Sodba II Ips 554/2007
Datum: 2010-10-07T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2010:II.IPS.554.2007
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VSL II Cp 3234/2006
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Civilni oddelek
podrocje: DEDNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO
institut: upravljanje zapuščine - pooblastila upravitelja zapuščine - pravica do povrnitve škode - odgovornost pravne osebe za škodo, ki jo povzroči njen organ - odgovornost države za delo zapuščinskega sodnika - podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost

## Jedro

Upravitelj je samostojen pri sprejemanju odločitev o ukrepih za zavarovanje zapuščine in pri njihovi izvedbi in se je na sodišče dolžan obrniti samo, ko namerava razpolagati z zapuščino, pa za to nima odobritve vseh dedičev; vloga sodišča je omejena na odobritev ali zavrnitev konkretno predlaganega razpolaganja.

## Izrek

Revizija se zavrne.

## Obrazložitev

1. B. B. je umrl 16. 11. 1993. Njegovi zakoniti dediči so vdova A. B., njena in zapustnikova skupna hči D. D. ter zapustnikov sin C. B. 2. V zapuščinskem postopku je prišlo med zakonitimi dediči do spora. V njegovem ozadju je dejstvo, da je bil zapustnik lastnik celotnega poslovnega deleža gospodarske družbe P. d.o.o., ki jo je po njegovi smrti nepooblaščen od sodedinj vodil C. B. Tožnici trdita, da je družba do zapustnikove smrti poslovala uspešno in je v poslovnem okolju uživala ugled, C. B. pa jo je načrtno onesposobil in izničil njeno sposobnost delovanja tako, da je poslovanje prenesel na svojo družbo, vse to pa so mu omogočile opustitve zapuščinskega sodišča v zapuščinskem postopku. Temu očitata, da upravitelju tistega dela zapuščine, ki se nanaša na P. d.o.o., ni omogočilo prevzeti dela, ker pravnomočnega sklepa o njegovi postavitvi ni vročilo udeležencem postopka, ni izvedlo nobenega od ukrepov, ki jih je predlagal upravitelj zaradi preprečitve propadanja premoženja in s tem prikrajšanja dedinj s strani sodediča C. B. in ni postavilo skrbnika zapuščine, kot sta predlagali. Poudarjata, da sta zaradi neaktivnosti oziroma premajhne aktivnosti sodišča utrpeli škodo, katere povrnitev zahtevata od države. Zahtevek sta večkrat spremenili. Nazadnje sta zahtevali vsaka 48.962.363,71 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

3. Sodišče prve stopnje je zahtevek zavrnilo. Zavrnilo je očitek, da zapuščinsko sodišče sklepa o postavitvi upravitelja ni vročilo strankam; ugotovilo je, da je bil sklep izdan 27. 6. 1994 in strankam vročen 1. 6. 1994, da sta ga neuspešno izpodbijala C. B. in njegova mati E. B. in da je bil sklep pritožbenega sodišča z dne 11. 1. 1995 vročen dedičem in upravitelju. Nadaljnji očitek, da zapuščinsko sodišče »ni storilo vsega, kar mu je naročil upravitelj«, je zavrnilo z argumentom, da je zapuščinsko sodišče vezano samo na predloge strank, ne pa tudi na predloge upravitelja. Poudarilo je, da zapuščinsko sodišče ne nadzira dela upravitelja ter da upravitelj ni organ sodišča, ampak pooblaščenec vseh dedičev, zato odgovarja njim. Končno je pojasnilo še, da četudi bi bilo ugotovljeno protipravno zapuščinskega sodišča, država za škodo tožnic ne bi bila odškodninsko odgovorna, ker je bila vzročna zveza prekinjena z ravnanjem C. B. 4. Sodišče druge stopnje je sodbo prvostopenjskega potrdilo.

5. Tožnici sodbo pritožbenega sodišča izpodbijata z revizijo iz revizijskih razlogov iz 1., 2. in 3. točke prvega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v besedilu, ki je veljalo ob izdaji sodbe sodišča prve stopnje (drugi odstavek 130. člena novele ZPP-D) ter v izhodišče razlogov postavita splošno trditev, da nižji sodišči pri konkretizaciji pravnega standarda odškodninske odgovornosti države za delo sodnika nista upoštevali narave sodnikovega dela ter ciljev in temeljnih značilnosti zapuščinskega postopka, položaja upravitelja zapuščine in skrbnika zapuščine, zato ni bilo storjenega ničesar za preprečitev propadanja zapuščine. Nadaljujeta s konkretnejšimi očitki. Najprej kot neutemeljen ocenita zapis v izpodbijani sodbi, da nista postavili trditev o razmejitvi med premičnim premoženjem zapustnika in premičnim premoženjem družbe, saj se sodišče prve stopnje sploh ni spuščalo v višino škode, poleg tega pa so netočne, saj sta tožnici glede višine pravočasno predlagali izvedenca ter je I. Ž. ocenil premoženje v lasti zapustnika, prof. dr. V. R. pa vrednost podjetja. V nadaljevanju soglašata s pritožbenim sodiščem, da predmet dedovanja ni podjetje, pač pa zapustnikov poslovni delež v njem, a poudarjata, da s poslovnim deležem zapustnika nista upravljali in tega sploh nista mogli ter v zvezi s tem zapuščinskemu sodišču očitata, da je od zapustnikove smrti do pravnomočnosti sklepa o postavitvi upravitelja zapuščine preteklo kar 16 mesecev, takrat pa je podjetje že poslovalo »z ničlo«, za kar je odgovorno sodišče, ker ni ukrepalo, ko upravitelj ni mogel »prevzeti« družbe zaradi nasprotovanja C. B., temelječega na izgovorih imenovanega, da ni prejel sklepa z oznako pravnomočnosti. Sodišče bi moralo poročilo upravitelja, da 20.1.1995 ni mogel »prevzeti« družbe zaradi nasprotovanja C. B., poslati sodedinjama; ker tega ni storilo, nista bili seznanjeni, kaj se s podjetjem sploh dogaja. Opisana opustitev zapuščinskega sodišča je v vzročni zvezi z zatrjevano škodo. Menita, da je pritožbeno sodišče zagrešilo absolutno bistveno kršitev procesnih pravil iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker so razlogi v njegovi sodbi v nasprotju z dokumentacijo v spisu. Za tem pojasnita svoje stališče, da bi moralo sodišče upravitelju sklep vročiti že pred pravnomočnostjo (če bi mu bil vročen takoj po izdaji, bi lahko takoj pričel z delom in bi zavaroval koristi dedičev), skladno z določbo 165. člena Zakona o dedovanju (v nadaljevanju ZD)(1) pa bi moralo vsaj obvestiti udeležence v postopku o pravnomočnosti sklepa o postavitvi upravitelja zapuščine in poslati C. B. dopis, da se nezakonito upira upraviteljevemu prevzemu poslovanja. Za napačno in samovoljno ocenita stališče nižjih sodišč, da po ZD zapuščinsko sodišče ni vezano na predloge upravitelja zapuščine, tako stališče po njunem mnenju pomeni, da sodišče ni dolžno storiti ničesar, čeprav je seznanjeno z nepravilnostmi in čeprav mu zakon nalaga dolžnost ugotoviti in zavarovati pravice strank. Končno poudarita še, da je bila ponovljena kršitev procesnih pravil iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP s tem, ko ni bilo odločeno o njunem že 23. 11. 1993 podanem predlogu za postavitev skrbnika zapuščine, pa v izpodbijani sodbi o tem ni razlogov in s tem, ko zaradi odsotnosti razlogov o odločilnih dejstvih izpodbijane sodbe ni mogoče preizkusiti.

6. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije (375. člen ZPP).

7. Revizija ni utemeljena.

8. Nepravilnosti v sodnem postopku imajo lahko za posledico odškodninsko odgovornost države. Ustava Republike Slovenije (v nadaljevanju URS) namreč v prvem odstavku 26. člena določa, da ima vsakdo pravico do povračila škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja. Ta ustavna določba se navezuje na splošna pravila odškodninskega prava, v konkretnem primeru na določbo prvega odstavka 172. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR), ki ga je treba uporabiti glede na prehodno določbo 1060. člena sedaj veljavnega Obligacijskega zakonika in ki predpisuje, da pravna oseba odgovarja za škodo, ki jo njen organ povzroči tretji osebi pri opravljanju ali v zvezi z opravljanjem svojih funkcij. Predpostavka odgovornosti države za škodo, ki je posledica nepravilnosti v sodnem postopku, je kumulativen obstoj vseh elementov civilnega delikta. V konkretnem primeru tej zahtevi ni bilo zadoščeno. Tožbeni zahtevek tožnic je bil namreč pravnomočno zavrnjen zato, ker po s pritožbo neuspešno izpodbijani presoji prvostopenjskega sodišča postopanje zapuščinskega sodišča ni bilo protipravno in zaradi s pritožbo neizpodbijane presoje o neobstoju vzročne zveze med postopanjem zapuščinskega sodišča in zatrjevano škodo tožnic, ker je bila pretrgana z ravnanjem C. B.. Slednjega revizija ne graja. In že zato, ker revizijsko sodišče na revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava sicer pazi po uradni dolžnosti, vendar samo v tistem delu, ki je predmet revizijskega izpodbijanja (371. člen ZPP), pravni zaključek o pretrganju vzročne zveze pa sploh ni predmet revizijske graje, stališču tožnic, da je izpodbijana sodba materialnopravno zmotna, ni mogoče pritrditi.

9. Ne glede na navedeno revizijsko sodišče zavrača revizijsko tezo o protipravnosti postopanja zapuščinskega sodnika, ki naj bi bila uresničena, ker zapuščinsko sodišče ni obvestilo udeležencev postopka o pravnomočnosti sklepa o postavitvi upravitelja dediščine in ker ni C. B. pisno opozorilo, da se nezakonito upira upraviteljevemu »prevzemu« poslovanja družbe, v čemer revidentki vidita kršitev določb 165. člena ZD, ker naj bi bilo stališče nižjih sodišč o nevezanosti zapuščinskega sodišča na predloge upravitelja dediščine zmotno in samovoljno in ker ni upravitelju ni vročilo sklepa že pred pravnomočnostjo, s čemer so bile, trdita, kršene določbe 145. člena ZD.

10. Sklep o postavitvi upravitelja dediščine je postal pravnomočen, ko je sodišče druge stopnje zavrnilo pritožbo C. B. in njegove matere E. B. in ga potrdilo (319. člen ZPP). Sklep pritožbenega sodišča je bil C. B. vročen. Iz trditvene podlage izhaja, da se je upraviteljevemu »aktiviranju« izmikal z izgovorom, ki je brez sleherne teže: da mu namreč sodišče ni vročilo sklepa, na katerem bi bila odtisnjena klavzula pravnomočnosti. Učinki pravnomočnosti nastopijo s trenutkom, ko postane odločba pravnomočna in niso odloženi niti do tedaj, ko stranka za to zve, še manj pa do tedaj, ko ji sodišče na njeno zahtevo (in ne po uradni dolžnosti) to potrdi na njenem izvodu odločbe. Eden od učinkov pravnomočnosti je tudi v tem, da so sodišče in stranke na odločbo, ki doseže tako kvaliteto, vezane, in so jo dolžne spoštovati, ne da bi bile s strani sodišča k temu še posebej pozvane. C. B., ki ga je v postopku zastopala odvetnica, nič od navedenega ni moglo biti neznano. V zvezi z navedenim so proti zapuščinskemu sodišču naperjeni očitki o kršitvi določb 165. člena ZD neutemeljeni.

11. Neutemeljena je tudi ocena o zmotnosti in samovoljnosti stališča nižjih sodišč o nevezanosti zapuščinskega sodišča na predloge upravitelja dediščine. Glede na normativno podlago, ki jo predstavljajo določbe 145. člena ZD,(2) upravitelja dediščine zapuščinsko sodišče postavi, dokler traja skupnost dedičev, če to predlaga kateri izmed dedičev, ker se dediči ne morejo sporazumeti o upravi ali glede osebe upravitelja;(3) sporazumno ga lahko postavijo dediči sami, brez intervencije sodišča. Upravljanje obsega poslovanje (poslovodenje) in zastopanje.(4) Upravitelj sme brez odobritve dedičev opravljati posle redne uprave, za razpolaganje pa potrebuje odobritev sodišča, razen, če so mu jo dali vsi dediči. Nadaljnja omejitev je, da sodišče lahko odobri upraviteljeve posle razpolaganja samo, če je to potrebno zaradi poravnave stroškov (npr. stroškov popisa in cenitve zapuščine, pogrebnih stroškov ipd.) ali odvrnitve škode ali če je tako določeno v oporoki.(5) Do zaključka zapuščinske obravnave ima upravitelj položaj in pravice, primerljive položaju in pravicam izvršitelja oporoke, po zaključku zapuščinske obravnave pa je pooblaščenec dedičev(6) - tudi v primeru, ko ga je postavilo sodišče. Za svoje delo odgovarja dedičem. Ni organ sodišča in sodišče ne nadzoruje njegovega dela.(7) Iz navedenega je mogoče izpeljati zaključek o samostojnosti upravitelja pri sprejemanju odločitev o ukrepih za zavarovanje zapuščine in pri njihovi izvedbi ter o tem, da se je na sodišče dolžan obrniti samo, ko namerava razpolagati z zapuščino, pa za to nima odobritve vseh dedičev; vloga sodišča je omejena na odobritev ali zavrnitev konkretno predlaganega razpolaganja. Z revizijo grajano stališče nižjih sodišč o funkciji oz. pristojnostih upravitelja zapuščine in o dolžnostih zapuščinskega sodišča v zvezi s poslovanjem upravitelja ni materialnopravno zmotno. Poleg tega je bilo ugotovljeno, da je upravitelj zapuščinskemu sodišču (ne glede na prej navedeno) podal predloge, ki se niso nanašali na zavarovanje zapuščine.

12. Ko revizija trdi, da bi moralo zapuščinsko sodišče upravitelju dediščine sklep o postavitvi upravitelja vročiti že pred njegovo pravnomočnostjo, da bi lahko takoj pričel z delom in zavaroval koristi dedičev, gradi na predpostavki, da je bilo ugotovljeno, da je bil sklep upravitelju vročen šele potem, ko je postal pravnomočen, ta predpostavka pa ne drži: ugotovitve o tem v razlogih sodb sodišč druge in prve stopnje ni (da jima je škoda nastala zato, ker je bil upravitelju sklep vročen šele po pravnomočnosti, tožnici do revizije sploh nista trdili). To pomeni, da poskušata z izrednim pravnim sredstvom poseči v dejansko podlago izpodbijane sodbe, kar določba tretjega odstavka 370. člena ZPP izrecno prepoveduje.

13. Iz istega razloga, to je zaradi prepovedi vložitve revizije zaradi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, so nedovoljene (hkrati pa zaradi odsotnosti temelja odgovornosti tožene stranke nepomembne) tudi vse tiste revizijske trditve, ki se nanašajo na višino škode, na primer v zvezi z (ne)razmejenostjo premoženja zapustnika od premoženja njegove družbe in o velikosti zapustnikovega poslovnega deleža v njej.

14. Če bi se ugotovilo (pa se ni), da je zapuščinsko sodišče z ravnanjem, opisanim v 10. točki obrazložitve te sodbe zmotno uporabilo določbe 145. in 165. člena ZPP, taka ugotovitev ne bi zadoščala za kvalifikacijo sodnikovega dela kot protipravnega. Vrhovno sodišče je že večkrat pojasnilo, da sodnik ravna protipravno le, če ne uporabi povsem jasne določbe zakona ali če določen predpis namenoma razlaga v nasprotju z ustaljeno sodno prakso(8). K temu je nedvomno mogoče dodati situacije, ko zaradi malomarnosti opusti posamezna procesna dejanja ali odločitev. V konkretnem primeru tožnici zapuščinskemu sodniku česa takega nista očitali, pač pa sta trditev o odškodninski odgovornosti države gradili zgolj na povzemanju objektivnih dejstev o poteku zapuščinskega postopka.

15. Tožnici nadalje uveljavljata, da je pritožbeno sodišče zagrešilo absolutno bistveno kršitev procesnih pravil iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker da so razlogi v njegovi sodbi v nasprotju z dokumentacijo v spisu. Na revizijski razlog kršitve procesnih pravil vrhovno sodišče ne pazi po uradni dolžnosti (371. člen ZPP), pač pa samo na zahtevo strank, ki mora biti zato obrazložena. V konkretnem primeru uveljavljano procesno kršitev tožnici predstavita s trditvami, da s poslovnim deležem zapustnika nista upravljali in tega sploh nista mogli ter v zvezi s tem zapuščinskemu sodišču očitata, da je od zapustnikove smrti do pravnomočnosti sklepa o postavitvi upravitelja zapuščine preteklo kar 16 mesecev, takrat pa je podjetje že poslovalo »z ničlo«, za kar je odgovorno sodišče, ker ni ukrepalo, ko upravitelj ni mogel »prevzeti« družbe zaradi nasprotovanja C. B., temelječega na izgovorih imenovanega, da ni prejel sklepa z oznako pravnomočnosti. Sodišče bi moralo poročilo upravitelja, da 20.1.1995 ni mogel »prevzeti« družbe zaradi nasprotovanja C. B., poslati sodedinjama; ker tega ni storilo, nista bili seznanjeni, kaj se s podjetjem sploh dogaja. Opisana opustitev zapuščinskega sodišča je v vzročni zvezi z zatrjevano škodo. Iz pravkar povzetih navedb revidentk ni jasno, kateri razlogi v izpodbijani sodbi naj bi bili v nasprotju z »dokumentacijo v spisu« (in s katero). Očitek, uveljavljan kot procesna kršitev, ni utemeljen: bolj kot na nerazumljivost razlogov kot formalno kvaliteto sodbe meri (če ne v celoti, vsaj delno) na nerazumnost kot vsebinsko kvaliteto sodbe, ko graja materialnopravno presojo (glede vročitve s klavzulo pravnomočnosti opremljenega sklepa strankam in poziva C. B. k spoštovanju tega sklepa), na kar je bilo že odgovorjeno, delno pa nedovoljeno graja dejanske ugotovitve (glede vročitve poročila upravitelja z dne 20.1.1995 tožnicama).

16. Končno tožnici absolutno bistveno kršitev pravil postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP pritožbenemu sodišču očitata zato, ker ni odgovorilo na njune pritožbene trditve, da sodišče prve stopnje ni odločilo o njunem že 23. 11. 1993 podanem predlogu za postavitev skrbnika zapuščine. Tudi tokrat neutemeljeno. Res je, da sodišče prve stopnje ni obravnavalo trditve tožnic, da zapuščinsko sodišče ni odločilo o postavitvi skrbnika zapuščine, da sta na to opozorili v pritožbi in da odgovora sodišča druge stopnje na te pritožbene trditve nista bili deležni. Ko je tako, pa ne gre za kršitev iz 14. točke, pač pa lahko gre za kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP: ne more iti za formalno pomanjkljivost v sestavi sodbe, če tistega, kar v njej manjka, sodišče sploh ni ugotavljalo in obravnavalo (in razlogov prav zato ni). Vendar pa ne gre za procesno kršitev (ne glede na to, ali je obravnavana kot kršitev iz 8. ali iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP) vsakokrat, ko je se sodišče ne opredeli do navedb stranke, pač pa le takrat, ko opusti opredelitev do relevantnih dejanskih in pravnih navedb. In prav tega ni bilo: navedba, na katero tožnici nista prejeli odgovora (to je, da sodišče prve stopnje ni odločilo o njunem predlogu za postavitev skrbnika zapuščine), je bila povsem pavšalna in ni zajemala pojasnila o njeni pomembnosti za odločitev.

17. Revizija je torej neutemeljena in jo je revizijsko sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

Op. št. (1): Ves čas postopka mora sodišče gledati na to, da se pravice strank čim prej ugotovijo in zavarujejo. Sodišče vzame v presojo vsak predlog prizadetih oseb, ki ga te dajo pisno ali ustno.

Op. št. (2): Do delitve dediči upravljajo in razpolagajo z dediščino skupno. Če ni izvršitelja oporoke, dediči pa se ne morejo sporazumeti glede uprave dediščine, postavi sodišče na zahtevo kateregakoli od njih upravitelja, ki upravlja dediščino za vse, ali pa določi vsakemu dediču del dediščine, ki naj ga upravlja. Za upravitelja lahko postavi sodišče tudi koga izmed dedičev. Upravitelj lahko z odobritvijo sodišča razpolaga s stvarmi iz zapuščine, če je za to upravičen po oporoki ali če je to potrebno, da se poravnajo stroški ali odvrne kakšna škoda.

Op. št. (3): Župančič, Dedno pravo, Časopisni zavod Uradni list SRS, Ljubljana 1984, stran 158. Op. št. (4): Kreč, Pavić, Komentar zakona o nasljeđivanju sa sudskom praksom, stran 514. Op. št. (5): Župančič, prav tam, stran 158 ter Kreč, Pavić, stran 515. Op. št. (6): Kreč,Pavić, prav tam, stran 515. Op. št. (7): Župančič, prav tam, stran 158. Op. št. (8): Tako na primer sodbi II Ips 556/2002, II Ips 35/98 in številne druge.