VDSS Sodba Pdp 272/2024
Datum: 2024-08-28T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2024:PDP.272.2024
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO - JAVNI ZAVODI
institut: dodatek za nadurno delo - zastaranje zamudnih obresti - referenčno obdobje - kolektivni delovni spor - splošni akt delodajalca - vezanost sodišča na ustavo in zakon - neenakomerno razporejen delovni čas

## Jedro

Tudi v tem individualnem delovnem sporu je bilo sodišče prve stopnje glede na navedbe strank in zahtevek tožnika dolžno presoditi, ali je Organizacijsko navodilo, ki sicer s pravnomočno sodbo in sklepom X Pd 248/2019 ni bilo odpravljeno (ex tunc, za nazaj), pač pa le razveljavljeno (ex nunc, za naprej), v primerjavi z zakonskimi določbami tožniku odvzelo določene pravice ali ne. Ker je pravilno ugotovilo, da je Organizacijsko navodilo toženke posegalo v zakonske pravice tožnika, saj je bila ureditev toženke v nasprotju z namenom referenčnega obdobja v okviru instituta neenakomerno razporejenega delovnega časa, je temu avtonomnemu pravnemu viru utemeljeno odreklo veljavo (tudi za čas pred njegovo pravnomočno razveljavitvijo).

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe delno spremeni v IV. točki izreka tako, da se znesek stroškov postopka, ki ga je dolžna tožena stranka povrniti tožniku, zniža na znesek 1.029,97 EUR.

V preostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, tožniku pa je dolžna v roku 15 dni plačati stroške odgovora na pritožbo v znesku 186,66 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je zaradi delnega umika tožbe za znesek 236,66 EUR s sklepom postopek ustavilo (I. točka izreka). Razsodilo je, da je dolžna toženka tožniku iz naslova dodatka k plači za delo preko polnega delovnega časa obračunati posamezne zneske, ki so razvidni iz izreka, in mu plačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posamzenih dni, ki so prav tako razvidni iz izreka (točka II izreka). Tožbeni zahtevek za zakonske zamudne obresti od prisojenih zneskov za mesece december 2017 za čas od 11. 1. 2018 do 22. 9. 2019, za december 2018 za čas od 11. 1. 2019 do 22. 9. 2019, za avgust 2019 za čas od 11. 9. 2019 do 22. 9. 2019 je zavrnilo (III. točka izreka). Odločilo je, da je toženka dolžna tožniku plačati stroške postopka v znesku 1.044,80 EUR (točka IV izreka).

Toženka se pritožuje zoper ugodilni del zgoraj navedene sodbe in odločitev o stroških postopka (točki II in IV izreka) iz vseh pritožbenih razlogov. V obsežni pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje pri odločitvi zmotno upoštevalo zakonske določbe namesto njenega organizacijskega navodila, ki je bilo že presojano v kolektivnem delovnem sporu. Deloma je bilo razveljavljeno, kar ne vpliva na njegovo veljavnost za nazaj (predlagatelj ni predlagal njegove odprave), sodišče prve stopnje je z njegovo neuporabo v tem sporu poseglo v pravnomočno sodno odločbo in s tem storilo kršitev iz 12. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. V individualnem delovnem sporu delavec ne more uveljavljati neveljavnosti splošnega akta zaradi kršitev zakona ali kolektivnih pogodb. Organizacijsko navodilo ne posega v pravice delavcev, saj noben zakon ne daje podlage za fiksna referenčna obdobja, kot jih je opredelil tožnik. Na podlagi 52.a člena ZZDej ni sprejete sodne prakse, sodna praksa ni formalni pravni vir, sodišče je pri odločanju vezano le na ustavo in zakon. Toženka kot delodajalec ima pravico, da v okviru zakonskih možnosti sama določi referenčna obdobja, kar je tudi storila, ker tega sodišče ni upoštevalo, je napačno ugotovilo stanje prostih dni. Prvostopno sodišče ni prepričljivo obrazložilo, zakaj je sledilo tožnikovemu stališču, da se kot referenčno obdobje upoštevajo fiksna štirimesečna obdobja, ki sovpadajo s koledarskim letom. Podana je kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. V obrazložitvi je sodišče zgolj navedlo, katere dokaze je izvedlo, ni pa se do njih konkretno opredelilo, zato odločitve o tem, zakaj se tožbenemu zahtevku ugodi, ni mogoče preizkusiti. Ni mogoče razbrati, na podlagi katerih argumentov je sodišče sprejelo zaključek o tem, da je tožnik pridobil presežke ur in da jih je koristil po poteku referenčnega obdobja. Toženki je kršena pravica do učinkovitega pravnega sredstva iz 25. člena Ustave RS. Tožnik ni dokazal oz. ni napravil izračuna tedenskega povprečja delovnega časa, viškov ur nad povprečjem 40 ur tedensko iz tožnikovih razpredelnic ni mogoče razbrati. Pavšalno sklepanje prvostopenjskega sodišča, da so tožniku ostajali viški ur po koncu referenčnega obdobja, predstavlja bistveno kršitev določb postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče odločitve ne bi smelo vezati na plačilne liste, saj slednje ne predstavljajo ustrezne podlage za ugotovitev števila viškov ur. Sodišče se ni opredelilo do ugovora toženke glede nesklepčnosti tožbe. Tožnik bi moral dokazati, da mu je v vsakem posameznem referenčnem obdobju nastal višek ur nad povprečjem 40 ur tedensko. Iz sodbe ni razbrati, kdaj je tožnik sploh "pridelal" posamezni prosti dan in kdaj naj bi ga koristil oziroma kdaj naj bi ga prejel plačanega 130 %. Ker je izračun vtoževane terjatve zahtevno matematično opravilo, bi moralo sodišče pritegniti sodnega izvedenca ekonomske stroke, pravilnost izračuna sodišča pa je vprašljiva, ravnalo je v nasprotju z 243. členom ZPP. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do njenih trditev, da ne gre za navaden dodatek za delo prek polnega delovnega časa, zato je podvržen normiranju na povprečno mesečno delovno obveznost po 6. členu Uredbe. Plačilne liste niso ustrezna podlaga za ugotovitev viškov ur, ker se nanašajo na en mesec, v zadevi pa je relevantno obdobje štirih mesecev. Zmotno je stališče, da plačilo presežkov ur, ki so nastali v posameznem referenčnem obdobju, zapade v plačilo z naslednjim mesecem po njihovem nastanku in ne šele po tem, ko postane znano njihovo število po koncu referenčnega obdobja. Pojmovno višek ur ne more nastati že med referenčnim obdobjem, pač pa šele prvi dan po koncu posameznega referenčnega obdobja. Izrek sodbe nasprotuje samemu sebi v II. in III. točki ter razlogom sodbe. Iz prvih treh alinej II. točke izreka izhaja, da mora tožena stranka tožniku obračunati znesek in izplačati pripadajoči neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 9. 2019, medtem ko III. točka določa, da se tožbeni zahtevek za zakonske zamudne obresti zavrne. Nepravilna pa je tudi odločitev glede stroškov postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe spremeni tako, da zahtevek zavrne, oziroma ga razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, oboje s stroškovno posledico. Priglaša stroške pritožbe.

V odgovoru na pritožbo tožnik prereka pritožbene navedbe toženke. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

Pritožba je delno utemeljena.

Po preizkusu sodbe sodišča prve stopnje v mejah razlogov navedenih v pritožbi in hkrati po uradni dolžnosti pritožbeno sodišče ugotavlja, da je odločitev sodišča prve stopnje, razen deloma v odločitvi glede stroškov postopka, pravilna in zakonita. Prvostopenjsko sodišče je namreč na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo vsa dejstva, odločilna za razsojo in svojo odločitev tudi prepričljivo utemeljilo z ustrezno materialnopravno podlago. Pri tem ni zagrešilo v pritožbi očitanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, razen delno zmotne uporabe Odvetniške tarife, pa niti drugih po uradni dolžnosti upoštevnih kršitev iz drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP.

Ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo uveljavlja pritožba, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato jo je pritožbeno sodišče lahko preizkusilo. Sodišče prve stopnje se je opredelilo do vseh pravno pomembnih trditev strank. Izrek sodbe je jasen, ne nasprotuje samemu sebi niti razlogom sodbe, kar velja tudi za v pritožbi izpostavljeno odločitev, ki se nanaša na zakonske zamudne obresti. Zamudne obresti so po svoji naravi stranske in občasne terjatve, dospevajo dnevno, za vsak dan zamude. Teči začnejo od naslednjega dne po dospelosti glavne terjatve in tečejo vse do njenega plačila. Ko je plačana glavna terjatev, zamudne obresti nehajo teči. Rok za zastaranje zamudnih obresti začne teči od naslednjega dne po dospelosti vsake posamezne terjatve za zamudne obresti (za vsak dan zamude), za zastaranje zamudnih obresti pa je treba upoštevati pravilo o zastaranju stranskih terjatev (344. člen OZ) in pravilo o zastaranju občasnih terjatev (347. člen OZ), to je 3-letni zastaralni rok. Glede na obrazloženo niso zastarale zakonske zamudne obresti za čas zadnjih treh let pred vložitvijo tožbe, torej niso zastarale za čas od 22. 9. 2019 dalje, za čas pred tem datumom pa so zastarale. Odločitev sodišča prve stopnje, ki je v III. točki izreka za čas do 22. 9. 2019 (tri leta pred vložitvijo tožbe) zavrnilo zakonske zamudne obresti od glavnic, ki so zapadle v plačilo 11. 1. 2018, 11. 1. 2019 in 11. 9. 2019, ter jih od tega dne dalje v točki II izreka priznalo, je tako pravilna in izrek torej ni sam s seboj v nasprotju.

Sodišče prve stopnje se je v točki 9 ter nadaljnjih točkah obrazložitve opredelilo do posameznih izvedenih dokazov (do katerega izvedenega dokaza naj se ne bi opredelilo toženka v pritožbi niti ne pojasni), odzvalo se je tudi na vse bistvene trditve in pravna naziranja toženke, katere pravica do izjave posledično ni bila kršena. Do ugovora nesklepčnosti tožbe se je sodišče prve stopnje smiselno opredelilo v točki 10 obrazložitve, kjer je pojasnilo, da je tožnik v tožbi in nadaljnjih vlogah določno opredelil stanje prostih dni na presečni dan konec posameznega referenčnega obdobja ter pojasnil, kdaj je posamezni prosti dan nastal in kdaj je bil koriščen. Iz tožnikovih navedb je bila razvidna redna mesečna delovna obveznost ter stanje pridelanih in koriščenih prostih dni. Navedel je, koliko viškov ur mu je ostalo ob koncu posameznega referenčnega obdobja, ki jih je po preteku tega obdobja koristil, ne da bi mu toženka zanje obračunala dodatek za nadurno delo, ki ga je zato vtoževal. Navedel je tudi, koliko znaša dodatek za nadurno delo ter določno pojasnil izračun urne postavke. V zvezi z navedenim je predložil tudi ustrezna dokazila. Tožnik je torej podal zadostno trditveno in dokazno podlago za svoj denarni zahtevek, kar je sodišče prve stopnje pravilno upoštevalo.

Neutemeljeno se uveljavlja tudi kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki je podana, če obstaja o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar je navedeno v obrazložitvi sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in samimi temi listinami, zapisniki oziroma spisi. Podana je torej, če gre za napako pri povzemanju vsebine listin ali zapisnikov oziroma ko sodišče listinam in zapisnikom pripiše drugačno vsebino od tiste, ki jo imajo v resnici (protispisnost). Take protispisnosti v izpodbijani sodbi ni, niti je toženka konkretno ne opredeli. Bistvene kršitve določb postopka toženka dejansko uveljavlja zaradi nestrinjanja z materialnopravnimi stališči sodišča prve stopnje in ugotovljenim dejanskim stanjem.

Tožnik je bil zaposlen pri toženki na delovnem mestu srednje medicinske sestre v intenzivnih oddelkih psihiatrije. V spornem obdobju je za vikende opravljal 12‑urne izmene, od katerih mu je toženka 4 ure plačala kot nadure, za 8 ur pa mu je omogočila izrabo prostega dne, in sicer v prihodnjih štirih mesecih od nastanka viška ur (ker je njeno organizacijsko navodilo, poimenovano "Planiranje in evidentiranje delovnega časa", z dne 1. 10. 2016 - listina B2 določalo premična referenčna obdobja). Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter sprejelo utemeljeno materialnopravno odločitev, da je tožnik za ure, ki jih je izrabil kot proste po koncu posameznega fiksnega referenčnega obdobja, upravičen do plačila vtoževanega dodatka.