VDSS sodba in sklep Pdp 730/2014
Datum: 2014-11-19T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2014:PDP.730.2014
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca - odpravnina - razrešitev - poslovodna oseba

## Jedro

Tožnica je bila razrešena s funkcije predsednice uprave s sklepom iz krivdnih razlogov. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožničin zahtevek za plačilo odpravnine v višini šest mesečnih bruto plač na podlagi pogodbe o zaposlitvi iz razloga, ker je štelo, da je sklep o razrešitvi tožnice iz krivdnih razlogov pravnomočen in zato sodišče vanj ne more posegati. To stališče je materialnopravno zmotno. V sporu o pravici do odpravnine zaradi neutemeljene razrešitve s funkcije predsednice uprave družbe mora sodišče presojati, ali je bila razrešitev utemeljena.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe razveljavi v IV/1. točki izreka in v V. točki izreka in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, v preostalem pa se pritožba zavrne in se potrdi sodba sodišča v izpodbijanem delu v IV. točki izreka (2., 3., 4., 5., 6. in 7. točka).

Pritožbeni stroški so nadaljnji stroški postopka.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožnici obračunati nepravilno obračunane plače za mesec februar 2006 v višini 230,23 EUR in za marec 2006 v višini 153,48 EUR, vse bruto in ji po odvodu davkov in prispevkov izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 6. dne v mesecu dalje do plačila (I. točka izreka). Toženi stranki je naložilo obračun regresa za letni dopust za leto 2006 v višini 100,85 EUR bruto in po odvodu davka izplačilo neto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2006 dalje do plačila (II. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožnici izdati potrdilo z naslednjo vsebino: tožnica je bila zaposlena pri toženi stranki, kot predsednica uprave družbe od 1. 7. 2005 do 22. 3. 2006 (III. točka izreka). V nadaljevanju je sodišče v IV. točki izreka zavrnilo tožbene zahtevke: da je tožena stranka dolžna obračunati tožnici iz naslova odpravnine 25.037,58 EUR ter ji po odvodu davkov in prispevkov izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila (1. točka). Zavrnilo je zahtevek, da ji je tožena stranka dolžna plačati odškodnino v višini 25.037,58 EUR ter ji po odvodu davka in prispevkov izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila (2. točka). Prav tako je zavrnilo zahtevek za plačilo nagrade v višini 50.075,16 EUR ter ji po odvodu davka in prispevkov izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila (3. točka). Zavrnilo je zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici iz naslova neizplačanega regresa za leto 2005 znesek 593,66 EUR in za leto 2006 znesek 520,92 EUR, po odbitku akontacije dohodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila ter glede zakonskih zamudnih obresti od prisojenega zneska regresa za letni dopust za leto 2006 pred 2. 7. 2006 (4. točka). Zavrnilo je zahtevek za izplačilo odškodnine iz naslova neizkoriščenega dopusta v višini 4.172,93 EUR ter ji po odvodu davka in prispevkov izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila (5. točka). Zavrnilo je zahtevek za plačilo iz naslova neopravljenega zdravniškega pregleda v višini 700,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila (6. točka). Zavrnilo je tudi zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici vrniti vse njene dokumente v papirni in elektronski obliki, vključno z vso papirno in elektronsko pošto na E-mail naslov: ... ter iz delodajalčevih evidenc izbrisati vse osebne podatke tožnice (7. točka). Odločilo je, da tožnica sama krije svoje stroške postopka, toženi stranki pa je dolžna v roku 8 dni povrniti njene stroške v višini 2.735,85 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku izpolnitvenega roka dalje do plačila (V. točka izreka).

Tožnica vlaga pravočasno pritožbo in se pritožuje v celoti zoper zavrnilni del, to je zoper IV. točko in zoper V. točko izreka in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo v zavrnilnem delu spremeni tako, da sodišče v celoti ugodi tožbenim zahtevkom v IV. točki ter odloči o stroških postopka tako, da ugodi tožbenim zahtevkom v celoti, oz. podrejeno izpodbijano sodbo v celoti razveljavi in zadevo vrne v ponovno sojenje sodišču prve stopnje. Tožnik ima pravico do izjave, obveznost sodišča pa je, da vse pravne in dejanske navedbe vzame na znanje in jih obrazloži ter se do njih opredeli. Sodišče je na zadnji glavni obravnavi dne 26. 3. 2014 sprejelo sklep, da se zaradi prekluzije ne upošteva navedbe, ki jih je podala tožena stranka v pripravljalni vlogi z dne 25. 3. 2014 v točkah od XXI. do XXIII. ZPP v 286.a členu določa, da sodišče stranke opozori na posledice zamude, kar pa sodišče ni storilo, zato je materialnopraven zaključek nepravilen. Sodišče je sprejelo še sklep, da se drugi dokazni predlogi kot nepotrebni zavrnejo, pri čemer je tožnica zoper navedeni sklep ugovarjala na naroku samem in ugovarjala bistveno kršitev določb pravdnega postopka in kršitev načela kontradiktornosti. Zaslišane priče bi lahko odločilno pripomogle k pravilni pravni in dejanski presoji. Sodišče je sledilo le dokaznim predlogom tožene stranke, pri čemer je zaslišalo A.A., B.B. in C.C., ni pa zaslišalo niti ene same priče s strani tožnice. Vse zaslišane priče pa so življenjsko povezane s toženo stranko. A.A. in B.B. sta mož in žena, hkrati pa 100 % solastnika družbe D. d.o.o.. Dokazno vrednost pričanja pogojujejo različne lastnosti prič, med drugim tudi njihova zainteresiranost za izid pravde. Tožnica ocenjuje, da bi moralo sodišče zaslišati tudi druge priče. Ob navedenem tudi zgolj pravno nadziranje ne more biti nikoli prepozno. Sodišče ni vezano na pravno kvalifikacijo, ki jo navede tožnik v tožbi, temveč na tožnikove navedbe o dejanskem stanju, kar pa ne pomeni, da sodišče ne more ugotoviti dejstev, ki predstavljajo protipravna ravnanja, ki jih je zakonodajalec šele kasneje določil v okvir v konkretni določbi zakona, s samim poimenovanje pa ne gre za kršitev prepovedi retroaktivnosti. V razrešitvenem postopku so bile storjene kršitve, zaradi katerih razrešitveni razlog ni utemeljen. Zato pravnomočna odločitev o zavrženju tožbe v zvezi z zakonitostjo razrešitve tožnice ne vpliva na dopustnost in utemeljenost tožbenega zahtevka v sporu, v katerem zahteva plačilo odpravnine. Tožnica je v vlogi poudarila, da je 8-dnevni rok za odpravo kršitev normiran v korist delodajalca. Glede na vse podano zaključuje, da v zvezi s postopkom izredne odpovedi tekom inšpekcijskega postopka ni bilo ugotovljenih nobenih nepravilnosti. Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi prične učinkovati, ko je delodajalcu vročena. Listine, ki jih predloži stranka v zvezi s konkretizacijo svojih trditev se obravnavajo kot trditve. Zahtevek tožnice za izplačilo odpravnine po 109. členu ZDR in odškodnine v višini izgubljenega dobička sodišče zavrne iz razloga, ker je tožničina izredna odpoved nezakonita. Ne gre za odpravnino po 109. členu ZDR, ampak za odpravnino iz drugega odstavka 112. člena ZDR, kjer pa višina odpravnine ni vezana na dolžino zaposlitve. Sklep o razrešitvi tožnice je nezakonit in ničen, sodišče pa mora na ničnost paziti po uradni dolžnosti. Razlogi za odpoklic niso konkretizirani ne v družbeni pogodbi o ustanovitvi tožene stranke in ne v pogodbi o zaposlitvi tožnice. Samo na primer poslovodjeva nesposobnost, izguba zaupanja in podobno ne morejo biti utemeljen razlog za odpoklic. Od novele naprej ZGD ne pozna več odpoklica iz neutemeljenega razloga. Razlog za neutemeljenost razrešitve naj bi bila pravnomočnost sklepa o razrešitvi tožnice. Obliko oz. način sklica skupščine je v času sklica določal ZGD v svojem 443. členu. Seznam udeležencev skupščine 17. 3. 2006 ne more biti verodostojen in pravno relevanten dokument. Sodišče je zavrnilo tudi tožničin zahtevek iz naslova uspešnosti. 10. člen pogodbe o zaposlitvi določa kot edini pogoj za izplačilo nagrade pričakovano uspešnost dela. Nagrada se ne veže na dolžino zaposlitve, ampak le na uspešnost dela. Po načelih obligacijskega prava je bilo sodišču prve stopnje prepuščeno, da samo na podlagi predloženih listin oceni, kakšna nagrada tožnici pripada. Tožena stranka je dosegala najvišje donose med primerljivimi skladi v Sloveniji in to ob izjemno zahtevnih pogojih poslovanja v letu 2005. Za oceno uspešnosti ostaja torej objektivno merilo. Sodišče je zavrnilo tudi zahtevek za vračilo dokumentov, ker svojega zahtevka tožnica ni ustrezno konkretizirala. Zavrnitev dokumentacije zaradi neizvršljivosti je zato po mnenju tožnice materialnopravno napačna. Tožnica meni, da je v izpodbijani sodbi nepravilen tudi zavrnjeni del glede vtoževanega regresa, saj je sodišče tožnici priznalo le sorazmerni del regresa za dopust za leto 2006. Sodišče ob tem ni upoštevalo določila 2. odstavka 112. člena ZDR, ko delavcu v primeru mobbinga oz. ravnanj iz prejšnjega odstavka tega člena pripada tudi odškodnina najmanj v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka. Neupravičeno je zavrnjen tudi zahtevek za plačilo 700,00 EUR zaradi neopravljenega zdravstvenega pregleda, saj bi bila tudi do njega tožnica upravičena, če se njeno delovno razmerje ne bi zaključilo z iztekom odpovednega roka. Sodišče je nepravilno odločilo tudi o stroških postopka. Tožnica priglaša pritožbene stroške postopka.

Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnice ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijani del sodbe. Tožnica v pritožbi navaja predvsem: - da je sodišče prve stopnje kršilo ustavne pravice tožnice; - da sodišče sploh ne omeni sklepa, ki ga je to sodišče sprejelo na zadnji obravnavi ob neupoštevanju navedb tožnice zaradi prekluzije, ter da sklepa zaradi tega ni mogoče preizkusiti, s čimer je kršeno načelo oz. pravica do kontradiktornosti; - sklep o prekludiranju je materialnopravno nepravilen in pomeni kršitev tožničine ustavne pravice do razumne obrazložitve sodne odločbe in kršitev 286.a člena ZPP; - da je sodišče sledilo le dokaznim predlogom tožene stranke in v zvezi s tem sprejelo sklep, da se ostali dokazni predlogi kot nepotrebni zavrnejo; - da je sodišče nasprotovalo postavljanju vprašanj glede sklica skupščine dne 17. 3. 2006, za katero tožnica dvomi, da se je takrat sploh zgodila; - da je tožnica uveljavljala bistveno kršitev postopka in načela kontradiktornosti; - pravno naziranje glede mobbinga ni prepozno, ker ga je zakonodaja opredelila šele kasneje; - pravno razlogovanje o nezakonitosti izredne odpovedi je napačno in nezakonito, ker je materialno pravo napačno uporabljeno; - zakonitost izredne odpovedi je ugotovil tudi Inšpektorat RS za delo; - odpoved je neutemeljena tudi po vsebini, če pa bi sodišče pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, bi prišlo do drugačnih zaključkov; - sklic skupščine z dne 17. 3. 2006 je nezakonit in nezakonit je tudi sklep o razrešitvi; - 10. člen tožničine pogodbe o zaposlitvi določa, da v primeru izpolnitve skozi doseganja pričakovanja uspešnosti dela pripada predsednici uprave nagrada za preteklo poslovno leto in je utemeljen njen zahtevek za plačilo nagrade po tem členu; - zahtevek tožnice po vrnitvi dokumentov je natančno specificiran; - nepravilna je odločitev glede regresa, saj sodišče ni upoštevalo 2. odstavka 112. člena ZDR; - iz istih razlogov je neupravičeno zavrnjen tudi zahtevek za odškodnino zaradi neizkoriščenega letnega dopusta; - neupravičeno je zavrnjen zahtevek za plačilo 700,00 EUR zaradi neopravljenega zdravstvenega pregleda; - nepravilna je odločitev o stroških postopka.

Vrhovno sodišče RS je odločbi II Ips 33/2009 z dne 16. 12. 2009 navedlo: „Pravdna stranka ima načelno pravico do izvedbe predlaganih dokazov, vendar sodišče ni dolžno slediti dokaznim predlogom strank (med drugim), če po njegovi razumni oceni za odločitev niso bistveni. Sodišče torej ni dolžno izvesti dokazov, ki naj bi služili ugotovitvi nekega dejstva, ki po pravni presoji tega sodišča ni pravno relevantno, pri čemer je treba poudariti, da ne gre za kršitve obravnavanja procesnega jamstva, če to materialno stališče sodišča ni pravilno.“ Sodišče je izvedlo zaslišanje prič in obravnavalo trditve tožnice, vendar je ugotovilo, da jim ne verjame in da dodatno dokazovanje zanje ni potrebno. Vrhovno sodišče RS je v več odločbah (VIII Ips 201/2010 in VIII Ips 143/2009) ugotovilo, da rok 8 dni teče od opomina delodajalcu in hkrati tudi od obvestila inšpektorju, iz česar pa sledi, da je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da izredna odpoved tožnice ni zakonita, saj je bila podana prekmalu. Zavajajoče je nepravilno sklicevanje tožnice na dejstvo, da je tožena stranka njeno odpoved sprejela. Glede zakonitosti sklica skupščine dne 17. 3. 2006 tožena stranka poudarja, da tožnica zoper sklep o razrešitvi ni uveljavljala sodnega varstva, niti potem, ko se je z njim seznanila in je zato sklep postal pravnomočen. Tožnici ne pripada odpravnina po ZDR, prav tako ne odpravnina na temelju pogodbe o zaposlitvi, saj je bila ta v 17. členu določena zgolj za primere razrešitve brez krivde. Tožnici ne pripada nagrada za uspešnost dela, saj je ta predvidena glede na celo poslovno leto, tožnica pa je bila zaposlena le manjša dela poslovnih let 2005 in 2006. Navedeni 10. člen pogodbe o zaposlitvi jasno določa, da se nagrada izplača za preteklo poslovno leto v primeru izpolnitve skozi doseganja pričakovane uspešnosti dela, kar pomeni, da je izplačilo možno le za celo poslovno leto. Glede izplačila regresa tožena stranka navaja, da je tožbeni zahtevek za leto 2005 že zastaral, poleg tega pa tožnici za leto 2006 ne more pripadati več kot le sorazmerni del regresa za letni dopust, v tem letu je bila zaposlena le tri mesece, torej bi imela pravico le do sorazmernega dela dopusta. Glede nadomestila za neizrabljen letni dopust je pojasniti, da je to le izjema in ne dejstvo. Tožnica dopusta ni izrabila, vendar tudi ni izkazala, da so obstajali objektivni razlogi, zaradi katerih letnega dopusta ne bi mogla izrabiti. Tožnici ne pripada 700,00 EUR iz naslova neopravljenega preventivnega zdravstvenega pregleda, do katerega je bila upravičena enkrat letno. Dejstvo je namreč, da tožnica ni bila zaposlena celo leto in ji tak pregled tudi ni pripadal. V zvezi z vrnitvijo dokumentov pa je jasno, da tožnica svojih zahtev ni dovolj konkretizirala. Ne glede na navedeno pa tožena stranka poudarja, da je že v primopredaji poslov dne 22. 3. 2006 tožnici vrnila njene dokumente. Odločitev o stroških je pravilna. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

Pritožba je delno utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s sprem.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem je ugotovilo, da je sodišče zaradi delno zmotne uporabe materialnega prava nepopolno ugotovilo dejansko stanje.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odpravnine v znesku 25.037,58 EUR in po odvodu davka in prispevkov izplačila neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 (IV/1. točka) ter zahtevek za plačilo odškodnine v višini 25.037,58 EUR ter po odvodu davka in prispevkov izplačila neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila (IV/2. točka) iz razloga, ker naj bi bila izredna odpoved delavca podana predčasno, pri čemer tožba navaja, da je bil opomin vročen delodajalcu dne 23. 3. 2006, pri čemer je delodajalec prejel izredno odpoved dne 22. 3. 2006. Pritožbeno sodišče poudarja, da 112. člen Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.) določa, da lahko delavec v 8 dneh potem, ko predhodno pisno opomni delodajalca na izpolnitev obveznosti in o kršitvah pisno obvesti inšpektorja za delo, izredno odpove pogodbo o zaposlitvi. Tako morata biti izpolnjena oba pogoja, da je delavec pisno opomnil delodajalca ter tudi, da je o kršitvah pisno obvestil inšpektorja za delo. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je tožnica toženi stranki posredovala v času od 13. 3. 2006 do 15. 3. 2006 več dopisov z opisi kršitev, ter da je dne 16. 3. 2006 o kršitvah pisno obvestila Inšpektorat za delo RS (A16). Tako je sodišče pravilno štelo rok od dopisa inšpektoratu z dne 16. 3. 2006 pa do podane izredne odpovedi in sicer od vročitve izredne odpovedi delodajalcu, ki je bila 22. 3. 2006. Torej tudi, če je upoštevalo vročitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in ne njeno podajo z dne 20. 3. 2006, je izredna odpoved podana in tudi vročena prezgodaj, torej tožnici ne pripada odpravnina po 112. členu ZDR upoštevaje pri tem določila 109. člena ZDR, ki določa, da je kriterij za odmero odpravnine več kot eno leto zaposlitve pri delodajalcu, kar pa tožnica ni bila. Torej tožnici ne pripada niti odškodnina iz 112. člena ZDR v vtoževani višini (IV/1. in 2. točka). Pritožbeno sodišče se enako kot sodišče prve stopnje sklicuje na odločitve Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 319/2007, VIII Ips 143/2009, VIII Ips 201/2010 in VIII Ips 231/2012. Vrhovno sodišče RS je na primer v zadevi VIII Ips 2001/2010 sprejelo stališče, da rok iz 1. odstavka 112. člena ZDR pomeni obveznost delavca, ki jo mora upoštevati, da bo njegova izredna odpoved zakonita. Ne samo, da mora odpoved podati v roku iz 2. odstavka 110. člena ZDR, poda jo lahko šele, ko poteče 8 dni od pisnega opomina delodajalcu in pisnega obvestila Inšpektorata RS za delo. Tako je obrazložitev v tem delu pravilna in je pritožbeno sodišče zato odločitev v IV/2. točki izreka glede plačila odškodnine potrdilo.

Ob navedenem pa pritožbeno sodišče izrecno ugotavlja, da je sodišče prve stopnje zavrnilo isti tožbeni zahtevek za plačilo odpravnine v višini šest mesečnih bruto plač tudi na podlagi 17. člena pogodbe o zaposlitvi iz razloga, ker je je štelo, da je sklep o razrešitvi tožnice iz krivdnih razlogov pravnomočen in zato sodišče vanj ne more posegati. Navedeno stališče je materialnopravno zmotno. Pritožbeno sodišče je v zadevah Pdp 574/2009 in Pdp 1094/2012 sprejelo stališče da se glede pravice do odpravnine vsebinsko odloča o neutemeljenosti razrešitve, kar je podlaga za izplačilo odpravnine po individualni pogodbi o zaposlitvi. V konkretnem primeru je bila tožnica razrešena s funkcije predsednice uprave s sklepom z dne 17. 3. 2006 iz krivdnih razlogov, kot to izhaja iz sklepa skupščine o razrešitvi predsednice uprave, iz katerega izrecno izhaja, da je skupščina iz krivdnih razlogov s takojšnjim učinkom razrešila tožnico s funkcije predsednice uprave družbe. Poudariti je, da je bila tožnica s sklepom o razrešitvi z dne 17. 3. 2006 seznanjena šele s prejemom odgovora na tožbo v predmetni zadevi, vendar sodnega varstva zoper navedeni sklep ni uveljavljala. V sporu o pravici do odpravnine zaradi razrešitve po volji družbe in brez njene krivde v višini šestkratnega zneska njene zadnje bruto plače po 17. členu pogodbe o zaposlitvi ali odpoklica zaradi neutemeljenega razloga s funkcije predsednice uprave, je sodišče prve stopnje najmanj preuranjeno zavrnilo zahtevek na podlagi pravnomočnega sklepa o razrešitvi. Zaradi zmotnega stališča sodišče prve stopnje ni ugotavljalo ali je bila tožnica razrešena iz neutemeljenega razloga, kar bo moralo sodišče prve stopnje ugotavljati v ponovljenem postopku, pri tem pa tudi upoštevati dokazne predloge pravdnih strank. Zato je pritožbeno sodišče razveljavilo odločitev v IV/1 točki in zadevo v tem delu vrnilo v ponovno sojenje sodišču prve stopnje (355. člen ZPP).

Neutemeljena je pritožbena navedba glede zavrnitve tožbenega zahtevka za plačilo nagrade v višini 50.075,16 EUR ter po odvodu davka in prispevkov izplačila neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila. Pogodba o zaposlitvi tožnice v 10. členu določa, da v primeru izpolnitve/doseganja pričakovane uspešnosti dela, pripada predsednici uprave nagrada, ki jo za preteklo poslovno leto v razumni višini določi predsednik skupščine. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje, ni mogoče upoštevati podatkov o čistem poslovnem izidu tožene stranke za leti 2005 in 2006, saj se ti nanašajo na celotno poslovno delo, tožnica pa je v vsakem letu opravljala delo le manjši del vsakega poslovnega leta. B.B. je tudi povedala, da je imela enako pogodbo o zaposlitvi kot tožnica in bi tako nagrada pripadala le celotni upravi, če bi uprava izpolnjevala vse pričakovane rezultate skupščine. Nagrada se izplača za polno poslovno leto, pri čemer B.B., ki je zaposlena pri toženi stranki od leta 2004 ves čas v upravi družbe ni še nikoli prejela nagrade. Prav tako pa je A.A. izpovedal, da bi se takšna nagrada izplačala za celo leto, in sicer za leto 2006, ne pa za leto 2005, ko je bila tožnica v službi le tri mesece. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice zoper odločitev IV/3. točke zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje.

Tožnica podaja pritožbo glede zavrnjenega tožbenega zahtevka za plačilo regresa za leto 2005 v znesku 593,66 EUR in za leto 2006 v znesku 520,92 EUR. Neupošteven je pritožbeni ugovor, da tožnici regres za leto 2005 pripada, saj je tožena stranka podala ugovor zastaranja, ki je bil utemeljen, za leto 2006 pa je sodišče tožnici delno priznalo regres za letni dopust v višini 100,85 EUR bruto, v znesku 520,92 EUR pa ji je izplačilo regresa zavrnilo. ZDR v 131. členu ureja regres in določa, da je delodajalec dolžan delavcu, ki ima pravico do letnega dopusta, izplačati regres za letni dopust najmanj v višini minimalne plače, pri čemer se regres izplača najkasneje do 1. julija tekočega leta. Pravica do regresa za letni dopust je vezana na pridobitev pravice do letnega dopusta, pri čemer delavec pridobi pravico do celotnega letnega dopusta, ko mu preteče čas nepretrganega delovnega razmerja, ki ne sme biti krajši od šestih mesecev, ne glede na to, ali delavec dela polni delovni čas ali krajši delovni čas od polnega. Po določilih 4. odstavka 131. člena ZDR, ima delavec v primeru pravice izrabe le sorazmernega dela letnega dopusta pravico le do sorazmernega dela regresa. Ker je bila tožnica zaposlena pri toženi stranki od 1. 7. 2005 dalje, je pridobila pravico do celotnega regresa 1. 1. 2006, kar pomeni, da je bila tožena stranka z 2. 1. 2006 s plačilom regresa za leto 2005 v zamudi. Glede na določilo 206. člena ZDR, je torej regres za leto 2005 zastaral. Tožnici pripada za leto 2006 sorazmerni del regresa za dva meseca, torej v višini 100,85 EUR bruto, kot je pravilno odločilo sodišče prve stopnje. Ob navedenem pritožbeno sodišče tožnici pojasnjuje, da navedenega spora ni vodila zaradi mobbinga, niti ni zatrjevala, da je kakršenkoli postopek mobbinga pravnomočno zaključen v njeno korist. Navedena zatrjevanja ne morejo vplivati na pravico do regresa. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice v tem delu zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje v točki IV/4 izreka.

Tožnica se neutemeljeno pritožuje zoper zavrnitev tožbenega zahtevka iz naslova neizkoriščenega dopusta v višini 4.172,93 EUR ter po odvodu davka in prispevkov izplačila neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23. 3. 2006 dalje do plačila, saj iz 13. člena pogodbe o zaposlitvi izhaja, da ima predsednica uprave pravico do izrabe letnega dopusta v višini 22 delovnih dni, pri čemer mora pri koriščenju dopusta upoštevati naravo ter potrebo dela ter mora obvestiti predsednika skupščine, v kolikor traja koriščenje dopusta skupaj dalj časa kot pet delovnih dni. Iz izvedenih dokazov izhaja, da tožnica ni nikoli zaprosila predsednika skupščine za odobritev dopusta, dopust si je lahko odrejala sama, prav tako pa je bila tožnica zaposlena pri toženi stranki od 1. 7. 2005, svojega dela pa vse do 1. 9. 2005 ni opravljala. Formalno sicer ni koristila letnega dopusta, vendar je bila njena dejanska odsotnost večja, kot bi ji šlo po pogodbi o zaposlitvi - 22 dni. Tožnica v postopku niti ni zatrjevala, da bi od kogarkoli zahtevala koriščenje letnega dopusta, torej ji tožena stranka ni onemogočala koriščenje dopusta, kar sta izpovedala tudi B.B. in A.A.. Delavec je upravičen do nadomestila oz. odškodnine zaradi neizrabe letnega dopusta le v primeru, če mu delodajalec ni omogočil izrabe kljub njegovi zahtevi oziroma iz objektivnih razlogov, kot je to odločilo Vrhovno sodišče RS v zadevah VIII Ips 191/2010 in VIII Ips 107/2011. Tako tožnici ne pripada nadomestilo oz. odškodnina zaradi neizkoriščenega letnega dopusta v višini 4.172,93 EUR, kar sicer predstavlja njeno mesečno bruto plačo (IV/5. točka izreka).

Neutemeljen je pritožbeni ugovor tožnice, da je upravičena do izplačila 700,00 EUR iz naslova neopravljenega preventivnega zdravstvenega pregleda, do katerega je upravičena enkrat letno. Pogodba o zaposlitvi tožnice v 12. členu določa, da ima predsednica uprave pravico do izobraževanja, ki je v zvezi z delovnimi nalogami, ki jih opravlja, do uporabe službenega mobitela in notebooka in do letnega preventivnega zdravstvenega pregleda. Tožnica bi bila skladno z določili pogodbe o zaposlitvi upravičena do zdravstvenega pregleda enkrat letno, vendar tožnica ni bila zaposlena eno leto, pač pa nekaj več kot osem mesecev, zato ji pravica do letnega preventivnega zdravstvenega pregleda ne pripada. Pa tudi sicer navedene pravice tožnica ne more uveljavljati v denarni obliki, tako da je sodišče pravilno zavrnilo tožbeni zahtevek v IV/6. točki.

Neutemeljene so pritožbene navedbe glede zavrnitve tožbenega zahtevka, da je tožena stranka dolžna vrniti tožnici vse dokumente v papirni in elektronski obliki, vključno z vso elektronsko pošto ter da je dolžna iz vseh delodajalčevih evidenc izbrisati vse osebne podatke tožnice. ZDR v 76. členu določa, da je delodajalec dolžan delavcu ob prenehanju delovnega razmerja vrniti vse njegove dokumente in mu izdati tudi potrdilo o vrsti dela, ki ga je opravljal. Sodišče je v III. točki toženi stranki naložilo, da mu je tožena stranka dolžna izdati takšno potrdilo, v IV/7. točki pa pravilno zavrnilo zahtevek, ker tožnica v ničemer ni konkretizirala zahtevka, ki je kot takšen dejansko presplošen in tudi neizvršljiv, saj tožnica ni opredelila, katere dokumente želi, da se ji vrnejo in kateri naj se zbrišejo. Pri tem je poudariti, da je delodajalec določene podatke o delavcu dolžan hraniti tudi trajno, kot na primer podatke o izplačilu plač (IV/7. točka).

Ker razen v zvezi z odločitvijo sodišča prve stopnje o vtoževani odpravnini niso bili podani niti s pritožbo uveljavljeni razlogi in ne tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo potrebno v preostalem tožničino pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi nerazveljavljeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče je razveljavilo tudi odločitev o stroških postopka pred sodiščem prve stopnje in tudi odločilo, da so pritožbeni stroški nadaljnji stroški postopka. Odločitev temelji na 165. členu ZPP.