VDS sklep Pdp 1499/2002
Datum: 2004-09-09T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2004:VDS.PDP.1499.2002
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: razporeditev delavca - sindikalni zaupnik - soglasje sindikata

## Jedro

Glavni namen določb o varstvu sindikalnih zaupnikov ni v zagotavljanju privilegijev, ki jih drugi delavci ob enakih pogojih niso deležni, ampak v tem, da se jih ne postavlja v manj ugoden položaj zaradi njihove sindikalne aktivnosti.

Sindikalnega zaupnika je brez soglasja sindikata možno prerazporediti na drugo ustrezno delovno mesto, če to narekujejo potrebe delovnega procesa ali organizacije dela. Soglasje sindikata mora delodajalec pridobiti le v primeru, če delavca prerazporedi zaradi njegove sindikalne aktivnosti. Ker pa so v praksi pogosti primeri, da se sindikalnega zaupnika sicer formalno razporedi zaradi potrebe delovnega procesa in organizacije dela, dejansko pa zaradi njegove sindikalne aktivnosti, ima sindikat možnost sprožiti postopek pomirjanja, saj tako ravnanje delodajalca kaže na šikaniranje zaradi sindikalne dejavnosti

## Izrek

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo sklepa tožene stranke št. 8541/00 z dne 9.11.2000 in št. 1384/01 z dne 9.3.2001 ter odločilo, da stranki krijeta vsaka svoje stroške postopka. Ker se je prvotno spor vodil zaradi prenehanja delovnega razmerja, v tem delu pa je tožnik tožbo umaknil, je sodišče postopek v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja s sklepom ustavilo.

Zoper sodbo se pritožuje tožena stranka, ki uveljavlja vse tri pritožbene razloge iz 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS 26/99, 96/2002, 2/2004). Navaja, da je tožnika razporedila v skladu z zakonom, saj so za to obstajale potrebe delovnega procesa in boljše organizacije dela. Zakon za razporeditev ne predpisuje podrobnejše utemeljitve ter posebnih kriterijev. Zaslišana priča je povedala, da je bilo v spornem obdobju okrepljeno delo komisije, ki je preverjala negotovinsko poslovanje na cestninskih postajah, zato se je izkazala povečana potreba po referentih cestninskega štetja. Obstoj nujnih potreb delovnega procesa je pravni standard, zajet v 17. členu Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR, Ur.l. SFRJ 60/89, 42/90), katerega vsebina bi se presojala pred sodiščem glede na konkreten primer. Okoliščine konkretnega primera bi moralo ugotoviti sodišče in na njihovi podlagi odločiti o zakonitosti razporeditve. Tega sodišče prve stopnje ni upoštevalo, prezrlo pa je tudi, da je bila razporeditev začasna. Zato v tožnikove pravice ni bilo poseženo. Pritožba napada tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da se je tožnikova plača znižala, ker ni več prejemal dodatka na izmensko delo. Dodatki na delovne pogoje niso del osnovne plače, višina plače pa tudi ni element ustreznosti delovnega mesta. Edino sporen bi bil lahko nov opis del in nalog, ki za referenta prevideva V. stopnjo strokovne izobrazbe, kar je za tožnika ugodneje. Presenetljiv je zaključek sodišča prve stopnje, da je takšna razporeditev neustrezna. Končno je po mnenju pritožbe zmoten tudi zaključek, da bi morala tožena stranka o postopku razporeditve obvestiti sindikat v podjetju. Tega pri toženi stranki praktično ni oz. ga predstavlja le tožnik kot zaupnik in edini član. Zato je bilo mogoče obvestiti le sindikat ljubljanske regije. Glede uporabe 48. člena Kolektivne pogodbe za cestno gospodarstvo (KPCG, Ur.l. RS 21/98) pa pritožba navaja, da tožnik ni bil razporejen zaradi sindikalne dejavnosti; to pa je za zakonitost razporeditve bistveno. Razlaga Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (Ur.l. RS 62/2001) ni obvezujoča, sploh pa je bila sprejeta po razporeditvi tožnika. Zato se po mnenju pritožbe sodišče prve stopnje nanjo neutemeljeno sklicuje. Tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Pritožba je utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka iz 2. odst. 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS 26/99, 96/2002) in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo, zato je dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno. Bistvenih kršitev določb postopka sodišče prve stopnje ni zagrešilo.

Sodišče prve stopnje je najprej presojalo skladnost tožnikove razporeditve z zakonskimi določbami, konkretno s 17. členom ZTPDR, nato pa se je opredelilo še do vprašanja, ali je bila razporeditev glede na njegov status sindikalnega zaupnika sploh možna. Ker je od slednjega odvisna zakonitost celotnega postopka, je pritožbeno sodišče preiskusilo izpodbijano sodbo najprej s tega vidika.

Med strankama ni sporno, da bil tožnik sindikalni zaupnik. Bistvenega pomena je vprašanje, v kakšnem obsegu je tožnik kot sindikalni zaupnik užival sindikalno imuniteto. Glavni namen določb o varstvu sindikalnih zaupnikov ni v zagotavljanju privilegijev, ki jih drugi delavci ob enakih pogojih niso deležni, ampak v tem, da se jih ne postavlja v manj ugoden položaj zaradi njihove sindikalne aktivnosti. To izhaja prvenstveno iz Konvencije MOD št. 135 (Ur.l. SFRJ 14/82, Mednarodne pogodbe), ki določa, da morajo biti predstavniki delavcev v podjetju učinkovito zavarovani pred vsakim postopkom, ki bi bil zanje škodljiv, kamor spada tudi odpuščanje, zaradi njihovega statusa ali aktivnosti kot predstavnikov delavcev ali zaradi članstva v sindikatu ali zaradi udeležbe v sindikalnih aktivnostih, če ravnajo v skladu z veljavnimi zakoni, kolektivnimi pogodbami ali skupno dogovorjenimi sporazumi. Podobno je varstvo sindikalnih zaupnikov urejeno v 5. členu Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur.l. RS 14/90, 5/91, 71/93) ki določa, da sindikalnega poverjenika v času trajanja njegove funkcije zaradi sindikalne dejavnosti med drugim ni mogoče prerazporediti na drugo delovno mesto. Zakon nadgrajujeta 41. člen Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (SKPGD, Ur.l. RS 40/97) in 48. člen KPCG, ki (oba enako) določata, da zoper sindikalnega zaupnika zaradi njegove sindikalne aktivnosti, če ravna v skladu z veljavnimi zakoni, kolektivnimi pogodbami in splošnimi akti brez soglasja sindikata ni mogoče prerazporediti na drugo delovno mesto. Nekatere kolektivne pogodbe dejavnosti varstvo sindikalnih zaupnikov urejajo širše in imunitete ne omejujejo le na sindikalne aktivnosti. Vendar pa je v konkretnem primeru z vsemi citiranimi akti (vključno s Konvencijo), zaščita sindikalnega zaupnika objektivno omejena le na njegovo sindikalno dejavnost in se ne nanaša na vse ostale pravice in obveznosti, izhajajoče iz delovnega razmerja. Tudi z upoštevanjem razlage SKPGd (sprejete po sporni razporeditvi, na kar utemeljeno opozarja pritožba) ni mogoče priti do zaključka, da je potrebno pridobiti soglasje za razporeditev sindikalnega zaupnika, če so izpolnjeni zakonski pogoji, konkretno potrebe delovnega procesa in boljše organizacije dela. Temu stališču v prid govori tudi 6. odstavek 41. člena SKPGd oz. 6. odstavek 48. člena KPCG, ki določata, da pomirjanje lahko sproži tudi sindikat v primeru, če meni, da je sindikalni zaupnik šikaniran zaradi sindikalne dejavnosti. Če naj bi obveljalo stališče, da sindikalnega zaupnika brez soglasja sindikata v nobenem primeru ni mogoče prerazporediti, ta določba ne bi bila potrebna. Torej je vsakega delavca, tudi sindikalnega zaupnika, brez soglasja sindikata možno prerazporediti na drugo ustrezno delovno mesto, če to narekujejo potrebe delovnega procesa ali organizacije dela. Soglasje sindikata mora delodajalec pridobiti le v primeru, če delavca prerazporedi zaradi njegove sindikalne aktivnosti. Ker pa so v praksi pogosti primeri (na to nakazuje tudi tožnik), da se sindikalnega zaupnika sicer formalno razporedi zaradi potreb delovnega procesa in organizacije dela, dejansko pa zaradi njegove sindikalne aktivnosti, ima sindikat možnost sprožiti postopek pomirjanja, saj tako ravnanje delodajalca kaže na šikaniranje zaradi sindikalne dejavnosti. V spornem primeru sindikat ni sprožil postopka pomirjanja.

Ker torej tožnik ni bil razporejen zaradi sindikalne dejavnosti in tega tudi sodišče prve stopnje ne ugotavlja, je potrebno v nadaljevanju ugotoviti, ali je bil tožnik razporejen na drugo delovno mesto v skladu s 17. členom ZTPDR. Po tej določbi je lahko delavec zaradi nujne potrebe delovnega procesa in organizacije dela razporejen na vsako delovno mesto, ki ustreza stopnji njegove strokovne izobrazbe, znanju in zmožnostim.

Sodišče prve stopnje se je postavilo na stališče, da razporeditev ni bila izvedena v skladu z zakonom, ker razlog zanjo v izpodbijanih odločbah ni konkretiziran in ker je bil tožnik z dotedanjega delovnega mesta pobiralec cestnine, za katero se je zahtevala IV. stopnja strokovne izobrazbe (kakršno dejansko tudi ima) razporejen na delovno mesto referenta cestninskega štetja, za katero se zahteva V. stopnja strokovne izobrazbe.

Pritožba ima prav, da so razlogi za tožnikovo razporeditev v izpodbijanih sklepih dovolj jasno navedeni. Zakon ne predpisuje podrobnejše obrazložitve, čeprav je obrazložitev razporeditvene odločbe bistvena za preiskus njene zakonitosti. Pomembno je, da je razlog, ki je naveden v odločbi, mogoče preiskusiti in da morebitna nejasnost ne ogroža učinkovitega uveljavljanja varstva pravic. V spornem primeru ne gre za abstraktno normo, ki bi jo bilo potrebno konkretizirati, ker bi bila sicer nejasna. Tega tožnik tudi nikoli ni zatrjeval. Iz tožbe izhaja, da nasprotuje razporeditvi, ker v zadnjem času ni bila izražena nikakršna potreba po zapolnitvi delovnega mesta referenta cestninskega štetja. Med strankama torej spora o razlogu za razporeditev (potreba po delavcu, ki bo opravljal naloge referenta cestninskega štetja) sploh ni bilo, spor je le v tem, ali razlog dejansko obstaja. Zato stališče sodišča prve stopnje v tem delu ni pravilno. Stvar dokazovanja je, ali je res na delovnem mestu referenta cestninskega štetja obstajala potreba in ali je bila razporeditev potrebna zaradi boljše organizacije dela. Pritožba ima prav, da gre pri pojmu "nujna potreba delovnega procesa in organizacije dela" za pravni standard, katerega vsebino v primeru spora določi sodišče, upoštevajoč konkretne okoliščine primera. Teh okoliščin sodišče prve stopnje ni ugotavljalo.

Razporeditev delavca - pa naj gre za trajno ali le začasno - je nadalje zakonita, če delovno mesto, na katerega se delavec razporeja, ustreza stopnji strokovne izobrazbe za določeno vrsto poklica, znanju in zmožnostim. Stališče pritožbe, da je za delavca ugodneje, če se ga razporedi na delovno mesto, za katero se zahteva višja izobrazba od tiste, ki jo dejansko ima, je zmotno. Tako delovno mesto je neustrezno, saj delavec zanj nima ustrezne izobrazbe, posledično pa lahko tudi ne znanj in zmožnosti. Če bi pristal na razporeditev, obstaja možnost, da nalog ne bi zmogel in bi se mu očitalo, da ne dosega pričakovanih rezultatov. Zato ni dolžan pristati na razporeditev na delovno mesto, ki je zahtevnejše. Vendar pa v postopku ni bilo ugotovljeno, kateri od predloženih aktov o sistemizaciji in vrednotenju delovnih mest je v spornem obdobju pri toženi stranki sploh veljal. Sodišče prve stopnje ni zavzelo stališča do vseh predloženih aktov in do tega, katerega od predloženih dokumentov (če sploh katerega) šteje za veljavnega. Obrazložitev v zadnjem stavku 2. odstavka na 6. strani izpodbijane sodbe je nejasna, tako da iz nje ni mogoče razbrati, na podlagi katerih dejstev je sodišče prve stopnje prišlo do zaključka, da se za delovno mesto referent carinskega štetja zahteva V. stopnja strokovne izobrazbe. Ni tudi jasno, na čem temelji trditev pritožbe, da se za sporno delovno mesto zahteva V. stopnja strokovne izobrazbe. Edini dokument, ki za to delovno mesto zahteva V. stopnjo namreč nima ne datuma in ne podpisa (priloga B2). Od kdaj do kdaj ta opis velja, ni ugotovljeno in izkazano. Po izpovedi priče Č. naj bi v spornem obdobju veljala sistemizacija z dne 19.7.1996 (priloga B4) s spremenjenim cenikom delovnih mest z dne 1.1.1998. Tudi iz 15. člena Pravilnika o sistemizaciji delovnih mest z dne 29.11.2000 izhaja, da je pred njim veljala sistemizacija z dne 1.1.1998 (priloga B6). Po ceniku delovnih mest z dne 1.1.1998 je delovno mesto referent cestninskega štetja uvrščeno v IV. tarifni razred (priloga B5). V ceniku je določen količnik delovnega mesta 1,96, kakršen izhaja tudi iz izpodbijane odločbe z dne 9.11.2000. Zato je na podlagi navedenih listin mogoče zaključiti, da imata izpodbijana sklepa podlago v aktu z dne 1.1.1998, po katerem pa bi bila razporeditev glede na strokovno izobrazbo tožnika zakonita. To ugotovitev pojasnjuje tudi dejstvo, da tožnik nikoli ni zatrjeval, da sporno delovno mesto ne ustreza stopnji njegove strokovne izobrazbe.

Sodišče prve stopnje je še ugotovilo, da tožena stranka pred obravnavo tožnikovega ugovora zoper sklep o razporeditvi ni obvestila sindikata, organiziranega pri toženi stranki, ampak sindikat KNSS ljubljanske regije. Do tega ali in kako je to vplivalo na zakonitost postopka, se sodišče prve stopnje ni opredelilo, saj ugotavlja le, da ni pravilno.

Pritožbeno sodišče na podlagi navedenega ugotavlja, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo in posledično dejanskega stanja ni popolno ugotovilo. Zato je bilo potrebno izpodbijano sodbo na podlagi 355. člena ZPP razveljaviti in zadevo vrniti v novo sojenje. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje najprej ugotoviti, katera sistemizacija je bila v spornem obdobju v veljavi z upoštevanjem, da je dokazno breme na toženi stranki. Šele potem bo lahko odločilo, ali je bilo novo delovno mesto za tožnika sploh ustrezno. Če ni bilo ustrezno, je razporeditev nezakonita in potreb delovnega procesa in organizacije dela niti ne bo potrebno ugotavljati. Če pa je bila razporeditev glede na strokovno izobrazbo, znanje in zmožnosti ustrezna, bo moralo ugotoviti, ali so zanjo obstajale zatrjevane potrebe delovnega procesa in organizacije dela. Glede na izpoved priče Č. bi o tem lahko izpovedal priča D. N., katerega zaslišanje je predlagal tudi tožnik.

Šele ko bodo razčiščena navedena vprašanja, bo sodišče prve stopnje o zahtevku lahko ponovno odločilo.