VDSS Sodba Pdp 177/2019
Datum: 2019-08-29T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2019:PDP.177.2019
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: nadure - nadurno delo - neenakomerno razporejen delovni čas - referenčno obdobje - odločitev o pravdnih stroških - povečani stroški zaradi izbire odvetnika s sedežem izven sedeža sodišča

## Jedro

Stranka ni upravičena do povrnitve stroškov prevoza pooblaščenca, ki si ga izbere zunaj območja sodišča, s tem da ima tožnik bivališče celo znotraj tega območja.

## Izrek

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba delno spremeni tako, da je toženka dolžna tožniku v roku 8 dni povrniti stroške postopka v znesku 323,75 EUR, po poteku roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila.

II. V ostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu izpodbijana sodba potrdi.

III. Tožnik krije sam svoje pritožbene stroške.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožniku iz naslova nadurnega dela obračunati za obdobje od 1. 1. 2012 do 30. 6. 2012 bruto znesek 5,86 EUR, za obdobje od 1. 1. 2013 do 30. 6. 2013 bruto znesek 11,25 EUR, za obdobje od 1. 1. 2014 do 30. 6. 2014 bruto znesek 15,11 EUR, odvesti davke in prispevke ter tožniku izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 3. 2015 do plačila ter tožniku naložilo povračilo stroškov postopka tožene stranke v znesku 393,27 EUR, v roku 8 dni, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka roka do plačila. Sklenilo je, da se postopek ustavi v delu, ki se nanaša na obračun in plačilo bruto zneskov 63,22 EUR za obdobje od 1. 1. 2012 do 30. 6. 2012, 23,16 EUR za obdobje od 1. 1. 2013 do 30. 6. 2013, 9,92 EUR za obdobje od 1. 1. 2014 do 30. 6. 2014. 2. Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da je za pokoriščene ure (na način odsotnosti z dela) vtoževal le dodatek 30 %, ne pa 130 %, zato ni odločilno, ali je presežne ure, nastale v enem referenčnem obdobju, pokoristil v drugem referenčnem obdobju. Sodišče je očitno izhajalo iz predpostavke, da tožnik do dodatka ni upravičen, ker je presežne ure pokoristil v drugem referenčnem obdobju. Tožniku za ure, ki niso bile pokoriščene ali izravnane znotraj enega referenčnega obdobja, pripada dodatek 30 %. Ni pomembno, ali je v naslednjem referenčnem obdobju oddelal primanjkljaj delovnih ur, saj so referenčna obdobja samostojna in med seboj neodvisna. Relevantno je le stanje ur ob zaključku referenčnega obdobja. Tožnik je upošteval število ur, ki so bile po izpisu ARDČ na zadnji dan referenčnega obdobja prikazane kot delo preko polnega delovnega časa. Tožena stranka tem podatkom iz evidence, ki jo je sama izdelala, ni ugovarjala, zato bi moralo sodišče slediti tožniku in zahtevku ugoditi. Sodišče je pri odločitvi o stroških postopka napačno upoštevalo tožnikov delni umik tožbe (16. 3. 2018) v posledici delne izpolnitve zahtevka (15. 12. 2017). Tožbo je umaknil takoj, v vmesenem času ni bilo opravljeno nobeno procesno dejanje. Sodišče je zmotno uporabilo 158. člen ZPP ter mu naložilo povračilo stroškov tožene stranke.

3. Pritožba je delno utemeljena.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov. Po uradni dolžnosti je na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

5. Tožnik, ki je delo opravljal v neenakomerno razporejenem delovnem času, je vložil tožbo za plačilo 30 % dodatka za ure preko polnega delovnega časa v skupni vrednosti 128,52 EUR. Glede referenčnega obdobja od 1. 1. 2012 do 30. 6. 2012 je uveljavljal 42 ur, glede referenčnega obdobja od 1. 1. 2013 do 30. 6. 2013 22 ur, glede referenčnega obdobja od 1. 1. 2014 do 30. 6. 2014 pa 16 ur. Tožena stranka je 5. 12. 2017 zahtevek delno izpolnila, in sicer se je izpolnitev nanašala na 38 ur glede prvega referenčnega obdobja, na 14 ur glede drugega ter 6 ur glede zadnjega referenčnega obdobja. Zato je tožnik tožbo v tem delu umaknil in postopek je bil delno ustavljen. Glede preostanka ur je sodišče izdalo zavrnilno sodbo (v skupni vrednosti 32,33 EUR). Sledilo je toženki, da je tožniku iz naslova pokoriščenih ur plačala, kar mu je bila dolžna - za tiste ure, ki jih je opravil preko polnega delovnega časa in jih je po izteku referenčnega obdobja tudi koristil kot proste ure, je že prejel 30 % dodatek, do katerega je upravičen (45. člen KPJS, 97. b in 97.č člena ZObr, 147. in 148. člen ZDR oziroma 148. in 149. člena ZDR-1) ter 8. člen Uredbe o delovnem času v organih državne uprave (Ur. l. RS, št. 115/07 in nasl.). O tovrstni problematiki koriščenja ur se je tudi že izrekla sodna praksa (npr. Pdp 479/2018, Pdp 654/2018, Pdp 961/2018).

6. Tožnikov zahtevek se je nanašal le na referenčna obdobja od 1. 1. do 30. 6. v letih 2012, 2013, 2014, ne tudi na referenčna obdobja od 1. 7. do 31. 12. v letih 2012, 2013, 2014, glede katerih je sodišče ugotovilo primanjkljaje delovnih ur. Tožnik v pritožbi neutemeljeno vztraja, da oddelani primanjkljaji delovnih ur niso pomembni, ker naj bi bila referenčna obdobja docela samostojna in neodvisna med seboj, kar pa ne drži. Neutemeljeno vztraja, da je za sprejem odločitve relevantno le število ur ob zaključku referenčnega obdobja po podatkih ARDČ. Poudarja, da toženka pravilnosti teh podatkov ni ugovarjala, zaradi česar naj bi bila podana podlaga za ugoditev zahtevku, kar pa ne drži. Tožena stranka je pojasnila tudi druge podatke sistema ARDČ, sodišče pa je pri ugotavljanju dejanskega stanja glede relevantnega števila pokoriščenih ur ustrezno upoštevalo tudi druge izvedene dokaze (npr. Pregled evidentiranih opravljenih in izkoriščenih ur iz naslova začasno prerazporejenega delovnega časa po fiksnih referenčnih obdobjih, mesečne urne liste za januar 2012 do julij 2014, pričanje A.A.) in pravilno zaključilo, da je tožena stranka ob izpolnitvi zahtevka upoštevala pravilno število pokoriščenih ur, tako da tudi pritožbeno sodišče ne ugotavlja podlage za dodatno priznanje vtoževanega dodatka, pri katerem vztraja pritožba.

7. Utemeljeno pa tožnik glede odločitve o stroških postopka uveljavlja zmotno uporabo prvega odstavka 158. člena ZPP, ki določa, da mora tožeča stranka, ki umakne tožbo, nasprotni stranki povrniti pravdne stroške, razen če jo je umaknila takoj, ko je tožena stranka izpolnila zahtevek. Sodišče je v zvezi z ustavljenim delom postopka štelo, da tožba ni bila umaknjena takoj. Upoštevaje še zavrnitev preostalega dela zahtevka, je odločilo, da je tožnik zaradi neuspeha v pravdi dolžan toženi stranki povrniti vse njene stroške postopka. Pritožbeno sodišče pritrjuje pritožbi, da je umik tožbe 16. 3. 2018, glede na izpolnitev zahtevka dne 5. 12. 2017 šteti kot takojšen v smislu navedene določbe ZPP. V vmesnem času tudi niso bila opravljena procesna dejanja, glede katerih bi prišla v poštev določba 156. člena ZPP o separatnih stroških. Zato je za odločitev o stroških postopka relevanten drugi odstavek 154. člena ZPP, ki se nanaša na upoštevanje deleža uspeha strank v postopku (uspeh tožnika v zvezi z ustavljenim delom postopka je cca. 75 %, uspeh toženke v zvezi z izdano zavrnilno sodbo pa je cca. 25 %). Sodišče prve stopnje je toženki priznalo stroške v skupni višini 393,27 EUR, ki jih tožnik glede posameznih priznanih postavk po OT niti ne izpodbija. Navedeni stroški toženke v 25 % znašajo 98,31 EUR. Tožnikovi potrebni stroški (155. člen ZPP) po odmeri pritožbenega sodišča pa so 200 točk za tožbo, po 150 točk za prvo, drugo in tretjo pripravljalno vlogo, 200 točk za zastopanje na naroku z urnino 50 točk ter 80 točkami za odvetnikovo odsotnost iz pisarne zaradi poti, glede katere pa se ne prizna še kilometrina na relaciji Slovenska Bistrica (kjer je sedež odvetnikove pisarne) - Ljubljana, kjer je bila obravnava. Stranka ni upravičena do povrnitve stroškov prevoza pooblaščenca, ki si ga izbere zunaj območja sodišča, s tem da ima tožnik bivališče celo znotraj tega območja (B.). Ker je do tega kraja do Ljubljane organiziran javni prevoz, tožniku za njegov prihod na sodišče ne pripada kilometrina, ampak le strošek avtobusnega prevoza (2,40 EUR). Navedeno z 2 % materialnimi stroški in 22 % DDV znaša 562,74 EUR, v 75 % pa 422,06 EUR. Po poračunu stroškov obeh strank je toženka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v znesku 323,75 EUR.

8. Zato je pritožbeno sodišče pritožbi delno ugodilo in odločitev o stroških spremenilo tako, da je toženka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v višini 323,75 EUR (358. člen ZPP), v ostalem pa je pritožbo zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del sodbe, saj glede odločitve o zavrnitvi zahtevka niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

9. Tožnik, ki je s pritožbo uspel le zoper odločitev o stroških postopka, ne tudi zoper odločitev o glavni stvari, krije sam svoje pritožbene stroške (154., 165. člen ZPP).