi z dne 9. 10. 2007, tožena stranka pa prevzame odgovornost za delovno nesrečo z dne 3. 8. 2010. Tožnik je priložil še dopolnitev pritožbe kot sestavni del pritožbenih navedb, v kateri podrobneje opozarja na krivo pričanje O.R., kršitve oziroma nepravilnosti tožene stranke in na prenizko prisojeno odškodnino. Sugestiji sodišča za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi je tožnik prisluhnil predvsem zaradi razmer pri toženi stranki oziroma kršitev nadrejenih delavcev in pravične odmere odškodnine.

Pritožba tožnika je delno utemeljena, pritožba tožene stranke pa je neutemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Po preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo zatrjevanih bistvenih kršitev določb postopka, tudi ne tistih, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje in na podlagi tako ugotovljenega dejanskega stanja tudi pravilno uporabilo materialno pravo, razen v delu, ki se nanaša na odločitev o stroških postopka.

Tožnik v pritožbi graja odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi zahtevkov, da mu delovno razmerje ni prenehalo in še traja z vsemi pravicami in obveznostmi ter da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo k toženi stranki, obe stranki pa še odločitev sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi in višino odškodnine po 118. členu Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami – v nadaljevanju: ZDR). Na podlagi 1. odstavka 118. člena ZDR v primeru, če sodišče ugotovi, da je odpoved delodajalca nezakonita, delavec pa ne želi nadaljevati delovnega razmerja, lahko na predlog delavca ugotovi trajanje delovnega razmerja, vendar najdlje do odločitve sodišča prve stopnje, prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter mu prizna ustrezno denarno odškodnino v višini največ 18 mesečnih plač, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Po 2. odstavku tega člena lahko ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov strank tudi sodišče odloči enako kot v prvem odstavku.

V spornem primeru je tožnik v tožbi zahteval reintegracijo, s pripravljalno vlogo z dne 11. 6. 2010 pa je podrejeno zahteval, da mu tožena stranka poleg priznanja delovne dobe in vseh drugih pravic iz delovnega razmerja skladno z 118. členom ZDR izplača odškodnino v višini 22.000,00 EUR. Pogodbo o zaposlitvi lahko namreč sodišče razveže tudi, če delavec tega sam ne zahteva ali če (primarno) vztraja pri reintegracijskem (torej drugačnem) tožbenem zahtevku. Pred tem pa mora ugotoviti, ali je nadaljevanje delovnega razmerja glede na okoliščine primera in interes pogodbenih strank mogoče. To vprašanje je sodišče v dokaznem postopku razčiščevalo z zaslišanjem strank in prič ter z listinskimi dokazi o komunikaciji med tožnikom in nadrejeno O.R.. Glede tega ima sodba tudi ustrezne razloge (2. in 3. odstavek na 6. strani obrazložitve) in jo je mogoče preizkusiti, zato ni utemeljen s strani tožene stranke smiselno zatrjevani očitek kršitve določb postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, na podlagi izpovedi prič in tožnika ter iz komunikacije (priložene elektronske pošte) med tožnikom in O.R. pa tudi utemeljeno zaključilo, da so odnosi med strankama preveč načeti in kot taki ne omogočajo ponovne vzpostavitve delovnega razmerja pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Pri tem zaključku se je sodišče oprlo tudi na tožnikove izjemno obsežne vloge, iz katerih je ugotovilo, da odnos med strankama ni bil dober in da je pogosto prihajalo do konfliktov ter medsebojnih očitkov že pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. To je potrdil tudi tožnik v svoji izpovedi, ko je navedel, da je bil odnos sprva v redu, kasneje pa se je brez razloga zelo spremenil. Na tako konfliktne odnose je še dodatno negativno vplival postopek izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in dejstvo, da je tožena stranka tožnika vabila na zagovor, ki se ga tožnik ni udeležil, pa tudi očitki na račun nasprotne stranke, izraženi v vlogah strank ter izpovedih tožnika in priče O.R.. Tožnik je bil zaposlen kot organizator informatik in zadolžen za vzdrževanje oziroma varno delovanje informacijskega sistema pri toženi stranki. Za takšno delo se zahteva visoka stopnja zaupanja tožene stranke, ki pa je bilo po izpovedi priče O.R. zlorabljeno, tožnik pa bi moral delati v sektorju kadrov in informatike prav po njenih navodilih in nadzorom. Pritožbeno sodišče soglaša, da so navedene okoliščine privedle do tega, da nadaljnje pogodbeno sodelovanje med strankama ni več mogoče, pri čemer niti ni pomembno, kdo je odgovoren, da je do tega prišlo. V tem kontekstu so neutemeljene pritožbene navedbe tožnika, ki se nanašajo na zanikanje njegovega krivdnega prispevka k nemožnosti nadaljevanja delovnega razmerja, o toženi stranki kot edinem krivcu za nastalo situacijo in o tem, da druga delavca po ugotovitvi nezakonite odpovedi nista imela nikakršnih težav z vrnitvijo nazaj na delo k toženi stranki.

Skladno z določbo 118. člena ZDR lahko sodišče ugotovi trajanje delovnega razmerja "najdalj do odločitve sodišča prve stopnje". Po tej določbi je datum odločitve sodišča prve stopnje (o nezakonitosti odpovedi in sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi) skrajni rok, do katerega sodišče lahko ugotovi trajanje delovnega razmerja. Najdalj pomeni, da sodišče sodno razveže pogodbo o zaposlitvi tudi prej, toda pri tem je potrebno upoštevati, da je v obravnavanem primeru tožnik odločitev v skladu z 118. členom ZDR predlagal v vlogi z dne 11. 6. 2010, zakoniti razlog za sodno razvezo – okoliščine in interes pogodbenih strank pa je potrebno ugotoviti v dokaznem postopku. Odločilna dejstva glede sodne razveze in višine odškodnine je sodišče razčiščevalo predvsem na zadnji glavni obravnavi dne 8. 9. 2010, ko je zaslišalo tožnika in priče, zato je lahko s tem dnem razvezalo pogodbo o zaposlitvi in zavrnilo tožnikov reintegracijski zahtevek. V vsebino odpovednega razloga se pri odločanju o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi sodišču zaradi nezakonitosti izredne odpovedi ni bilo potrebno spuščati, zato je neutemeljeno pritožbeno zavzemanje tožene stranke za to, da bi se ta upošteval pri sodni določitvi datuma prenehanja delovnega razmerja. Na ta datum kot tudi na odmero odškodnine ne vpliva niti dolžina odpovednega roka po pogodbi o zaposlitvi. Ta je v pogodbi o zaposlitvi predvidena le za primer redne odpovedi delavca (tožnika).

Sodišče prve stopnje je v nadaljevanju ugotovilo vsa pravno odločilna dejstva za odmero odškodnine. Pri določitvi višine odškodnine je upoštevalo okoliščino, da tožnik preživlja tri mladoletne otroke, kot tudi da po enem letu po odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni našel zaposlitve in da tega iz zdravstvenih razlogov ni bil sposoben. Tožena stranka ni predložila dokazov, ki bi bili v nasprotju z navedeno izpovedjo, zato jo drugačne pritožbene navedbe tožene stranke ne morejo omajati. Prav tako je sodišče upoštevalo, da ima tožnik izkušnje s področja računalništva in informatike (do zaključka študija na fakulteti tožniku manjka še en izpit, praktikum in izdelava diplome) ter njegovo izpoved, da je bil kot perspektiven kader pri 21 letih povabljen k sodelovanju na dveh nacionalnih projektih, kjer je uspešno sodeloval. Glede na navedene izkušnje s področja informacijske tehnologije ima tožnik s starostjo 41 let tudi po presoji pritožbenega sodišča kljub neugodni gospodarski situaciji glede na ostale poklice relativno dobre zaposlitvene možnosti. Pritožbeno sodišče ni sledilo tožnikovemu pritožbenemu naštevanju ostalih okoliščin, ki se nanašajo na njegovo družinsko, zdravstveno in premoženjsko stanje, ker te nimajo podlage v njegovi izpovedi in v ostalih izvedenih dokazih. Prav tako je neutemeljeno pritožbeno zavzemanje tožnika, da bi moralo sodišče upoštevati znesek osnovne plače, kot je bil dogovorjen v pogodbi o zaposlitvi z dne 9. 10. 2007, saj je ta pogodba prenehala veljati na podlagi sporazuma med strankama z dne 7. 3. 2008, pri čemer se odškodnina za bodočo ocenjeno škodo po 118. členu ZDR odmeri brez revalorizacije zneska osnovne plače. Tako odmerjena odškodnina predstavlja denarno nadomestilo namesto reintegracije in ni odškodnina za izgubo zaslužka in drugo (premoženjsko) škodo zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi za čas do prenehanja pogodbe o zaposlitvi po sodbi sodišča ter škodo zaradi psihičnega nasilja (t.i. mobbing). V tej smeri tožnik svojega zahtevka ni opredelil, medtem ko vprašanje krivde strank ni kriterij za odmero odškodnine po 118. členu ZDR. Lahko pa kot orientacija oziroma pokazatelj za prisojo primerne odškodnine služi primerjava z zneskom odpravnine, do katere bi bil tožnik upravičen v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov. Ta bi glede na dejstvo, da je bil tožnik zaposlen pri toženi stranki manj kot dve leti, skladno s 109. členom ZDR znašala 1/5 tožnikove povprečne bruto plače v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo ali 283,37 EUR. Glede na vse navedene okoliščine je prisojena odškodnina v znesku štirih tožnikovih bruto plač (4 x 1.416,84 EUR = 5.667,36 EUR) po pogodbi o zaposlitvi z dne 10. 3. 2008 tudi po stališču pritožbenega sodišča ustrezna.

Utemeljena pa je pritožba tožnika glede odločitve o stroških postopka. V obravnavanem primeru gre za spor o prenehanju delovnega razmerja, pri čemer je odškodnina po 118. členu ZDR pravica, ki je neločljivo povezana s prenehanjem delovnega razmerja in izvira iz spora o prenehanju delovnega razmerja, česar sodišče prve stopnje ni upoštevalo, saj je stroške odmerilo glede na uspeh v pravdi, pri čemer je štelo odškodninski zahtevek po 118. členu ZDR kot samostojni denarni zahtevek. Ker je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, posebni stroški pa v zvezi z višino odškodnine po 118. členu ZDR in preostalim delom tožbenega zahtevka, ki ga je sodišče zavrnilo, niso nastali, je tožena stranka na podlagi 154. člena ZPP dolžna tožniku povrniti njegove stroške postopka, ki jih je sodišče prve stopnje pravilno odmerilo v višini 887,55 EUR.

Na podlagi vsega navedenega je pritožbeno sodišče ob uporabi 5. alinee 358. člena ZPP pritožbi tožnika delno ugodilo in odločitev o stroških postopka delno spremenilo in prisojene stroške zvišalo na znesek, ki je razviden iz izreka te sodbe. V preostalem je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika in v celoti pritožbo tožene stranke zavrnilo ter v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP), saj tudi uradoma upoštevnih postopkovnih kršitev ni zasledilo, materialno pravo pa je bilo v tem delu pravilno uporabljeno. Na ostale pritožbene navedbe tožnika pa pritožbeno sodišče ne odgovarja, ker za odločitev v tej zadevi niso odločilnega pomena (1. odstavek 360. člena ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi 1. odstavka 165. člena ZPP v povezavi s 154. členom ZPP. Ker se predmetni spor uvršča v spore o prenehanju delovnega razmerja, tožena stranka glede na določbo 5. odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 s spremembami) sama krije svoje stroške postopka, pa tudi sicer v pritožbenem postopku ni uspela.