VDSS Sodba Pdp 379/2017
Datum: 2017-10-05T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2017:PDP.379.2017
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - kriteriji razreševanja presežnih delavce - individualni odpust

## Jedro

Po oceni izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožena stranka dokazala obstoj poslovnega - ekonomskega oziroma organizacijskega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz 1. alineje prvega odstavka 89. člena ZDR-1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka zaradi slabših poslovnih rezultatov izvedla reorganizacijo družbe s ciljem optimizirati poslovanje družbe. V okviru reorganizacijskih sprememb je sprejela odločitev o znižanju števila zaposlenih na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II, ki ga je zasedal tožnik, s pet na štiri zaposlene.

Po ustaljeni sodni praksi sprememba obstoječega ali sprejem novega akta o sistematizaciji ni pogoj za reorganizacijo in tudi ne za zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Mora pa delodajalec dokazati dejansko prenehanje potrebe po delu delavca, ki mu odpove pogodbo o zaposlitvi.

Ob ugotovitvi sodišča prve stopnje, da gre v konkretnem primeru za tako imenovano individualno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, je pravilna presoja, da tožena stranka ni bila dolžna uporabljati kriterijev za določitev presežnih delavcev iz 102. člena ZDR-1. Ker pa se je tožena stranka ne glede na navedeni pravni okvir odločila za uporabo kriterijev za določitev delavca (enega izmed petih zaposlenih na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II), ki mu bo prenehalo delovno razmerje, je pomembno, da pri izbiri ni ravnala diskriminatorno.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožnik sam krije svoje stroške pritožbe.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik uveljavljal: ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ki mu je bila vročena dne 24. 6. 2016, nezakonita; da tožniku delovno razmerje na podlagi odpovedi ni prenehalo 8. 8. 2016, ampak delovno razmerje na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II traja do odločitve sodišča prve stopnje, tako da tožniku do odločitve sodišča prve stopnje pripadajo vse pravice iz delovnega razmerja na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 3. 2007 in aneksa št. 1 k tej pogodbi z dne 31. 1. 2012; da mu je tožena stranka dolžna za ves čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 3. 2007 in aneksa št. 1 k tej pogodbi z dne 31. 1. 2012 mesečno obračunati nadomestilo plače v višini 2.621,73 EUR bruto, od tega zneska odvesti predpisane davke in prispevke ter izplačati ustrezne neto zneske, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne mesečne plače v plačilo; da mu je tožena stranka dolžna obračunati denarno povračilo v višini 45.991,80 EUR bruto ter po obračunu in odvodu davkov in prispevkov za socialno varnost izplačati pripadajoči neto znesek, v roku 8 dni od pravnomočnosti sodbe, po tem roku skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi; da mu je tožena stranka dolžna povrniti stroške postopka po sodni odmeri, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka osem dnevnega izpolnitvenega roka dalje do plačila (točka I izreka). Odločilo je, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka (točka II izreka).

2. Zoper sodbo (razen zoper odločitev o stroških tožene stranke) se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP, tj. bistvenih kršitev določb postopka, zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo (pravilno: izpodbijani del sodbe) razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Tožnik navaja, da se sodišče ni opredelilo do odpovednega razloga v odpovedi pogodbe o zaposlitvi, in sicer do navedb, da se je tožena stranka zaradi ekonomskih razlogov odločila za reorganizacijo na področju prodaje, to je za zmanjšanje števila zaposlenih na delovnem mestu vodje prodajnih projektov II s pet na štiri delavce. Tožena stranka je navedla tudi, da bo na podlagi proučitve količine dela na tem delovnem mestu po potrebi dela in naloge prerazporedila na ostale zaposlene v družbi. Pri tem se sklicuje na sprejeto spremembo pravilnika o sistematizaciji delovnih mest. Tožena stranka v dokaznem postopku teh odpovednih razlogov ni dokazala. V tem delu je sodišče napačno ugotovilo dejansko stanje. Sodišče je zmotno presodilo veljavnost Splošnega akta o organizacijski strukturi in sistematizaciji delovnih mest. Razlogi o odločilnih dejstvih so med seboj v nasprotju, ker je sodišče v 7. točki obrazložitve sodbe ugotovilo odpovedne razloge v sporni odpovedi (v kateri se omenja količina dela in možnost prerazporeditve dela na ostale zaposlene), nato pa je nasprotno v 12. točki navedlo, da ni bistveno, ali se je obseg dela res zmanjšal in ali so bila tožnikova dela razporejena na ostale delavce. V 14. točki obrazložitve sodbe pa se je sklicevalo na dokazne listine tožene stranke, ki naj bi potrjevali razporeditev tožnikovih del. Razlogi o tem, ali so tožnikovo delo prevzeli le sodelavci ali tudi zunanja izvajalka A.A., so nejasni. Sodišče je storilo bistveno kršitev določb postopka po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker ni zaslišalo prič in izvedlo dokazov, ki jih je predlagal tožnik, zavrnitev teh dokazov pa pomeni vnaprejšnjo dokazno oceno. Sodišče je zavrnilo zaslišanje prič B.B., A.A., C.C., D.D., E.E., F.F.. Napačno je ugotovilo dejansko stanje glede obstoja osebnih razlogov za podajo odpovedi tožniku in po hitrem dokaznem postopku naredilo nevestno in neskrbno dokazno oceno o odločilnih dejstvih. V sporu bi moralo presoditi, ali je tožena stranka skladno z zakonskim dokaznim bremenom dokazala utemeljen odpovedni poslovni razlog, ki ga je navajala v sporni odpovedi, pa tega ni storilo. Sklicuje se na odločitev VSRS opr. št. VIII Ips 27/2013, iz katere izhaja, da sodišče pri presoji zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi izhaja predvsem iz dejanske obrazložitve odpovednega razloga, na katerega se v odpovedi sklicuje delodajalec. Tožnik je navajal, da njegovega dela niso v celoti prevzeli sodelavci na istem delovnem mestu, ampak zunanja sodelavka, ki ni v delovnem razmerju. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo navajala, da so bile vse naloge prenesene na sodelavce, nato pa je zatrjevala, da je enega od projektov prevzela tudi zunanja sodelavka, ni pa dokazala navedb v odpovedi, da je proučila količino dela na tožnikovem delovnem mestu in da lahko celoten obseg tožnikovega dela opravijo štirje zaposleni. Tožnik opozarja, da je bilo elektronsko sporočilo o razporeditvi del na ostale sodelavce z dne 9. 8. 2016 izdano več kot mesec dni po izdaji odpovedi. G.G. pa je potrdil, da je bilo delo tožnika razdeljeno potem, ko je bil ta že odsoten. Sodišče je zmotno presodilo interni pravilnik o sistematizaciji delovnih mest z dne 3. 3. 2016. Tožnik opozarja na 7. člen splošnega akta, v katerem je navedeno, da se za izvajanje posameznih funkcij ali del lahko najame zunanje izvajalce, vendar le pod pogojem, da nihče od internih sodelavcev ne ustreza potrebam po izvajanju določenih aktivnosti, ali pa predstavlja tako sodelovanje optimizacijo poslovanja. Navaja, da bi lahko sodišče v skladu s preiskovalnim načelom (34. člen ZDSS-1) z računovodskimi listinami ugotovilo obseg in vsebino sodelovanja med toženo stranko in A.A.. Sodišče je napačno ugotovilo prerazporeditev tožnikovega dela, pri čemer enači prevzem obstoječih strank s prevzemom tožnikovega dela. Vse priče in listinski dokazi dokazujejo, da tožnikovo delo ni obsegalo le skrbništva nad obstoječimi strankami, ampak tudi številne druge naloge, v največji meri iskanje novih strank. Tudi če je res prišlo do prevzema skrbništva obstoječih strank s strani ostalih zaposlenih, to še ne pomeni, da je prišlo do prenosa celotnega tožnikovega dela. Poleg tega je sodišče zaslišalo tožnika in H.H. na prvem naroku, še preden se je seznanilo z navedbami in dokazi strank. Takšno ravnanje sodišča je vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. Tožnik z dokaznim predlogom za zaslišanje C.C. ni bil prekludiran, saj je bila ta priča predlagana v prvi pripravljalni vlogi, to je pred prvim narokom za glavno obravnavo. Tožnik je navajal, da je bil resničen razlog za odpoved osebni, to je nesoglasje med njim in nadrejenimi od leta 2015 dalje, njegovi ugovori zoper oceno delovne uspešnosti in posledično mobbing s strani nadrejenih. Iz pisnega odgovora z dne 25. 10. 2015, ki sta ga podpisala direktor H.H. in nadrejeni I.I., je razvidno, da so bili odnosi med strankama že pol leta pred odpovedjo napeti in da sta bila oba s strani tožnika opozorjena na mobbing. Sodišče se do te listine ni opredelilo in se je oprlo le na izjavi H.H. in I.I., ne da bi ti izjavi primerjalo z navedbami in dokazi v spisu. Iz izpovedi G.G. izhaja, da je čutil pritisk in nelagodje glede zaslišanja, zaradi predhodnih izjav predsednika nadzornega sveta predsedniku sindikata zaradi morebitnih posledic tega spora. Potrdil je tudi, da so bili prodajni plani nerealni in da sta se s tožnikom pogovarjala glede mobbinga. Zato tožnik meni, da bi moralo sodišče zaslišati še preostale predlagane priče. Priglaša stroške pritožbe.

3. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne.

4. Pritožba tožnika ni utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve postopka, naštete v drugem odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.), ter na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo zatrjevanih bistvenih kršitev določb postopka niti tistih, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

6. Tožnik v pritožbi sodišču prve stopnje neutemeljeno očita bistveno kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi bilo podano nasprotje in nejasnost med odločilnimi dejstvi glede razporeditve tožnikovih del na preostale delavce v 7., 12. in 14. točki obrazložitve sodbe. Sodišče prve stopnje je v 7. točki obrazložitve sodbe zgolj povzelo razloge za odpoved, kot izhajajo iz sporne redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku. V 14. točki obrazložitve pa je v skladu s prejetim stališčem v 12. točki obrazložitve, da za presojo zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni bistveno, ali se je obseg del in opravil, ki jih je pred odpovedjo opravljal tožnik, dejansko zmanjšal, ampak je bistveno, da so bila zaradi drugačnega organiziranja del tožnikova dela razporejena drugim delavcem, navedlo jasne razloge, zakaj šteje, da je tožena stranka dokazala reorganizacijo poslovanja s prenosom tožnikovih nalog med ostale zaposlene in prenosom zgolj enega projekta na zunanjo izvajalko. Med temi razlogi pa tudi ni nasprotij, zato je pritožbeni očitek neutemeljen.

7. Sodišče prve stopnje ni storilo absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker ni izvedlo vseh dokazov, ki jih je podal tožnik, zlasti zaslišanja prič B.B., A.A., C.C., D.D., E.E. in F.F.. Sodišče prve stopnje je upoštevalo tako navedbe tožnika o relevantnih dejstvih kot tudi njegove dokazne predloge, s katerimi je relevantna dejstva želel dokazati. Nerelevantnih dejstev sodišče prve stopnje pravilno ni upoštevalo in za njihovo dokazovanje tudi pravilno ni izvedlo dokazov. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi, s katerimi je sodišče prve stopnje utemeljilo zavrnitev teh dokaznih predlogov (v 3. točki obrazložitve izpodbijane sodbe). Okoliščine v zvezi z delom A.A., zunanje sodelavke, je sodišče prve stopnje ugotovilo že na podlagi izvedbe ostalih dokazov, predvsem zaslišanja H.H. in I.I., zato zaslišanje A.A. in B.B. ni bilo potrebno. Pritožbeno sodišče pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da prenos delavčevih opravil na zunanjega izvajalca predstavlja obliko reorganizacije delodajalca, torej suvereno odločitev delodajalca, katere smotrnosti sodišče ne more presojati. Zato tudi v primeru, če bi sodišče ugotovilo prenos večih tožnikovih nalog na zunanjo delavko, to ne bi vplivalo na zakonitost presojane odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo tudi dokazni predlog za zaslišanje prič D.D., E.E. in F.F., ki naj bi izpovedale o tem, da po tožnikovi odpovedi pogodbe o zaposlitvi vsi opravljajo njegovo delo, kot nepotreben, saj je dejstvo, da se je tožnikovo delo prerazporedilo med ostale zaposlene, ugotovilo že na podlagi ostalih izvedenih dokazov, predvsem izpovedi H.H., I.I. in G.G. in listinskih dokazov (elektronska sporočila zaposlenih na delovnem mestu vodje prodajnih projektov in njihovimi predlogi o razporeditvi strank - B8 in tabele "prerazporeditev strank" - B9). Okoliščine, o katerih naj bi izpovedala C.C., tj. o organizaciji dela in poslovnih procesih tožene stranke, glede izplačila nagrad nadrejenim v obdobju od leta 2007 dalje in veljavnosti sistematizacije, pa niso bistvene za obravnavani individualni delovni spor, zato je sodišče prve stopnje izvedbo tega dokaza pravilno zavrnilo. Isto velja za dokazni predlog za zaslišanje B.B., v zvezi z okoliščinami izplačevanja nagrad, sistematizacijo in nesoglasji med tožnikom in nadrejenimi. Poleg tega pa sta bila dokazna predloga podana prepozno, saj je tožnik njuno zaslišanje za potrditev navedenih okoliščin podal šele po prvem naroku za glavno obravnavo (286. člen ZPP). Nasprotno pritožbeno navajanje ni utemeljeno.

8. Tožnik v pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje tožnika in pričo H.H. zaslišalo že na prvem naroku, še preden se je seznanilo z navedbami in dokazi strank, kar naj bi vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da sta bila tožnik in njegov pooblaščenec, prisotna na naroku, na katerem je sodišče zaslišalo H.H. in sta imela možnost priči postavljati vprašanja. Tožnik v pritožbi ne pojasni, kako naj bi takšno postopanje sodišča vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe, zato tega očitka pritožbeno sodišče ne more preizkusiti. Poleg tega tožnik po prvem naroku očitanega ravnanja sodišča prve stopnje ni grajal, v pritožbi pa tudi ne pojasni, zakaj te kršitve brez svoje krivde prej ni mogel navesti, zato je navedeni pritožbeni očitek podan tudi prepozno (286. b člen ZPP).

9. Tožnik se v pritožbi neutemeljeno sklicuje na preiskovalno načelo iz 34. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in nasl.), torej na izvedbo dokazov po uradni dolžnosti v zvezi z ugotavljanjem prenosa tožnikovega dela na zunanjo izvajalko A.A.. Navedeno pride v poštev šele, ko sodišče po izvedbi vseh dokazov, ki so jih predlagale stranke, ne more ugotoviti dejstev, ki so pomembna za odločitev. Sodišče prve stopnje je vsa relevantna dejstva v zvezi s prenosom tožnikovih nalog med ostale zaposlene in enega projekta na zunanjo sodelavko A.A. ugotovilo že na podlagi izvedenih dokazov, zato uporaba 34. člena ZDSS-1 v konkretnem primeru ne pride v poštev.

10. Pritožbeni preizkus je pokazal, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje glede odločilnih dejstev, sprejeta odločitev pa je tudi materialno pravno pravilna. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa v skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP še dodaja:

11. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 30. 3. 2017 in aneksa št. 1 z dne 31. 1. 2012 k tej pogodbi za nedoločen čas na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II. Tožena stranka je tožniku dne 23. 6. 2016 podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. V obrazložitvi odpovedi je navedla, da se je zaradi ekonomskih razlogov odločila za reorganizacijo in optimizacijo poslovanja, med drugim za zmanjšanje števila zaposlenih na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II, in sicer s petih na štiri zaposlene. Delo enega zaposlenega na tem delovnem mestu je postalo nepotrebno, zato je tožena stranka dela in naloge tega delovnega mesta prenesla na ostale zaposlene.

12. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev oprlo na pravilno pravno podlago, zlasti na določbe Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/13, ZDR-1), ki v 1. alineji prvega odstavka 89. člena določa, da je razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi delavca s strani delodajalca tudi poslovni razlog, to je prenehanje potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca, v drugem odstavku istega člena tega zakona pa določa, da delodajalec lahko delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi le, če obstaja utemeljen razlog iz prejšnjega odstavka, ki onemogoča nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi med delavcem in delodajalcem.

13. Po oceni izvedenih dokazov je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožena stranka dokazala obstoj poslovnega - ekonomskega oziroma organizacijskega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz 1. alineje prvega odstavka 89. člena ZDR-1 ter da so podani pogoji za zakonito odpoved iz citiranega drugega odstavka istega člena ZDR-1. 14. Ugotovitve, da prodaja tožene stranke ne dosega planiranih prodajnih rezultatov in da prihodki od prodanih storitev in s tem prihodki tožene stranke vsako leto padajo, izhajajo iz predložene listinske dokumentacije, tj. poslovnih izidov tožene stranke na spletni strani poslovnega registra AJPES, objavljenih od leta 2012 do 2015 (A6), finančnega poročila tožene stranke za obdobje od januarja - maja 2016 (B1), zapisnikov sej nadzornega sveta z dne 14. 7. 2015 (B3), z dne 14. 3. 2016 (B4) in z dne 12. 5. 2016 (B5), tabele cen znižanja strank (B6) in tabele odpovedi strank (B7). Da se je nad toženo stranko v kritičnem času vršil cenovni pritisk strank in posledično znižanje cen storitev ter da je naraščalo število odpovedi pogodb z dotedanjimi poslovnimi parterji družbe, potrjuje tudi sklep o optimizaciji poslovanja tožene stranke z dne 9. 6. 2016 (B2). Ugotovitve o negativnem poslovanju tožene stranke, upadu prometa, nižanju cen zaradi pritiskov strank in ekonomskih razmer, o odpovedih pogodb s strani strank, pozivih nadzornega sveta k nižanju stroškov in povečanju prodaje pa je sodišče prve stopnje sprejelo tudi na podlagi skladnih izpovedi H.H., ki je bil v času sporne odpovedi direktor tožene stranke in I.I., ki je bil kot vodja prodajne službe nadrejen tožniku. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zaključilo, da je pri toženi stranki v času tožnikove odpovedi pogodbe o zaposlitvi obstajal utemeljen poslovni - ekonomski razlog, na podlagi katerega je tožena stranka izvedla reorganizacijo.

15. Tožnik v pritožbi neutemeljeno nasprotuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je tožena stranka uspela dokazati obstoj poslovnega - organizacijskega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka zaradi slabših poslovnih rezultatov izvedla reorganizacijo družbe s ciljem optimizirati poslovanje družbe. V okviru reorganizacijskih sprememb je sprejela odločitev o znižanju števila zaposlenih na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II, ki ga je zasedal tožnik, s pet na štiri zaposlene. S spremembo Splošnega akta o organizacijski strukturi in sistematizaciji delovnih mest je predvidela zgolj štiri delovna mesta skrbnika ključnih strank, na katerem so zaposleni delavci, ki so bili na podlagi prejšnje sistematizacije zaposleni na delovnem mestu vodje prodajnih projektov II (B10). Tožnik v pritožbi neutemeljeno vztraja, da je sodišče prve stopnje zmotno presodilo veljavnost navedenega akta. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da formalna sprememba sistematizacije ni potrebna za podajo redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, zato za zakonitost sporne odpovedi tudi ni bistveno, ali je podana pred ali po končnem roku za uveljavitev navedenega akta. Po ustaljeni sodni praksi sprememba obstoječega ali sprejem novega akta o sistematizaciji ni pogoj za reorganizacijo in tudi ne za zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Mora pa delodajalec dokazati dejansko prenehanje potrebe po delu delavca, ki mu odpove pogodbo o zaposlitvi.

16. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožena stranka dejansko reorganizirala poslovanje tako, da je en tožnikov projekt (projekt J.) za določeno obdobje prevzela zunanja sodelavka A.A., vse ostale tožnikove stranke oziroma projekte pa so prevzeli ostali zaposleni na delovnem mestu vodje prodajnih projektov II. Sodišče prve stopnje dokazne ocene o dejanskem prenosu tožnikovih nalog na ostale zaposlene ni sprejelo zgolj na podlagi listinske dokumentacije, tj. elektronskega sporočila I.I. z dne 9. 8. 2016 s preostalimi povezanimi elektronskimi sporočili zaposlenih na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II in njihovimi predlogi o razporeditvi strank (B8) in tabele "prerazporeditev strank" (B9), glede katerih tožnik v pritožbi uveljavlja, da so izdane po sporni odpovedi, kar sicer drži, temveč tudi na podlagi skladnih izpovedi H.H., I.I. in G.G.. Dokazna ocena sodišča prve stopnje je prepričljiva in jo sprejema tudi pritožbeno sodišče. Na podlagi skladnih izpovedi prič I.I. in H.H. pa je sodišče prve stopnje ugotovilo tudi, da je zunanja sodelavka A.A. prevzela le en tožnikov projekt, to je projekt J., in sicer zato, ker je bil strošek storitve A.A. nižji od stroška dela tožnika glede na to, da je bila A.A. plačana z minimalnim pavšalnim zneskom za pokritje materialnih stroškov. Pritožbeno sodišče pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da sodišče ne more posegati v poslovne odločitve delodajalca, saj v okviru spora o zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne sme presojati smotrnosti odločitev delodajalca v zvezi z organizacijo dela. Organizacijske rešitve v zvezi z ekonomsko uspešnostjo poslovanja so namreč v avtonomni sferi delodajalca in predstavljajo zadosten in utemeljen razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. V okviru spora za presojo zakonitosti odpovedi lahko sodišče preverja le, ali niso spremembe v organizaciji družbe morda le navidezne. Takšno je tudi enotno stališče sodne prakse (npr. sodba VSRS, opr. št. VIII Ips 175/2011 z dne 17. 9. 2012). Zato je sklicevanje tožnika v pritožbi na 7. člen Splošnega akta o organizacijski strukturi in sistematizaciji delovnih mest, ki ureja najemanje zunanjih izvajalcev, neutemeljeno.

17. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da je s prenosom tožnikovih nalog med preostale zaposlene na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II in le enega projekta na zunanjo izvajalko prenehala potreba po tožnikovem delu pod pogoji iz sklenjene pogodbe o zaposlitvi. Ni bistveno, da tožena stranka v odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni navedla, da je delo razporedila tudi na zunanjo izvajalko. Tožena stranka je v izpodbijani odpovedi navajala in v postopku dokazala, da je tožnikovo delo razporedila med preostale zaposlene, dejstvo, da je v postopku pred sodiščem dokazala, da je en projekt prenesla na zunanjo izvajalko, pa ni ključno in ne vpliva na zakonitost sporne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ampak je le dodatni dokaz utemeljenosti odpovednega razloga. Iz izvedenih dokazov namreč ne izhaja, da je šlo v konkretnem primeru za zlorabo instituta odpovedi pogodbe zaposlitvi in s tem za navidezno reorganizacijo poslovanja. Prav tako toženi stranki ni treba dokazovati, da je preučila količino dela na delovnem mestu, ki ga je zasedal tožnik. Pritožbeno sodišče pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da ni bistveno, ali se je obseg del in opravil, ki jih je opravljal tožnik pred odpovedjo, dejansko zmanjšal, bistveno je, da je potreba po delu tožnika pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi prenehala, ker je delodajalec drugače organiziral delovni proces, na podlagi ocene, da je organizacijska sprememba smotrna in da se bodo na ta način zmanjšali stroški. Takšne odločitve pa so, kot je že pojasnjeno, izključno v pristojnosti delodajalca, to je tožene stranke.

18. Ob ugotovitvi sodišča prve stopnje, da gre v konkretnem primeru za tako imenovano individualno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, je pravilna presoja, da tožena stranka ni bila dolžna uporabljati kriterijev za določitev presežnih delavcev iz 102. člena ZDR-1. Ker pa se je tožena stranka ne glede na navedeni pravni okvir odločila za uporabo kriterijev za določitev delavca (enega izmed petih zaposlenih na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II), ki mu bo prenehalo delovno razmerje, je pomembno, da pri izbiri ni ravnala diskriminatorno. Sodišče prve stopnje je po oceni izvedenih dokazov pravilno ugotovilo, da je tožena stranka tožnika izmed več vodij prodajnih projektov II izbrala na podlagi objektivnega in vnaprej postavljenega kriterija - kriterija delovne uspešnosti. Odločilni kriteriji merjenja delovne uspešnosti so bili novi posli oziroma nove stranke v obdobju od januarja do maja 2016. Pri tem je bil tožnik izmed vseh zaposlenih na delovnem mestu vodja prodajnih projektov II najmanj uspešen. Teh ugotovitev tožnik v pritožbi ne izpodbija. Sodišče prve stopnje je tako pravilno zaključilo, da tožena stranka pri izbiri tožnika kot presežnega delavca ni ravnala diskriminatorno. Tožnik v pritožbi neutemeljeno vztraja, da je bil dejanski razlog odpovedi nesoglasje z nadrejenimi, saj izvedeni dokazi tega niso potrdili. Tožnik je sicer zatrjeval, da je bil razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi njegovo nestrinjanje z ocenjevanjem delovne uspešnosti, vendar je sodišče prve stopnje na podlagi skladnih izpovedi H.H. in I.I. ugotovilo, da navedeno ne drži. 19. Tožena stranka je torej tožniku zakonito redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ob dokazanem obstoju poslovnega razloga, ki je bil utemeljen in je onemogočal nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi med delavcem in delodajalcem. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje odločilo pravilno in v skladu z določbami ZDR-1, ko je tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga in s tem v zvezi reparacijski zahtevek ter zahtevek na obračun in izplačilo denarnega povračila, zavrnilo.

20. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

21. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje pritožbene stroške (154., 165. člen ZPP).