UPRS sodba III U 192/2015
Datum: 2016-03-25T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2016:III.U.192.2015
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: NARAVNA IN KULTURNA DEDIŠČINA - UPRAVNI POSTOPEK
institut: kulturna dediščina - vpis v register kulturne dediščine - sodelovanje lastnika v postopku vpisa - načelo materialne resnice - obrazložitev odločbe

## Jedro

Sodišče meni, da je treba ob odločanju o tem, ali so za vpis v register nepremične kulturne dediščine izpolnjeni pogoji po ZVKD-1, dosledno preveriti in utemeljiti vse te pogoje, območje varovanja kulturne dediščine pa omejiti na najmanjši obseg, ki je nujen za varstvo te dediščine, vse z namenom, da je poseg v lastninsko pravico za lastnika najmanj obremenjujoč. Treba je namreč izhajati iz predpostavke, da je lastninska pravica najmočnejša in tudi ustavno zavarovana pravica. V primeru odločanja o vpisu v register nepremične kulturne dediščine pa se nasproti tej pravici postavi druga pravica, to je pravica, da se zavarujejo dobrine, ki so del kulturne dediščine. Ker zaščita kulturne dediščine z vpisom v register nepremične kulturne dediščine pomeni poseg v lastninsko pravico, je pravica lastnika nepremičnine in obenem dolžnost tistega, ki o vpisu v register nepremične kulturne dediščine odloča, da se pogoji za vpis natančno preučijo, utemeljijo, torej z gotovostjo ugotovi, da gre za kulturno dediščino, nakar se vpis v register omeji na najmanjši možni obseg.

Tožena stranka v izpodbijanem sklepu navaja, da je svojo odločitev o tem, da se škver vpiše v register nepremične kulturne dediščine, utemeljila na podlagi strokovne presoje in ob upoštevanju tehničnih pravil za določanje območja enote dediščine v registru. Ob tem pa ni pojasnila, kakšna strokovna presoja jo je navajala k odločitvi, torej, kot utemeljeno opozarja tožeča stranka, ni pojasnila kriterijev, ki jih je uporabila za tako oceno in zato njene odločitve tudi ni mogoče preizkusiti. Skladno z določbo 84. člena ZVKD-1 je predlagatelj sicer tisti, ki identificira, dokumentira, preučuje, vrednoti in interpretira nepremično dediščino, predlaga vpis te dediščine v register in pripravlja strokovne podlage za upravne postopke, vendar pa to še ne pomeni, da upravni organ, ki odloča o vpisu v register, nekritično sledi njegovim predlogom, ne da bi jih pred tem ustrezno ocenil, ovrednotil ter v odločbi tudi obrazložil. V tem obsegu je torej obrazložitev odločitve tožene stranke nepopolna in tožeča stranka utemeljeno opozarja, da je ni mogoče preizkusiti.

## Izrek

I. Tožbi se ugodi in se izpodbijani sklep Ministrstva za kulturo, št. 62221-10/2013-MIZKS/42 z dne 15. 6. 2015 odpravi ter se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

## Obrazložitev

1. Zavod za varstvo kulturne dediščine, OE Piran (v nadaljevanju predlagatelj) je na pobudo Občine Izola, Ministrstvu za kulturo (v nadaljevanju tožena stranka) s predlogom, št. Rkd-08-12-00013-02-0 z dne 9. 1. 2013 predlagal, naj se v register nepremične kulturne dediščine vpiše enota dediščine z oznako EŠD 29847 z imenom Izola - Lokacija škvera (v nadaljevanju škver). Skladno s tem predlogom je ministrstvo s sklepom, št. Rkd-08-12-00013-03-0 z dne 16. 1. 2013 odločilo, da se predlagani vpis opravi. Tožeča stranka je po tem, ko je bila odločitev dokončna, predlagala obnovo postopka, saj ji, kot lastnici nepremičnin, na katerih je škver, ni bila dana možnost udeležbe v postopku. Tožena stranka je ocenila, da je predlog tožeče stranke utemeljen in je s sklepom, št. 62221-10/2013/11 z dne 21. 5. 2013 predlogu za obnovo postopka ugodila. V obnovljenem postopku je tožena stranka izdala sklep, št. 62221-10/2013-MIZKS/19 z dne 20. 9. 2013, s katerim je razveljavila sklep z dne 16. 1. 2013 ter odločila, da se v register nepremične kulturne dediščine vpiše enota Izola - Lokacija škvera, vendar pa je v upravnem sporu sodišče s sodbo, opr. št. III U 386/2014-9 z dne 22. 1. 2015, po tožbi tožeče stranke sklep odpravilo ter vrnilo toženi stranki v ponovno odločanje. Sodišče je namreč ugotovilo, da tožena stranka tožeče stranke, kot prizadete stranke, v postopku ni seznanila z dokazi in ji ni dala možnosti, da se o njih izjasni.

2. Tožena stranka je v zadevi ponovno odločila s sedaj izpodbijanim sklepom, št. 62221-10/2013-MIZKS/42 z dne 15. 6. 2015, in sicer tako, da je odločila, da prvo izdani sklep, št. Rkd-08-12-00013-03-0 z dne 16. 1. 2013 ostane v veljavi. Nadalje je odločila, da je predlagatelj dolžan tožeči stranki povrniti stroške postopka, nastale z ugoditvijo predlogu za obnovo postopka v znesku 121,39 EUR, zavrnila pa zahtevek tožeče stranke za povrnitev stroškov, ki jih je uveljavljala za udeležbo v obnovljenem postopku.

3. Tožena stranka je v obrazložitvi izpodbijanega sklepa pojasnila, da je tožečo stranko v ponovljenem postopku z dopisom z dne 16. 2. 2015 seznanila z razlogi in listinami, ki utemeljujejo vpis škvera v register nepremične kulturne dediščine, tožeča stranka pa se je na to odzvala z vlogo z dne 2. 3. 2015. Tožena stranka je pojasnila, da se lastnik nepremičnine, na kateri je locirana kulturna dediščina, ne more upreti vpisu svoje nepremičnine v register nepremične kulturne dediščine, če so za to izpolnjeni pogoji. Trditvi tožeče stranke, da bi tožena stranka lahko izvajala samo dokaze in se opirala le na dejstva, ki jih je v svojem predlogu za vpis v register kulturne dediščine predložil predlagatelj, ni utemeljena, saj je, skladno z določbo 140. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), organ, ki vodi postopek, tisti, ki preskrbi dokaze, četudi jih ni predložil predlagatelj, kar je v skladu s preiskovalnim načelom in načelom materialne resnice, prav tako tudi z dosedanjo sodno prakso. Tožena stranka je namreč tista, ki preverja ali imajo nepremičnine, za katere se predlaga, da se vpišejo v register nepremične kulturne dediščine, take lastnosti, da je predlog utemeljen. Tožeča stranka tudi trdi, da bi morale biti nepremičnine označene z identifikacijskimi znaki iz zemljiške knjige in zemljiškega katastra, vendar pa način vpisa določajo tako Zakon o varstvu kulturne dediščine (v nadaljevanju ZVKD-1), kot tudi Pravilnik o registru kulturne dediščine (Uradni list RS, št. 66/2009, v nadaljevanju Pravilnik) in Navodila za pripravo predloga za vpis v register nepremične kulturne dediščine (v nadaljevanju Navodila), ki so objavljena na spletni strani tožene stranke. Območje enote nepremične kulturne dediščine je določeno v digitalni obliki z uporabo GIS aplikacije, ki se uporablja za vodenje registra, temelji pa na ortofoto načrtu Geodetske uprave Republike Slovenije. Na izrisu je označena enota dediščine, na njej pa so prikazane tudi parcelne številke.

4. Tožena stranka je nadalje pojasnila, da se območje enote nepremične kulturne dediščine določi po strokovni presoji ter ob upoštevanju tehničnih pravil. V konkretnem primeru je mogoče locirati ostanke navoza za sani na terenu, hkrati pa je, zaradi predstavitve dejavnosti, v območje kulturne dediščine zajet tudi prostor, ki je potreben za potegnitev manjšega polovila iz morja. Območje enote nepremične kulturne dediščine sega približno še 30 m v morje in zato ni mogoče slediti trditvi tožeče stranke, da so ti materialni ostanki ločeni od materialnih ostankov, ki so na kopnem.

5. Glede časa nastanka in delovanja škvera, ki se v obravnavanem primeru vpisuje v register nepremične kulturne dediščine, je tožena stranka v obnovljenem postopku ugotovila, da je škver pričel delovati ob koncu petdesetih ter je deloval do devetdesetih let 20. stoletja. V prvotnem postopku je bilo sicer ugotovljeno, da naj bi škver pričel delovati že ob koncu 19. stoletja, kar pa se je izkazalo, da ni točno, vendar ta nepravilnost ni bistvena. Ker je torej nova ugotovitev o delovanju škvera, ki jo utemeljujejo podatki iz javno odstopne literature, skladna s trditvijo tožeče stranke, tožena stranka, zaradi ekonomičnosti postopka, ni zasliševala prič, katerih zaslišanje je predlagala tožeča stranka, saj bi te priče to novo ugotovitev le potrdile. ZVKD-1 za dediščino ne določa absolutne starostne meje, navaja jo le v izjemnih primerih. Za tehnične naprave, med katere sodi tudi oprema škverov, je določena meja 50 let, ki je v danem primeru dosežena.

6. Tožena stranka je pojasnila, da je poglavitni razlog za vpis lokacije škvera v register ugotovitev, da ima ta lastnosti dediščine iz 1. člena ZVKD-1. Gre za dobrino, podedovano iz preteklosti, ki jo lahko opredelimo kot odsev znanj in tradicij. Slaba ohranitev škverov in njihova redkost še povečujejo poseben kulturni pomen. Delovanje škvera je dokumentirano, ohranjanje tehnične dediščine pa pomembno zaradi ogroženosti tradicije ribištva in pomorstva v Sloveniji. Skladno s tem je tožena stranka prvotni sklep po obnovljenem postopku obdržala v veljavi. Napačna datacija v opisu dediščine, ki je priloga sklepa, ne vpliva na izvršljivost sklepa, saj gre le za razvid dediščine.

7. Tožena stranka je pojasnila tudi svojo odločitev glede stroškov postopka. Ugotovila je, da je tožeča stranka upravičena do povrnitve stroškov postopka v zvezi z odločitvijo, da se postopek obnovi in tudi pojasnila, na kakšen način je izračunala nastale stroške (točka 2. izreka sklepa). Ker tožeča stranka v obnovljenem postopku s svojo zahtevo, da se območje škvera ne bi vpisalo v register nepremične kulturne dediščine, ni uspela, pa do stroškov za izvedbo obnovljenega postopka ni upravičena in je zato tožena stranka v tem obsegu njen predlog za povrnitev stroškov zavrnila (točka 3. izreka sklepa).

8. Tožeča stranka se z odločitvijo tožene stranke ne strinja in v tožbi zahteva, naj se izpodbijani sklep odpravi ter predlog predlagatelja za vpis škvera v register nepremične kulturne dediščine zavrne, podrejeno pa, da se izpodbijani sklep odpravi ter vrne toženi stranki v ponovni postopek. Tožeča stranka navaja, da je izpodbijani sklep neutemeljen in nezakonit iz vseh tožbenih razlogov ter da ga izpodbija v 1., 3. in 4. točki, v 2. točki pa le v obsegu, kolikor je bil njen zahtevek za povrnitev stroškov zavrnjen.

9. Tožeča stranka poudarja, da je tožena stranka z izpodbijanim sklepom posegla v njeno lastninsko pravico nepremičnin, saj je odločila, da se vpišejo v register nepremične kulturne dediščine. Zgrešeno je stališče tožene stranke, da naj ta vpis ne bi imel neposrednega učinka na lastninsko pravico, kar je tudi v nasprotju s sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr. št. X Ips 330/2010 z dne 21. 9. 2011, predvsem pa v nasprotju z ZVKD-1 in Ustavo RS. Tako v citirani sodbi, kot tudi v določbah ZVKD-1, je namreč posebej opredeljeno, da je v postopku treba varovati pravice lastnikov dediščine ter zato njihovo lastninsko pravico in druge stvarne pravice na dediščini omejiti le v najmanjšem obsegu, ki je potreben za uresničevanje varstva. Ker tožena stranka tega ni upoštevala, je neutemeljeno in nedopustno posegla v lastninsko pravico tožeče stranke.

10. Tožena stranka pri odločanju ni sledila sodbi Upravnega sodišča RS, opr. št. III U 386/2014 z dne 22. 1. 2015, ki je pojasnilo, da se pri postopku vpisa v register nepremične kulturne dediščine uporabljajo pravila upravnega postopka. Sodišče je poudarilo, da je upravni organ tisti, ki presoja utemeljenost predlagateljevega predloga, predlagatelj pa mora podati trditve o relevantnih dejstvih, s katerimi utemeljuje zahtevo za vpis in tudi predlagati izvedbo dokazov, s katerimi ta dejstva dokazuje. Po prepričanju tožeče stranke je treba razmejiti med upravnim postopkom, ki se vodi po uradni dolžnosti in upravnim postopkom, ki se vodi na predlog predlagatelja. Slednjega postopka ni mogoče voditi mimo predlagateljevega zahtevka in trditvene dejanske podlage, kot tudi ne navajati in ugotavljati dejanskih okoliščin, na katere predlagatelj ni oprl zahtevka. Temu tožena stranka v obravnavanem primeru ni sledila, pač pa sama izvajala dokaze in ugotavljala dejstva, ki jih predlagatelj v predlogu ni zatrjeval, s čimer je bistveno kršila pravila postopka. Navedbe predlagatelja so bile le pavšalne in nekonkretizirane, prav tako predlagatelj ni predložil listinskih dokazov, pač pa je to storila tožena stranka. Tožena stranka je v veljavi obdržala sklep z dne 16. 1. 2013, v obrazložitvi pa se sklicevala na fotografije, ki so bile posnete po tem, in sicer dne 6. 9. 2013, enako se sklicevala na listino Opis enote nepremične kulturne dediščine, brez datuma, oziroma z datumom izpisa 20. 9. 2013. To pomeni, da se je tožena stranka sklicevala na listine, ki niso bile sestavni del predlagateljeve zahteve, pač pa jih je očitno pridobila sama, četudi postopek ni tekel po uradni dolžnosti in zato tega ne bi smela storiti. Na to je toženo stranko tožeča stranka v postopku opozorila, vendar pa teh ugovorov tožena stranka ni upoštevala in se do njih ni opredelila.

11. Tožena stranka je kršila določbe postopka tudi zato, ker svoje odločitve ni obrazložila tako, da bi jo bilo mogoče preizkusiti. V obrazložitvi se tožena stranka sklicuje na strokovno presojo ter na tehnična pravila za določanje območja enote nepremične kulturne dediščine v registru, kot tudi, da je mogoče locirati ostanke navoza za sani na terenu, vendar pa vsega tega ni pojasnila. Tožeča stranka bi se do strokovne presoje lahko opredelila le, če bi poznala strokovne kriterije, ki jih je za tako oceno uporabila tožena stranka, vendar pa jih v obrazložitvi ni konkretizirala in je zatorej njeno navajanje pavšalno. To dopušča tožeči stranki sklepanje, da tožena stranka ni ugotavljala pravno relevantnih dejstev, pač pa le sledila pavšalni pobudi Občine Izola in predlogu predlagatelja. Tožena stranka bi morala ugotoviti obstoj zakonskih pogojev iz drugega odstavka 1. člena ZVKD-1, vendar pa to v obrazložitvi sklepa ni pojasnjeno. Tožena stranka tudi navaja, da naj bi opravila ogled in dokumentiranje lokacije, četudi tožeča stranka ni bila nikoli vabljena k ogledu in tudi ni jasno, kakšni naj bi bili rezultati tega ogleda. Svojo odločitev tožena stranka utemeljuje s sklicevanjem na dokaze, vendar pa jih ne konkretizira, s čimer je tožeči stranki odvzeta možnost, da se o njih izjasni. Enako to velja za materialne ostanke na terenu, ki jih tožena stranka le pavšalno navaja.

12. Tožeča stranka tudi trdi, da v obravnavani zadevi niso izpolnjeni vsi zakonski pogoji iz drugega odstavka 1. člena in četrtega odstavka 9. člena ZVKD-1 za predlagani vpis v register nepremične kulturne dediščine. Ni namreč jasno, kaj so razlogi, da naj bi prav območje, ki ga je določil predlagatelj, te pogoje izpolnjevalo. Prav tako ni pojasnjeno, kaj naj bi bila prezentacija dejavnosti, ki jo kot razlog za določitev območja nepremične kulturne dediščine navaja tožena stranka in tudi ni jasno, kateri so kriteriji, da je določeno območje minimalno območje, saj je že na prvi pogled jasno, da je predlagano območje na kopnem bistveno večje, in sicer desetkrat večje, od območja, kjer so dejansko vidni ostanki materialnih sledi. Del sledi je tudi pod morsko gladino in to več, kot na kopnem, vendar pa ni jasno, zakaj to območje ni zajeto v območje registracije. Dejansko stanje obsega škvera je torej v tem obsegu ostalo nepopolno in napačno ugotovljeno. Prav tako ni zanemarljivo, da je ugotovljeni čas delovanja škvera drugačen od tistega, ki je naveden v opisu enote nepremične kulturne dediščine, kar je ugotovila tudi tožena stranka, vendar pa v izpodbijanem sklepu navajala, da ta podatek ni bistvenega pomena za vpis. Zato tožeča stranka predlaga, naj sodišče imenuje izvedenca, ki bo vsa nepojasnjena dejstva ugotovil z gotovostjo.

13. Tožeča stranka o odločitvi v točki 3. izpodbijanega sklepa, torej glede stroškov, ki jih je imela v obnovljenem postopku, meni, da je odločitev nepravilna, in sicer kot posledica nepravilne vsebinske odločitve tožene stranke in jo je zato treba odpraviti. Glede odmere stroškov postopka v zvezi s predlogom za obnovo postopka, pa je tožena stranka zmotno uporabila tar. št. 2200 Zakona o odvetniški tarifi (v nadaljevanju ZOdvT) in bi morala toženi stranki priznati stroške v višini 509,35 EUR in ne le v višini 121,39 EUR.

14. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri vseh navedbah iz izpodbijanega sklepa. Navaja, da v svoji odločitvi ni zatrjevala, da naj vpis v register nepremične kulturne dediščine ne bi imel neposrednega učinka za lastnika nepremičnine. V pozivu tožeči stranki, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, je le navedla, da se z vpisom v register ne določa varstvenega režima enote dediščine, temveč strokovno presojajo vrednote, oziroma lastnosti kulturne dediščine. Tožečo stranko je zgolj opozorila, da se lastnik ne more upreti vpisu nepremičnine v register, če so za to izpolnjeni pogoji. Potek postopka vpisa v register je tožena stranka pojasnila že v izpodbijanem sklepu in tudi pojasnila vlogo upravnega organa, ki v zadevi odloča. Tožena stranka tudi meni, da je v obrazložitvi pojasnila razloge za svojo odločitev. Pri vrednotenju kulturne dediščine gre za kompleksno strokovno nalogo, ki je v postopkovnem smislu zakonsko predpisana, v vsebinskem pogledu pa je ni mogoče vnaprej določiti tako, da lahko prizadeti v tem postopku kadarkoli sam ugotovi svoj pravni položaj že na podlagi zakona. Predlagatelj je tisti, ki kulturno dediščino identificira, dokumentira, preučuje, vrednoti in interpretira. Z vložitvijo predloga je predlagatelj podal strokovno presojo, da je predlagana enota ovrednotena kot kulturna dediščina in zagotovil, da so podatki resnični, strokovno preverjeni in pridobljeni na legalni način, temu pa je tožena stranka tudi sledila. Kriteriji za to oceno so v izpodbijani odločbi navedeni. Navedbe tožeče stranke o tem, da je tožena stranka opravila ogled, niso točne, niti to ne izhaja iz izpodbijanega sklepa. Tožena stranka je namreč ugotovila, da je iz ortofoto načrtov mogoče locirati ostanke navoza za sani na terenu in da so tudi ostanki zadostni za vpis v register. V sklepu ni navedla, kdaj je škver pričel obratovati, pač pa obrazložila, kaj je vplivalo na njeno odločitev. Ob vpisu v register tudi sicer enota dediščine praviloma ni v celoti in dokončno raziskana in se nadaljnji podatki vnašajo skladno z rezultati raziskav.

K točki I. izreka:

15. Tožba je utemeljena.

16. Tožeča stranka gradi tožbo na predpostavki, da je tožena stranka z izpodbijanim sklepom, s katerim je odločila, da se škver, ki je lociran na njenih nepremičninah, vpiše v register nepremične kulturne dediščine, posegla v njeno lastninsko pravico, medtem ko tožena stranka na ta očitek odgovarja s trditvijo, da to ne pomeni posega v lastninsko pravico, saj se lastnik nepremičnine, na kateri je nepremična kulturna dediščina, ne more upreti vpisu v register. Sodišče meni, da je sicer res, da je pogoj za vpis v register nepremične kulturne dediščine le izpolnjevanje pogojev za vpis po ZVKD-1 in da je tudi res, da vpis v register ne omejuje stvarnih pravic lastnika (65. člen Pravilnika), vendar pa gre pritrditi razlagi tožeče stranke, da tak vpis po svoji vsebini vendarle pomeni poseg v lastninsko pravico. Do tega vprašanja se je, kot je v tožbi opozorila tožeča stranka, že opredelilo Vrhovno sodišče RS v sodbi, opr. št. X Ips 330/2010 z dne 21. 9. 2011. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da vpis nepremičnine v register nepremične kulturne dediščine pomeni poseg v lastninsko pravico zato, ker se, po opravljenem vpisu, v nadaljevanju varstva te dobrine določijo lastninske omejitve. Prav zato sodišče meni, da je treba ob odločanju o tem ali so za vpis v register nepremične kulturne dediščine izpolnjeni pogoji po ZVKD-1, dosledno preveriti in utemeljiti vse te pogoje, območje varovanja kulturne dediščine pa omejiti na najmanjši obseg, ki je nujen za varstvo te dediščine, vse z namenom, da je poseg v lastninsko pravico za lastnika najmanj obremenjujoč. Treba je namreč izhajati iz predpostavke, da je lastninska pravica najmočnejša in tudi ustavno zavarovana pravica. V primeru odločanja o vpisu v register nepremične kulturne dediščine pa se nasproti tej pravici postavi druga pravica, to je pravica, da se zavarujejo dobrine, ki so del kulturne dediščine. Ker zaščita kulturne dediščine z vpisom v register nepremične kulturne dediščine pomeni poseg v lastninsko pravico, je pravica lastnika nepremičnine in obenem dolžnost tistega, ki o vpisu v register nepremične kulturne dediščine odloča, da se pogoji za vpis natančno preučijo, utemeljijo, torej z gotovostjo ugotovi, da gre za kulturno dediščino, nakar se vpis v register omeji na najmanjši možni obseg. V tem smislu sodišče tudi razume trditev tožeče stranke, da pomeni vpis v register nepremične kulturne dediščine poseg v njeno lastninsko pravico in je zato v tem kontekstu, iz katerega izhajajo vse preostale trditve tožeče stranke, tudi treba razlagati njene tožbene navedbe.

17. Druga predpostavka, na kateri tožeča stranka gradi svojo tožbo, je trditev, da je tožena stranka kršila določbe upravnega postopka, ki se je vodil po predlogu predlagatelja in to s tem, ko je sama izvajala dokaze, ki jih predlagatelj ni predlagal, oziroma predložil svojemu predlogu za vpis škvera v register nepremične kulturne dediščine, kot tudi s tem, da je sledila predlogu, četudi je bil pavšalen in nekonkretiziran tako, da je sama ugotavljala dejstva. Sodišče taki trditvi tožeče stranke ne sledi. Nobenega dvoma ni, da je tožena stranka postopek vodila na podlagi predloga predlagatelja, vendar pa to ne pomeni, da bi smela tožena stranka izvajati le tiste dokaze, ki jih je ta predlagal, oziroma priložil predlogu in se opirati le na tista dejstva, ki jih je navajal, kot to zatrjuje tožeča stranka. Po določbi 8. člena ZUP je treba v upravnem postopku ugotoviti resnično dejansko stanje in v ta namen ugotoviti vsa dejstva, ki so pomembna za zakonito in pravilno odločbo (načelo materialne resnice). Uradna oseba, ki vodi postopek, samostojno opravlja dejanja v upravnem postopku in ugotavlja dejstva in okoliščine ter na podlagi ugotovljenih dejstev in okoliščin uporablja predpise, oziroma splošne akte, izdane za izvrševanje javnih pooblastil (drugi odstavek 12. člena ZUP). Citirani temeljni načeli upravnega postopka, po mnenju sodišča, kažeta, da uradna oseba, ki vodi upravni postopek po predlogu predlagatelja, ni strogo vezana le na dejstva in dokaze, ki jih predlagatelj navede v predlogu, pač pa izvede vse dokaze in dejstva, za katere oceni, da so pomembni za sprejem odločitve. Enako ugotovitev je mogoče sprejeti tudi na podlagi drugega odstavka 140. člena ZUP, ki določa, da mora sicer stranka za svoje navedbe predlagati dokaze in jih predložiti in da, kolikor tega ne stori, to od nje zahteva uradna oseba, ki vodi postopek, vendar pa lahko to stori tudi uradna oseba sama, če oceni, da bo dokaze lažje in hitreje zbrala. Še več, četudi stranka zahtevanih dokazov ne bi predložila, to samo po sebi ne sme biti razlog za zavrnitev njene zahteve, pač pa mora uradna oseba postopek nadaljevati (tretji odstavek 140. člena ZUP). Katere dokaze bo uradna oseba izvedla, je prepuščeno njeni odločitvi, saj je uradna oseba tista, ki lahko med postopkom ves čas ugotavlja dejansko stanje in izvaja dokaze ter zato po uradni dolžnosti odredi izvedbo vsakega dokaza ter pridobiva podatke o dejstvih (139. člen ZUP). ZUP torej ne razlikuje med pravili izvedbe postopka, ki se začne na predlog stranke in pravili, ki se upoštevajo v postopku, ki se začne po uradni dolžnosti ter zato sodišče meni, da ravnanje tožene stranke, ki je v postopku sama zbirala dokaze in ugotavljanja dejstva, na katera je oprla svojo odločitev, ni kršitev pravil postopka, pač pa jih je s tem dejansko spoštovala. Ob tem sodišče še ugotavlja, da navajanja tožeče stranke, da je tožena stranka opravila ogled in da nanj ni bila vabljena, kar naj bi prav tako predstavljalo kršitev pravil postopka, ni mogoče sprejeti, saj niti iz izpodbijane odločbe niti iz spisovnega gradiva ne izhaja, da bi do takega ogleda sploh prišlo.

18. Sodišče pa se pridružuje tožeči stranki, ki v tožbi zatrjuje, da je tožena stranka bistveno kršila pravila postopka s tem, ko svoje odločitve ni obrazložila tako, da bi jo bilo mogoče preizkusiti. Prvi odstavek 214. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) določa kaj mora obsegati obrazložitev odločbe upravnega organa, in sicer: razložitev zahtevkov strank in njihove navedbe o dejstvih; ugotovljeno dejansko stanje in dokaze, na katere je le-to oprto; razloge, odločilne za presojo posameznih dokazov; navedbo določb predpisov, na katere se opira odločba; razloge, ki glede na ugotovljeno dejansko stanje narekujejo takšno odločbo; in razloge, zaradi katerih ni bilo ugodeno kakšnemu zahtevku strank. Če obrazložitev odločbe ne sledi tej zakonski določbi, je ni mogoče preizkusiti, kar je bistvena kršitev določb upravnega postopka. Tožena stranka v izpodbijanem sklepu navaja, da je svojo odločitev o tem, da se škver vpiše v register nepremične kulturne dediščine, utemeljila na podlagi strokovne presoje in ob upoštevanju tehničnih pravil za določanje območja enote dediščine v registru. Ob tem pa ni pojasnila, kakšna strokovna presoja jo je navajala k odločitvi, torej, kot utemeljeno opozarja tožeča stranka, ni pojasnila kriterijev, ki jih je uporabila za tako oceno in zato njene odločitve tudi ni mogoče preizkusiti. Tožena stranka je, kot je mogoče razbrati iz njenega odgovora na tožbo, smiselno pa tudi iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, izhajala iz prepričanja, da je predlagatelj z vložitvijo predloga obenem podal tudi strokovno presojo, da je predlagana enota ovrednotena kot kulturna dediščina in zagotovil, da so podatki resnični, strokovno preverjeni in pridobljeni na legalni način. To pa, po mnenju sodišča, kaže, da je tožena stranka sledila predlogu predlagatelja, ne da bi zatrjevani obstoj nepremične kulturne dediščine sama ocenila na podlagi pogojev, ki jih določa ZVKD-1. V obrazložitvi je tožena stranka sicer povzela določbe 1. in 9. člena ZVKD-1 in tudi splošno opisovala, kdaj se posamezna dobrina lahko oceni kot kulturna dediščina, kot tudi opisovala, da so škveri slabo ohranjeni in da konkretni škver predstavlja prostor spominjanja na tradicionalno dejavnost izdelovanja, oziroma vzdrževanja lesenih plovil, vendar pa je taka ocena, po mnenju sodišča, zgolj splošen prikaz, ki ne pojasnjuje, zakaj lahko konkretni škver ocenimo kot nepremično kulturno dediščino. Tožena stranka je torej predstavila le splošno oceno, ne pa konkretne ocene škvera. V prejšnjih odstavkih je bilo pojasnjeno načelo materialne resnice, ki ga mora upoštevati uradna oseba, ki vodi upravni postopek in ki v praksi pomeni, da ne sme zgolj slediti mnenju predlagatelja, pač pa mora sama preveriti njegove trditve in odločitev ustrezno utemeljiti. Navedbe predlagatelja so namreč le podlaga za pričetek postopka, medtem ko mora uradna oseba zbrati in oceniti dokaze ter šele nato sprejeti odločitev ali navedbam predlagatelja sledi ali ne. Skladno z določbo 84. člena ZVKD-1 je predlagatelj sicer tisti, ki identificira, dokumentira, preučuje, vrednoti in interpretira nepremično dediščino, predlaga vpis te dediščine v register in pripravlja strokovne podlage za upravne postopke, vendar pa to še ne pomeni, da upravni organ, ki odloča o vpisu v register, nekritično sledi njegovim predlogom, ne da bi jih pred tem ustrezno ocenil, ovrednotil ter v odločbi tudi obrazložil. V tem obsegu je torej obrazložitev odločitve tožene stranke nepopolna in tožeča stranka utemeljeno opozarja, da je ni mogoče preizkusiti, kar je bistvena kršitev odločb upravnega postopka in s tem tudi eden od razlogov za odpravo izpodbijanega sklepa (v točki 1, 3, in 4 izpodbijanega sklepa).

19. Sodišče iz tožbenih navedb nadalje povzema, da tožeča stranka utemeljeno opozarja, da je bilo dejansko stanje nepopolno in nepravilno ugotovljeno. Sodišče ugotavlja, da je tožena stranka nepravilno ugotovila dejansko stanje glede časa delovanja škvera. V izpodbijanem sklepu sicer trdi, da ta podatek ni bistven, saj gre le za opis enote nepremične kulturne dediščine, vendar pa sodišče s tem ne soglaša. Z izpodbijanim sklepom je namreč tožena stranka odločila, da ostane v veljavi njen sklep št. Rkd-08-12-00013-03-0 z dne 16. 1. 2013 (točka 1. izreka). V izreku tega sklepa pa je določila, da je opis enote nepremične kulturne dediščine sestavni del sklepa. To pomeni, da so vsi podatki, ki so navedeni v opisu enote nepremične kulturne dediščine, ne zgolj priloga, pač pa sestavni del izreka sklepa. Podatek o času obratovanja škvera (datacija) je tudi sicer po določbi drugega odstavka 66. člena ZVKD-1 osnovni podatek o nepremični kulturni dediščini, gre pa tudi za podatek, ki se, skladno z določbo drugega odstavka 5. člena Pravilnika, vpisuje v register. V opisu enote nepremične kulturne dediščine je kot datacijo škvera (torej kot čas njegovega delovanja) tožena stranka določila zadnjo četrtino 19. stoletja in 20. stoletje. Za razliko od tega pa je v obrazložitvi izpodbijanega sklepa ugotovila, da ta podatek ni pravilen in da je po preučitvi dokumentacije (to je bilo tudi razlog, da ni zasliševala prič, ki jih je predlagala tožeča stranka, kar je ustrezno utemeljila in s tako utemeljitvijo soglaša tudi sodišče) ugotovila, da je škver deloval od konca petdesetih do devetdesetih let 20. stoletja. Kljub taki ugotovitvi, tožena stranka opisa enote nepremične kulturne dediščine ni spremenila, kar pomeni, da je njena odločitev (ko je obdržala sklep z dne 16. 1. 2013 v veljavi, vključno z opisom) v neskladju z zbranimi dokazi.

20. Sodišče nadalje ugotavlja, da je tožena stranka dejansko stanje tudi nepopolno ugotovila, in sicer pri določitvi obsega območja nepremične kulturne dediščine. Območje je sicer tožena stranka označila s pomočjo aplikacije GIS, v obrazložitvi pa pojasnila, da zajemajo območje enote dediščine tako ostanki navoza sani v morju, kot tudi območje, ki je potrebno za prezentacijo dejavnosti, to je potegnitev manjšega plovila iz morja. Ob tem ni pojasnila niti kakšen je obseg ostankov navoza sani niti kaj določa velikost območja za prezentacijo. Zgolj navedba, da je območje za prezenacijo določeno v obsegu, da se lahko potegne manjše plovilo iz morja, namreč tega z ničemer ne pojasnjuje. Taka ugotovitev pa je, po mnenju sodišča, ključna, saj, kot je pojasnilo že v 16. točki te obrazložitve, pomeni vpis v register nepremične kulturne dediščine poseg v lastninsko pravico in sme biti omejen na najmanjši možni obseg, kot je nujen za varovanje kulturne dediščine. To pa pomeni, da mora biti določitev območja zaščite ustrezno dokazana, torej ne zadošča navedba, da je dodatno območje, poleg materialnih ostankov, nujno za prezentacijo dejavnosti, pač pa mora biti utemeljeno, zakaj ravno tako veliko območje in kakšna naj bi bila prezentacija. Navodila, na katera se sklicuje tožena stranka, niso ovira za to oceno, prej nasprotno, saj zahtevajo opredelitev območja nepremične kulturne dediščine s koordinatami in določajo tehnični postopek za to določitev. Sodišče torej meni, da je tožena stranka nepopolno ugotovila dejansko stanje in to tako glede obsega območja nepremične kulturne dediščine kot tudi glede dejanskih ostankov navoza sani. Slednje je pomembno tudi zato, ker je šele na podlagi ugotovitve, kaj so ti ostanki v naravi, mogoče presoditi ali gre za take ostanke, ki utemeljujejo njihov vpis v register nepremične kulturne dediščine, torej ali gre za dediščino, ki izpolnjuje pogoje po ZVKD-1, česar pa tožena stranka ni niti ugotovila niti utemeljila.

21. Sodišče še ugotavlja, da tožena stranka tudi ni utemeljila odločitve o odmeri stroškov postopka za predlog za obnovo postopka (točka 2. izpodbijane odločbe), četudi je pravilno ocenila, da je tožeča stranka, ki je s tem predlogom uspela, do teh stroškov upravičena. Tožena stranka je pri odmeri stroškov sicer pravilno izhajala iz tar. št. 2200 Zakona o odvetniški tarifi (v nadaljevanju ZOdvT), ki določa nagrado za izvensodna opravila. Nagrada za ta opravila je določena v razponu, in sicer s količnikom od 0,5 do 2,5. Pri nagradah v razponu se nagrada v posameznem primeru določi po pravičnem preudarku, ob upoštevanju vseh okoliščin, predvsem obsega in težavnosti odvetniške storitve, uporabe tujih pravnih virov, posebnega strokovnega znanja z izvenpravnih področij, pravnega specialističnega znanja ali tujega jezika, pomena zadeve ter prihodkov in premoženjskih razmer stranke. V povprečnem primeru se določi srednja vrednost nagrade v razponu (13. člen ZOdvT). Tožena stranka je v izpodbijani odločbi pojasnila, da je upoštevala količnik 0,5, torej najnižji količnik, pri tem pa navedla, da je tožeča stranka uspela le zato, ker je navedla, da je lastnik nepremičnin, medtem ko kakšne druge pravne rešitve za postopek vpisa v register nepremične kulturne dediščine ta predlog ni prispeval. Sodišče meni, da taka obrazložitev ne pojasni, zakaj je tožena stranka predlog tožeče stranke za obnovo postopka štela kot tak, da je utemeljena odmera stroškov tožene stranke na podlagi najnižjega količnika. Njeno zatrjevanje, da tožeča stranka s predlogom ni prispevala k rešitvi postopka, dejansko pomeni, da je pri odmeri teh stroškov ocenjevala že samo vsebino obnovljenega postopka in ne le predloga za obnovo, četudi bi se pri odmeri teh stroškov smela omejiti le na slednjega. Tožeča stranka je namreč, kot ugotavlja tudi sama, s predlogom za obnovo postopka uspela in bi zatorej tožena stranka morala pojasniti, zakaj ta predlog ocenjuje kot tak, da je nagrado odmerila ob upoštevanju najnižjega količnika po tarifi. Ostali razlogi, ki jih navaja, so namreč razlogi, o katerih se presoja glede na končni izid postopka in ne utemeljujejo sprejete odločitve. Odločitev s tem ni obrazložena, kar je bistvena kršitev odločb postopka in s tem razlog za odpravo izpodbijanega sklepa tudi v 2. točki izreka.

22. Glede na navedeno je sodišče tožbi tožeče stranke ugodilo in izpodbijani sklep ona podlagi 3. in 2. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) odpravilo ter zadevo vrnilo toženi stranki v ponovni postopek (tretji odstavek 64. člena ZUS-1). Ker je sodišče odpravilo vsebinsko odločitev tožene stranke, je posledično odpravilo tudi njeno odločitev o stroških postopka, ki jih je uveljavljala tožeča stranka (3. točka izreka) in bo o njih morala ponovno odločiti, skladno z odločitvijo, ki jo bo sprejela v ponovljenem postopku. V ponovnem postopku mora tožena stranka ugotovljene pomanjkljivosti odpraviti.

K točki II izreka:

23. Ker je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijani sklep odpravilo, je tožeča stranka, po določbi tretjega odstavka 25. člena ZUS-1, upravičena do povračila stroškov postopka. Te stroške je sodišče, skladno z določbo 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu, odmerilo v pavšalnem znesku 347,70 EUR (285,00 EUR in 22 % DDV), glede na to, da je bila zadeva rešena na seji, tožečo stranko pa je zastopala odvetniška družba.