VDSS sodba Pdp 133/99
Datum: 2000-10-06T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2000:PDP.133.99
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - kriteriji - posebne kategorije delavcev - delavka - nepreskrbljen otrok

## Jedro

Kriterij "nepreskrbljeni otrok" je treba razlagati v smislu 123. člena ZZZDR, ki določa, da so starši po polnoletnosti dolžni preživljati svoje otroke, v kolikor se redno šolajo. Ker je tožena stranka v postopku reševanja presežnih delavcev navedeni kriterij preširoko razlagala s tem, da je za nepreskrbljenega otroka štela tudi polnoletnega brezposelnega otroka, ki se ne šola, je bila tožeča stranka nezakonito opredeljena kot presežna delavka.

## Izrek

Pritožba tožene stranke se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Vsaka stranka sama trpi svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da se odločba o prenehanju delovnega razmerja št. 24/98 z dne 27.3.1998, ki jo je izdala ravnateljica tožene stranke in sklep sveta tožene stranke št. 32/98 z dne 19.5.1998, razveljavita (1. točka izreka). Ugotovilo je, da tožnici M. T. delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo s potekom šestih mesecev od dokončnosti sklepa št. 24/98 z dne 27.3.1998 o prenehanju delovnega razmerja (2. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožnico sprejeti nazaj na delo, ji delovno dobo vpisati v delovno knjižico od dneva prenehanja delovnega razmerja dalje in ji za čas od dokončnosti sklepa o prenehanju delovnega razmerja do prenehanja delovnega razmerja izplačati razliko med nadomestilom plače, ki jo je prejemala in plačo, ki bi jo prejela, če bi delala, od prenehanja delovnega razmerja dalje, od 11.11.1998 dalje pa plačo v višini, ki bi jo dobila, če bi delala, vse z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakokratnega mesečnega zneska plače oz. razlike nadomestila plače za pretekli mesec dalje, do plačila (3. točka izreka), ter tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 125.178,00 SIT, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 11.11.1998 dalje do plačila (4. točka izreka).

Zoper zgoraj navedeno sodbo se pritožuje tožena stranka iz pritožbenih razlogov bistvene kršitve določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne in toženi stranki naloži povrnitev pritožbenih stroškov, podrejeno pa, da pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Po mnenju pritožbe je prvostopenjsko sodišče zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb postopka po 13. točki 2. odstavka 354. člena ZPP, ker sodba nima razlogov o bistvenih okoliščinah.

Sprejelo naj bi namreč le zaključke, zakaj tožeči stranki delovno razmerje ne bi moglo prenehati na podlagi nepravilnega točkovanja, ne da bi navedlo razloge o tem, v čem naj bi bilo točkovanje nepravilno v škodo tožnice in kako je t.i. "Aneks" vplival na izid točkovanja po kriterijih za ugotavljanje trajno presežnih delavcev. V kolikor pa prvostopenjsko sodišče navaja razloge v tej smeri, pa naj bi bili v medsebojnem nasprotju. Nadalje pritožba očita sodišču prve stopnje, da je ugotovilo, da je tožena stranka kršila določbe zakona o delovnih razmerjih (ZDR), ne da bi obrazložilo, v čem naj bi bila kršitev oz. napačna uporaba teh določil. V zgoraj navedenemu obsegu naj bi bilo tudi materialno pravo napačno uporabljeno, dejansko stanje pa nepravilno in nepopolno ugotovljeno. Po mnenju pritožbe je tožena stranka v skladu z zakonom in kolektivno pogodbo za dejavnost vzgoje in izobraževanja v Republiki Sloveniji (KPDVI) dodatno razdelala kriterije za ugotavljanje trajno presežnih delavcev, ki so bili v celoti in natančno upoštevani v skladu s 39. členom KPDVI, za kar je tudi imela pooblastilo v 4. odstavku 2. člena KPDVI. Pritožba meni, da bi tudi neposredna uporaba citiranega člena brez "Aneksa" pomenila za tožnico enak rezultat. Sklep Sveta tožene stranke, imenovan "Aneks h kolektivni pogodbi", je splošni akt, saj se nanaša na vse delavce v zavodu in je bil sprejet pred uvedbo postopka ugotavljanja trajno presežnih delavcev. Nadalje pritožba meni, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo, zlasti določbe 36.c in 36.d člena ZDR.

Tožeča stranka v odgovoru na pritožbo navaja, da točkovanje po "Aneksu h kolektivni pogodbi" ni pomenilo ugodnejšega točkovanja v primerjavi z točkovanjem po 39. členu kolektivne pogodbe, zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da bi tožena stranka v skladu s 4. odstavkom 2. člena kolektivne pogodbe dejavnosti, ki določa, da se kolektivna pogodba dejavnosti uporablja kot splošni akt, razen če je z drugim splošnim aktom urejeno ugodneje, morala uporabiti neposredno kolektivno pogodbo dejavnosti. Tožena stranka je nepravilno uporabila ZDR, ker ni bil upoštevan eden izmed kriterijev iz 36.b člena, t.j. delovna uspešnost, poleg tega pa ni pravilno uporabila določb 2. odst. 36.e člena ZDR v zvezi z četrto alineo 36.c člena, oz. določbe 36.d člena ZDR. Tožeča stranka v odgovoru na pritožbo meni tudi, da je šlo za vnaprej načrtovano favoriziranje nekaterih zaposlenih, kar naj bi dokazovalo tudi dejstvo, da tožena stranka celo v pritožbenem postopku ni hotela upoštevati in točkovati dokazila tožnice o njenem zdravstvenem stanju. Pritožbenemu sodišču predlaga zavrnitev pritožbe tožene stranke kot neutemeljene.

Pritožba ni utemeljena.

Pritožbeni razlogi, ki jih v svoji pritožbi uveljavlja tožena stranka, niso podani, saj je sodišče prve stopnje pravilno in popolno razčistilo dejansko stanje, ugotovilo vsa odločilna dejstva ter sprejelo materialnopravno pravilno odločitev, ki jo je tudi ustrezno obrazložilo. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi izpodbijane sodbe in ugotavlja, da je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da bi tožena stranka morala v postopku ugotavljanja presežnih delavk neposredno uporabiti kolektivno pogodbo dejavnosti v skladu z 4. odstavkom 2. člena Kolektivne pogodbe za dejavnost vzgoje in izobraževanja v Republiki Sloveniji (Ur.l. RS, št. 52/94, 13/95, 34/96, 45/96) - KPDVI, ki določa, da se določbe te kolektivne pogodbe uporabljajo kot splošni akti v smislu ZDR, če ni s statutom zavoda ali drugim splošnim aktom urejeno ugodneje. T.i. Aneks, ki ga je dne 7.12.1995 sprejel svet tožene stranke, namreč ne predstavlja ugodnejše ureditve v primerjavi s KPDVI in zato njegova uporaba ni bila upravičena. Tožena stranka je z "Aneksom" h kriterijem KPDVI dodala nekatere dodatne kriterije, kar je imelo za posledico, da so nekatere delavke v postopku ugotavljanja presežnih delavcev na račun uporabe dodatnih kriterijev pridobile dodatne točke in je bila zato končna razvrstitev delavk drugačna, kot bi bila brez uporabe le-teh.

Zato ni mogoče šteti, da so omenjeni dodatni kriteriji splošno pomenili ugodnejšo ureditev od tiste v KPDVI, zlasti pa kriteriji iz navedenega aneksa niso pomenili ugodnejše ureditve za tožečo stranko.

V zvezi z dodatnimi kriteriji iz "Aneksa" pritožbeno sodišče meni, da sta zlasti vprašljiva kriterij "čakanja na delo", ki ne more biti uporabljen kot kazalec socialnega stanja, ker ni dovolj natačno opredeljen (nejasno je, ali gre za delavca v odpovednem roku, ki mu delovno razmerje preneha kot trajno presežnemu delavcu, ali tudi za delavca na t.i. začasnem čakanju na delo ...), ter kriterij "nepreskrbljen otrok", ki ga je tožena stranka preširoko razlagala, s tem da je za nepreskrbljenega otroka štela tudi polnoletnega brezposelnega otroka, ki se ne šola. Po mnenju pritožbenega sodišča je ta pojem potrebno razlagati v smislu 123. člena zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (Ur.l. RS, št. 15/76 do 29/95), ki določa, da so starši po polnoletnosti dolžni preživljati svoje otroke, v kolikor se redno šolajo. Ker dodatni kriteriji niso predstavljali za delavce na splošno, zlasti pa ne za tožnico, ugodnejše ureditve v smislu 2. odstavka 2. člena KPDVI, jih tožena stranka ne bi smela uporabiti. Uporaba obeh navedenih kriterijev je imela za posledico drugačen rezultat točkovanja, kot bi bil sicer, saj je za določitev presežnih delavcev odločilen seštevek točk oz. kumulacija vseh kriterijev. Pri tem pritožbeno sodišče ne soglaša s stališčem tožeče stranke v odgovoru na pritožbo, da naj bi bila napaka pri uporabi kriterijev tudi v tem, da se ni ocenjevala delovna uspešnost. Če vnaprej določenih meril ni bilo, je tožena stranka ravnala pravilno, ko tega kriterija sploh ni upoštevala v postopku razreševanja presežnih delavcev. Tožena stranka pa bi morala upoštevati tudi s strani tožeče stranke predloženo zdravniško potrdilo o kronični bolezni, saj je bilo predloženo dne 19.3.1998, tj. še pred izdajo odločbe o prenehanju delovnega razmerja dne 27.3.1998, kar bi tako v primeru točkovanja po KPDVI kot po "Aneksu" privedlo do drugačnega končnega vrstnega reda po številu točk. Delodajalec mora upoštevati vsa odločilna dejstva oz. tudi naknadno dostavljena potrdila, ki jih predloži delavec, vse do sprejema dokončne odločitve o pravicah in obveznostih delavca, kar pomeni, da mora upoštevati celo dokazila, predložena šele v ugovornem postopku.

V obravnavanem primeru pa tožena stranka brez utemeljenih razlogov ni upoštevala potrdila o zdravstvenem stanju, predloženega pred izdajo prvostopenjske odločbe o prenehanju delovnega razmerja tožnici. Če pa je dvomila v njegovo verodostojnost, bi morala že pred izdajo odločbe preveriti zdravstveno stanje tožnice in oceniti, ali ji po tem kriteriju pripada določeno število točk ali ne.

Ker tožena stranka v postopku ugotavljanja in določitve trajno presežnih delavcev ni pravilno uporabila kriterijev po KPDVI, sta izpodbijana odločba in sklep o prenehanju delovnega razmerja tožnici nezakonita in ju je sodišče prve stopnje utemeljeno razveljavilo in s tem v zvezi v celoti ugodilo tožbenemu zahtevku.

Iz vsega navedenega je razvidno, da uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani. V postopku pred sodiščem prve stopnje je bilo materialno pravo pravilno uporabljeno in ni bilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka iz 2. odstavka 354. člena zakona o pravdnem postopku (Ur.l SFRJ št. 4/77, 27/90 - ZPP), na katere je pritožbeno sodišče dolžno paziti po uradni dolžnosti. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Ker odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k rešitvi zadeve, tožena stranka sama trpi stroške odgovora (člen 155 ZPP). Svoje stroške pritožbe pa trpi sama tudi tožena stranka, saj s pritožbo ni uspela, poleg tega pa v skladu z določbo 22. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur.l. RS št. 19/94) v sporih o prenehanju delovnega razmerja delodajalec trpi svoje stroške postopka ne glede na izid postopka.

Pritožbeno sodišče je na podlagi 1. odstavka 498. člena zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99) uporabilo določbe ZPP-77, ki se je pred uveljavitvijo novega ZPP-99 smiselno uporabljal kot predpis Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I in 45/I/94).