VDSS sodba in sklep Pdp 997/2015
Datum: 2016-04-14T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2016:PDP.997.2015
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev konkurenčne klavzule

## Jedro

Neutemeljen je očitek iz izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki se nanaša na kršitev konkurenčne prepovedi. Tožnik je v času trajanja delovnega razmerja pri toženi stranki registriral s. p., vendar dejavnosti, ki bi bila toženi stranki konkurenčna, tj. proizvodnja kruha, svežega peciva in slaščic, še ni pričel opravljati. Te dejavnosti tudi tožena stranka (še) ni opravljala, čeprav je že kupila peč za peko pekovskih izdelkov in je bila v fazi pridobivanja dokumentacije.

Tožniku kršitve konkurenčne prepovedi ne bi bilo mogoče očitati niti, če bi se v resnici ugotovilo, da je z dejavnostjo proizvodnje kruha, svežega peciva in slaščic že pričel v času delovnega razmerja, saj takrat tožena stranka te dejavnosti še ni pričela izvajati, čeprav je že pričela z aktivnostmi, usmerjenimi v zagon te dejavnosti (nakup peči, postopek pridobivanja dokumentacije). Ker je kršitev konkurenčne prepovedi delavcu glede na prvi odstavek 39. člena ZDR-1 mogoče očitati le, če opravlja dela in sklepa posle, ki sodijo v dejavnost, ki jo delodajalec dejansko opravlja, mu kršitve konkurenčne prepovedi ni mogoče očitati, če se je pričel ukvarjati z dejavnostjo, s katero se delodajalec še ne ukvarja, ne glede na to, da je to delodajalčev namen in ne glede na to, da ima to dejavnost že registrirano.

## Izrek

I. Pritožbi se delno ugodi, izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje se delno razveljavi v V. točki izreka ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. V preostalem se pritožba zavrne in se potrdi nerazveljavljeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (I., II., III., IV. in VII. točka izreka).

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 20. 9. 2013 kot nezakonito razveljavilo (I. točka izreka). Ugotovilo je, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki 20. 9. 2013 ni zakonito prenehalo in še vedno traja kot delovno razmerje za nedoločen čas (II. točka izreka). Toženi stranki je naložilo, da v roku osmih dni: - tožnika pozove nazaj na delo in ga razporedi na delovno mesto, na katero je bil razporejen pred 20. 9. 2013 (III. točka izreka); - tožniku prizna delovno dobo za čas od 20. 9. 2013 dalje in ga vpiše v matične evidence (IV. točka izreka) ter - mu za čas od 1. 9. 2013 dalje obračuna bruto zneske plač, ki so navedeni v izreku sodbe, in regres za letni dopust za leto 2014, od njih obračuna davke in prispevke ter mu poravna ustrezne neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. v mesecu za plačo preteklega meseca oziroma od 31. 7. 2014 za regres dalje do plačila (V. točka izreka).

Zavrnilo je tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval sklenitev pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas od 20. 9. 2013 dalje ter izplačilo stimulacij in božičnic (VI. točka izreka). Toženi stranki je naložilo še, da tožniku v roku osmih dni poravna stroške postopka v znesku 1.143,75 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (VII. točka izreka).

2. Zoper ugodilni del sodbe v točkah I., II., III., IV. in V. ter zoper odločitev o stroških postopka v točki VII. se pritožuje tožena stranka zaradi vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni tako, da tožbene zahtevke zavrne. Tožnik je brez soglasja tožene stranke v času trajanja delovnega razmerja registriral dejavnost samostojnega podjetnika in se pri tem registriral za dejavnosti, ki so konkurenčne in enake dejavnostim, za katere je registrirana in jih tudi opravlja tožena stranka. S tem je kršil 39. člen ZDR-1, 5. člen pogodbe o zaposlitvi in 37. člen statuta tožene stranke. Nepravilna je odločitev sodišča prve stopnje, da tožnik še ni pričel opravljati dejavnosti, saj že sama registracija s. p. predstavlja začetek opravljanja dejavnosti. Tudi iz izpovedi tožnika izhaja, da je s. p. odprl z namenom opravljanja dejavnosti. Glede na to, da je tožnik registriral s. p., si izbral firmo, iz katere izhaja, da se poslovni subjekt ukvarja s pekarniško dejavnostjo, registriral dejavnosti in odprl poslovni račun v banki, je po mnenju tožene stranke dejansko začel z opravljanjem dejavnosti. Tožena stranka je že v juniju 2013 (dva meseca pred tožnikovo registracijo s. p.) sprejela odločitev, da bo pričela z opravljanjem dejavnosti peke kruha in v ta namen vložila tudi znatna denarna sredstva, s čimer je bil tožnik seznanjen, kot izhaja tudi iz njegove izpovedi. Gre za kršitev prepovedi konkurence, če delavec ustanovi podjetje in opravlja dejavnost, ki jo že opravlja oziroma jo ima namen opravljati tudi delodajalec. Tožnik v postopku podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni nikoli trdil, da z opravljanjem dejavnosti še ni pričel, čeprav mu je tožena stranka to očitala v vabilu na zagovor in pisni obdolžitvi. Da je tožnik že pričel opravljanjem dejavnosti, izhaja tudi iz izpovedi A.A., ki je izpovedal, da je tožnik v času trajanja delovnega razmerja iskal stranke za s. p. Sodišče prve stopnje z izjemo ugotavljanja, ali je imel tožnik v času po ustanovitvi s. p. na bančnem računu kakšne prilive, drugih dejstev, ki prav tako kažejo, da je z opravljanjem dejavnosti že pričel, ni ugotavljalo. Tako ni ugotavljalo, ali je bila delovna uspešnost tožnika zmanjšana, ali je iskal poslovne stike, ali je poslovne skrivnosti tožene stranke posredoval tretjim osebam, in ali je obiskal pekarno B.. Upoštevati bi moralo tudi dejstvo, da je tožnik z gotovinskimi pologi na poslovni račun poskrbel za kapitalsko ustreznost, likvidnost in finančno sposobnost svojega s. p. Nadalje navaja, da je nesprejemljiva odločitev sodišča prve stopnje, da delovno razmerje med strankama še vedno traja, da je dolžna tožnika pozvati nazaj na delo in zanj plačati davke in prispevke tudi za čas, ko je davke in prispevke plačal že kot samostojni podjetnik. Tožnik ne more biti istočasno zaposlen in zavarovan po dveh pravnih podlagah. Tožena stranka je nasprotovala reintegraciji tožnika, kar bi moralo sodišče prve stopnje šteti za predlog za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje odločitve o reintegracijskem tožbenem zahtevku ni obrazložilo. Tožena stranka je dokazala gotovinsko poslovanje tožnika, saj je v obdobju od avgusta 2013 do aprila 2014 na poslovni račun položil skupaj 8.800,00 EUR gotovine. Teh trditev tožnik ni prerekal, zato bi to dejstvo moralo sodišče prve stopnje šteti kot nesporno. Nepravilna je tudi odločitev v V. točki izreka, saj do prikrajšanja tožnika ni prišlo, ker je zaslužil več kot pri toženi stranki. Ni pomembno bilančno stanje, temveč njegovi prihodki. V zvezi s tem so podane bistvene kršitve določb pravdnega postopka in kršene ustavne pravice tožene stranke. Opozarja na tožnikove bančne izpiske, iz katerih izhaja, da so skupni prihodki tožnika znašali 22.251,77 EUR.

3. Pritožba je delno utemeljena.

4. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijani del sodbe v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7. in 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti in na katere opozarja pritožba, vendar je delno zmotno uporabilo materialno pravo in v posledici tega nepopolno ugotovilo dejansko stanje.

5. Predmet tega individualnega delovnega spora je presoja zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala tožniku 20. 9. 2013. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen kot komercialist za prodajo mlevskih izdelkov na terenu. V izpodbijani izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožena stranka tožniku očita, da je naklepoma ali iz hude malomarnosti huje kršil pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja (2. alineja 110. člena Zakona o delovnih razmerjih – Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl. – ZDR-1), in sicer naj bi kršil konkurenčno prepoved, imel slabo delovno uspešnost in kršil obveznost varovanja poslovne skrivnosti.

6. V zvezi z odpovednim očitkom, ki se nanaša na kršitev konkurenčne prepovedi, je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik 21. 8. 2013 – v času trajanja delovnega razmerja pri toženi stranki – registriral s. p. C., vendar dejavnosti, ki bi bila toženi stranki konkurenčna, tj. proizvodnja kruha, svežega peciva in slaščic, še ni pričel opravljati. Te dejavnosti po ugotovitvi sodišča prve stopnje v času trajanja delovnega razmerja tožnika tudi tožena stranka (še) ni opravljala, čeprav je že kupila peč za peko pekovskih izdelkov in je bila v fazi pridobivanja dokumentacije. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje presodilo, da tožnik konkurenčne prepovedi ni kršil. Konkurenčna dejavnost je prepovedana v prvem odstavku 39. člena ZDR-1, ki določa, da delavec med trajanjem delovnega razmerja ne sme brez pisnega soglasja delodajalca za svoj ali tuj račun opravljati del ali sklepati poslov, ki sodijo v dejavnost, ki jo dejansko opravlja delodajalec in pomenijo ali bi lahko pomenili za delodajalca konkurenco.

7. Pritožbeno sodišče se strinja z dejansko ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da tožnik v času trajanja delovnega razmerja dejavnosti, ki bi bila konkurenčna dejavnosti tožene stranke, še ni pričel opravljati. Tega namreč ni potrdila nobena od zaslišanih strank in prič, niti tožena stranka sama ne, v pritožbi pa tožena stranka dokazni oceni izpovedi zaslišanih strank in prič ne nasprotuje. Tudi dejstvo, da je tožnik opravil nekaj pologov denarja na poslovni račun s. p., samo po sebi ne vodi k drugačnemu zaključku. Tožnik je izvor položenega denarja pojasnil (zaslužek pri toženi stranki, posojilo matere, prodaja delnic, prekinjeno varčevanje), tožena stranka pa ni predlagala drugih dokazov, s katerimi bi tožnikove navedbe ovrgla. V zvezi s tem tožena stranka v pritožbi ne vztraja, da bi gotovinski pologi izvirali iz dejanskega opravljanja dejavnosti, ampak navaja, da je z njimi tožnik zagotovil finančno sposobnost poslovanja s. p., na podlagi česar bi bilo treba šteti, da je z opravljanjem dejavnosti že pričel. Da tožnik z dejanskim opravljanjem konkurenčne dejavnosti še ni pričel, kaže tudi dejstvo, da je šele po zaključku delovnega razmerja, tj. 16. 10. 2013, sklenil najemno pogodbo za poslovne prostore. Materialnopravno zmotno pa je pritožbeno stališče tožene stranke, da na dejansko opravljanje konkurenčne dejavnosti kaže dejstvo, da je tožnik registriral s. p., izbral firmo, registriral dejavnost in odprl poslovni račun v banki. Takšne okoliščine, brez ugotovitve, da je tožnik že pričel z dejanskim opravljanjem del ali sklepanjem poslov, še ne omogočajo presoje, da je kršil konkurenčno prepoved(1). Takšna presoja pa ne bi bila mogoča niti na podlagi ugotovitve, da je tožnik v času delovnega razmerja iskal stranke za svoj s. p., in da je imel slabšo delovno uspešnost, kar naj bi bila posledica opravljanja konkurenčne dejavnosti. Ker gre torej za nepomembna dejstva, jih sodišče prve stopnje ni bilo dolžno ugotavljati in v zvezi s tem izvajati dokaznega postopka, kot neutemeljeno navaja pritožba. Tožnikov namen opravljati konkurenčno dejavnost oziroma verjetnost bodočega konkuriranja namreč še ne zadostuje za ugotovitev, da je tožnik naklepoma ali iz hude malomarnosti huje kršil svoje obveznosti iz delovnega razmerja. Tožniku pa kršitve konkurenčne prepovedi ne bi bilo mogoče očitati niti, če bi se v resnici ugotovilo, da je z dejavnostjo proizvodnje kruha, svežega peciva in slaščic že pričel v času delovnega razmerja, saj takrat tožena stranka te dejavnosti še ni pričela izvajati, čeprav je že pričela z aktivnostmi, usmerjenimi v zagon te dejavnosti (nakup peči, postopek pridobivanja dokumentacije). Ker je kršitev konkurenčne prepovedi delavcu glede na prvi odstavek 39. člena ZDR-1 mogoče očitati le, če opravlja dela in sklepa posle, ki sodijo v dejavnost, ki jo delodajalec dejansko opravlja, mu kršitve konkurenčne prepovedi ni mogoče očitati, če se je pričel ukvarjati z dejavnostjo, s katero se delodajalec še ne ukvarja, ne glede na to, da je to delodajalčev namen in ne glede na to, da ima to dejavnost že registrirano. Zato niti ni relevantno, ali je bil delavec z namenom delodajalca seznanjen. Glede na navedeno je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da odpovedni očitek kršitve konkurenčne prepovedi ni utemeljen, saj tožnik s svojim dejanjem ni kršil 39. člena ZDR-1, določb svoje pogodbe o zaposlitvi oziroma statuta tožene stranke.

8. V izpodbijani izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožena stranka tožniku očita tudi slabo delovno uspešnost in kršenje obveznosti varovanja poslovne skrivnosti. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da sta obe kršitvi tožniku očitani zgolj pavšalno, brez navajanja konkretnih okoliščin, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, v čem je bila tožnikova kršitev. Slabo delovno uspešnost tožena stranka tožniku očita le kot posledico opravljanja konkurenčne dejavnosti v času delovnega razmerja, zato tega očitka niti ni mogoče šteti kot samostojnega odpovednega razloga. Odpovedni očitek, da je tožnik kršil obveznost varovanja poslovne skrivnosti, pa je z vidika drugega odstavka 87. člena ZDR-1 premalo konkretiziran, da bi bila tožniku omogočena uspešna obramba in da bi bilo mogoče preveriti utemeljenost tega odpovednega razloga v sodnem postopku. V skladu z 38. členom ZDR-1 delavec ne sme izkoriščati za svojo osebno uporabo ali izdati tretjemu delodajalčevih poslovnih skrivnosti, ki jih kot take določi delodajalec in ki so bile delavcu zaupane ali s katerimi je bil seznanjen na drug način (prvi odstavek); za poslovno skrivnost pa se štejejo tudi podatki, za katere je očitno, da bi nastala občutna škoda, če bi zanje izvedela nepooblaščena oseba, pri čemer je delavec odgovoren za kršitev, če je vedel ali bi moral vedeti za tak značaj podatkov (drugi odstavek). V izpodbijani odpovedi pogodbe o zaposlitvi je tožena stranka navedla le, da se je tožnik med delovnim razmerjem seznanil s poslovnimi skrivnostmi tožene stranke, ki so primeroma naštete, ter da je tako pridobljene poslovne skrivnosti brez soglasja tožene stranke izkoriščal za svojo osebno uporabo v okviru dejavnosti s. p., zaradi česar je v konkurenčni prednosti, toženi stranki pa grozi izguba poslovnih partnerjev in s tem škoda v obliki izpada dohodka. Tožena stranka pri tem konkretno ne navede, s katerimi podatki se je tožnik seznanil, kako jih je uporabljal za svojo osebno uporabo oziroma izdajal tretjim, prav tako pa tudi ne pove, kako naj bi tožnik vedel za naravo teh podatkov (tj. da gre za poslovne skrivnosti tožene stranke). Glede na navedeno je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da izpodbijana izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi ni zakonita niti v delu, v katerem tožena stranka tožniku očita slabo delovno uspešnost in kršitev obveznosti varovanja poslovne skrivnosti.

9. Ker torej niso podani niti s pritožbo uveljavljani razlogi niti razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP kot neutemeljeno zavrnilo pritožbo zoper odločitev sodišča prve stopnje, da se izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi kot nezakonita razveljavi (I. točka izreka)(2) in sodbo sodišča prve stopnje v tem delu potrdilo. Kot neutemeljeno pa je zavrnilo tudi pritožbo zoper odločitev, da tožniku delovno razmerje ni zakonito prenehalo in še vedno traja, da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo, mu priznati delovno dobo za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in ga vpisati v matične evidence (II., III. in IV. točka izreka) ter sodbo v tem delu potrdilo. V zvezi z odločitvijo sodišča prve stopnje v tem delu tožena stranka v pritožbi navaja, da tožnik ne more biti zavarovan po dveh podlagah hkrati (kot samozaposleni in na podlagi delovnega razmerja) in da ni pravilna odločitev, da mora tožniku tožena stranka plačati davke in prispevke tudi za čas, za katerega si jih je že sam plačal. Tožena stranka tega že v postopku pred sodiščem prve stopnje ni navajala (navajala je le, da tožena stranka tožnika, ki je ustanovil s. p. in opravljal konkurenčno dejavnost med delovnim razmerjem, ne more imeti zaposlenega – list. št. 75 – kar pa je mogoče razumeti zgolj kot okoliščino, zaradi katere ni več mogoče nadaljevanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi v smislu drugega odstavka 89. člena ZDR-1), zato pritožbeno sodišče teh navedb ne more upoštevati (prvi odstavek 337. člena ZPP v zvezi z 286. členom ZPP). Pa tudi sicer te pritožbene navedbe niso utemeljene, ker se formalni status samostojnega podjetnika in delavca v delovnem razmerju pojmovno ne izključujeta(3) , delovno razmerje kot podlaga za socialna zavarovanja pa ima prednost pred vsemi drugimi podlagami(4). Ker je torej sodišče prve stopnje ugotovilo, da je izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, je tožniku pravilno priznalo delovno razmerje za čas, ko ni bil zaposlen pri toženi stranki (zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi) niti pri kakšnem drugem delodajalcu, bil pa je samostojni podjetnik. S priznanjem delovnega razmerja je odpadla tudi podlaga za plačevanje prispevkov in davkov po drugi zavarovalni podlagi in nastala podlaga za obveznost tožene stranke za njihovo plačilo na podlagi delovnega razmerja. Tožena stranka v pritožbi tudi neutemeljeno navaja, da bi sodišče prve stopnje moralo upoštevati njen predlog za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi. Iz spisa ni razvidno, da bi tak predlog tožena stranka podala (niti na naroku dne 7. 4. 2015 niti sicer), v pritožbi podan predlog pa je prepozen. Ker sodne razveze ni predlagal niti tožnik, sodišče prve stopnje ni bilo dolžno posebej obrazlagati svoje odločitve o tožbenem zahtevku za vrnitev nazaj na delo, saj je odločitev, da se temu zahtevku (če ga tožnik le uveljavlja) ugodi, posledica ugotovitve nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Očitana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP tako ni podana.

10. Delno materialnopravno zmotna pa je odločitev sodišča prve stopnje o reparacijskem tožbenem zahtevku v V. točki izreka sodbe. Sodišče prve stopnje je temu zahtevku v celoti ugodilo, saj je na podlagi bilance stanja in izkaza poslovnega izida ugotovilo, da je tožnik v letih 2013 in 2014 v celoti gledano preko svojega s. p. posloval z izgubo. Takšno posplošeno združevanje izkazov poslovnega izida pri ugotavljanju dohodka, ki ga je imel s poslovanjem kot samostojni podjetnik, ni pravilno. Utemeljena je tudi pritožbena navedba, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do bančnih izpiskov tožnikovega poslovnega računa, iz katerih v resnici izhajajo večkratna nakazila na tožnikov osebni račun v letu 2014 (npr. nakazilo 14. 3. 2014 v višini 1.100,00 EUR, 21. 3. 2014 v višini 350,00 EUR, 16. 4. 2014 v višini 1.300,00 EUR itn. – A18). Glede na navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 355. člena ZPP pritožbi tožene stranke delno ugodilo, izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje delno razveljavilo v V. točki izreka in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje, po potrebi z izvedencem finančne stroke, ugotoviti, kako so bila navedena nakazila na tožnikov osebni račun upoštevana in prikazana v poslovnih izkazih poslovanja tožnikovega s. p. ter čemu so bila ta nakazila namenjena. Morebitni ugotovljeni dobiček tožnika v letu 2013 in 2014 bo moralo nato sodišče prve stopnje upoštevati pri odločitvi o reparacijskem tožbenem zahtevku. Odločitev, da je tožena stranka dolžna za tožnika plačati prispevke za socialno varnost in ustrezne davke, pa je po presoji pritožbenega sodišča pravilna, saj gre za obveznost delodajalca, ki je neposredna posledica ugotovitve nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, kot že pojasnjeno.

11. Do drugih pritožbenih navedb tožene stranke, ki niso bistvenega pomena glede na sprejeto odločitev, se pritožbeno sodišče ne opredeljuje (prvi odstavek 360. člena ZPP).

12. Kljub delni razveljavitvi izpodbijanega dela sodbe pritožbeno sodišče ni razveljavilo tudi odločitve o stroških postopka pred sodiščem prve stopnje (VI. točka izreka). Tudi morebiten neuspeh tožnika pri ponovnem odločanju o reparacijskem tožbenem zahtevku namreč na njegov uspeh v tem individualnem delovnem sporu (v katerem je v celoti uspel tako z zahtevkom za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi kot tudi z reintegracijskim zahtevkom) ne bo mogel vplivati.

13. Odločitev o pritožbenih stroških je odpadla, ker jih tožena stranka ni priglasila (prvi odstavek 163. člena ZPP).

(1) Primerjaj sodbo in sklep Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 56/2013 z dne 10. 6. 2013, v kateri si je tožnik z nabavo ustreznega stroja zagotovil možnost za tržno proizvodnjo lesnih sekancev, tej dejavnosti brez soglasja tožene stranke ustrezno prilagodil tudi registracijo s.p. in preverjal možnost sodelovanja s toženo stranko pri tej dejavnosti, vendar ni bilo dokazano, da bi se s samo tržno proizvodnjo lesnih sekancev in njihovo prodajo že začel ukvarjati.

(2) Glede na tretji odstavek 200. člena ZDR-1 bi izrek sodbe sodišča prve stopnje sicer moral biti ugotovitven, tj. da se ugotovi nezakonitost izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi, vendar ker je mogoče šteti, da je tudi takšen izrek vsebovan v izreku na razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi, izrek v izpodbijani sodbi ni bistveno nepravilen, zato pritožbeno sodišče vanj ni poseglo.

(3) Glej na primer odločitve pritožbenega sodišča v zadevah, opr. št. Pdp 558/2013, Pdp 721/2012 in druge.

(4) Sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 87/2015 z dne 8. 9. 2015.