VDSS sodba Pdp 171/2015
Datum: 2015-12-03T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2015:PDP.171.2015
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - organizacijski razlog - ukinitev delovnega mesta - odpoved večjemu številu delavcev

## Jedro

Tožena stranka je sprejela nov Pravilnik o organizaciji in sistemizaciji delovnih mest, s katerim je ukinila tožničino delovno mesto, njene naloge pa je prenesla med ostale zaposlene. To pa predstavlja organizacijski razlog, zaradi katerega je prenehala potreba po opravljanju dela, ki ga je tožnica opravljala pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi. Zato je bil podan utemeljen poslovni razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi v smislu 1. alinee 1. odstavka 89. člena ZDR-1. Pri presoji obveznosti delodajalca, da izvede postopek odpovedi večjemu številu delavcev, se upoštevajo le tisti delavci, ki jim delovno razmerje preneha na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Ne upoštevajo pa se tisti delavci, ki jim pogodba o zaposlitvi preneha na drugih podlagah (

npr. s sporazumnim prenehanjem pogodbe o zaposlitvi) ali tisti, ki zaradi ukinitve delovnih mest sklenejo z delodajalcem nove pogodbe o zaposlitvi brez odpovedi ali nadaljujejo delo v drugih enotah delodajalca brez spremembe pogodbe o zaposlitvi.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice za ugotovitev, da je nezakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ki jo je tožena stranka podala tožnici 18. 11. 2013; da delovno razmerje tožnice pri toženi stranki ni prenehalo in še traja, tako, da je tožena stranka dolžna tožnico pozvati nazaj na delo, ki ga je opravljala pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, oziroma na drugo primerljivo delo; da je tožena stranka dolžna tožnico za čas od prenehanja delovnega razmerja zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi do vrnitve na delo prijaviti v zavarovanje in ji iz naslova plače (zmanjšane za obračunane in s strani tožene stranke odvedene davke in prispevke) plačati mesečne zneske, kot bi jih tožnica dobivala na podlagi odpovedane pogodbe o zaposlitvi, če bi bila v navedenem obdobju zaposlena pri toženi stranki, in vse druge prejemke, do katerih bi bila tožnica upravičena na podlagi pogodbe o zaposlitvi in na podlagi zakonskih določb in aktov tožene stranke (regres, božičnica, trinajsta plača), z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakokratne zapadlosti mesečnih zneskov plače in drugih zneskov do dokončnega plačila. Zavrnilo je podredni tožbeni zahtevek za plačilo denarnega povračila v primeru sodne razveze pogodbe o zaposlitvi v višini 18 mesečnih plač, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, v primeru zamude izpolnitvenega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Odločilo je, da tožnica sama krije svoje stroške sodnega postopka.

2. Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnica iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadalj.). Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenim zahtevkom v celoti ugodi, podredno pa predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugim senatom. Navaja, da iz obrazložitve izpodbijane sodbe ni mogoče razbrati, katere navedbe in dokazne predloge je tožnica podala prepozno, zato je podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje na naroku dne 10. 3. 2014 ni opozorilo strank na posledice, če vlog ne bodo posredovale v roku, ki jim je bil določen, zato je zmotna odločitev sodišča prve stopnje, da naj bi bile določene navedbe in dokazni predlogi tožnice prepozni ter da določene navedbe tožene stranke niso bile prerekane. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do trditev tožnice, da je tožena stranka po sprejemu nove organizacije in sistemizacije, ki je bila podlaga za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici, v obdobju nekaj mesecev izvedla še dve reorganizaciji, v okviru katerih je ponovno odpuščala delavce iz poslovnih razlogov. Te navedbe je tožnica podala (in zanje predlagala tudi dokaze), ko je za dejstva izvedela in to tudi obrazložila, zato z navedbami ni mogla biti prekludirana. Meni, da ukinitev delovnega mesta ne more biti razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj so bila stara delovna mesta ukinjena vsem delavcem, pa kljub temu z izjemo šestih delavcev, tožena stranka preostalim ni odpovedala pogodbe o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje bi moralo najprej ugotoviti, kaj je dejansko tožnica delala in ali se ta opravila še vedno opravljajo pri toženi stranki, torej, ali so res postala nepotrebna ali ne. Zaslišane priče niso vedele izpovedati o tem, kaj je tožnica delala in o tem, kakšna dela se še opravljajo, oziroma so navajala dela, ki jih tožnica ni nikoli opravljala. Prav tako niso vedele izpovedati o tem, kako je tožena stranka izpolnjevala svojo dolžnost iz tretjega odstavka 83. člena kolektivne pogodbe tožene stranke. Tožnica se je v vlogah opredelila do izpovedi prič, vendar sodišče prve stopnje teh vlog ni upoštevalo. Prav iz razloga, ker bi bilo potrebno objektivno ugotoviti, kaj je tožnica delala in ali se ta opravila še opravljajo, je tožnica predlagala postavitev izvedenca računovodske stroke, vendar je sodišče prve stopnje ta dokazni predlog zavrnilo. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo niti do izpovedi tožnice kot stranke in je nekritično sledilo le neprepričljivim in neverodostojnim izpovedim zaslišanih prič, ki so bile vse zainteresirane, da se postopek konča ugodno za toženo stranko. Priča A.A. je edini potrdil navedbe tožnice, da je le manjši obseg tožničinega dela po reorganizaciji postal nepotreben. Da se obseg tožničinega dela ni zmanjšal, izhaja ne le iz izpovedi priče A.A., ampak tudi iz ocene tožničinega dela (dokaz D46). Ker se sodišče prve stopnje ni opredelilo do izpovedi tožnice in navedlo prepričljivih razlogov, zakaj ne verjame priči A.A., je storilo kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Tožnica je predlagala predložitev pogodb o zaposlitvi vseh delavcev, s čimer je želela izpodbiti navedbe tožene stranke, da so se s sistemizacijo spremenili le nazivi delovnih mest in da zato pogodb o zaposlitvi delavcem ni bilo treba odpovedati. Glede na to, da so se na novo organizirala vsa delovna mesta, stara pa so bila ukinjena, bi pogodbe o zaposlitvi morala odpovedati vsem tistim delavcem, ki so bili po novem razporejeni na bistveno drugačna delovna mesta. Ker je bilo delavcev, katerim bi bilo treba odpovedati pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga vsaj 20, bi tožena stranka morala izvesti postopek odpuščanja večjega števila delavcev. Ker tožnica teh podatkov sama ni imela, je bi postavljena v neenakopraven položaj s toženo stranko, pa je bilo poseženo v pravico tožnice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS. Tožničino delo pri toženi stranki še obstaja in ga opravlja B.B. na delovnem mestu DM ..., arhiviranje pa je odpadlo šele po 15. 1. 2014. Na zlorabo instituta odpovedi pogodbe o zaposlitvi kaže tudi dejstvo, da je bila v času reorganizacije, ko je bila tožnici odpovedana pogodba o zaposlitvi, v Področje finančnega in stroškovnega računovodstva prerazporejena dodatna interna delavka C.C.. Tako se je vključno z delom študentke povečalo število zaposlenih v navedenem področju. Tožnica meni, da tožena stranka ni uspela z zadostno stopnjo prepričanja dokazati, da so pri toženi stranki dejansko preverili, ali zanjo obstaja ustrezno delovno mesto. Nobena od zaslišanih prič ni konkretno pojasnila, kako je potekalo iskanje ustrezne zaposlitve za tožnico, odgovornost za to iskanje pa so priče prelagale ena na drugo. Pri toženi stranki so v času odpovedi pogodbe o zaposlitvi obstajala prosta delovna mesta z enako ravnjo in vrsto izobrazbe, kot je bila zahtevana na delovnem mestu tožnice, in sicer delovna mesta DM ..., DM ..., DM ... in DM ... Tožnica meni, da so bile njene osebnostne lastnosti razlog, da je bila kljub uspešno opravljenemu delu izbrana za odpoved pogodbe o zaposlitvi izmed treh delavk (poleg B.B. in D.D.), ki so opravljale primerljivo delo. To je posredno potrdila tudi priča E.E.. Tožničino delo je bilo preneseno na B.B. in ne na več delavk. Tožena stranka ni uspela dokazati, da tožnice, ki je po izobrazbi bolje kvalificirana, ne bi mogla prekvalificirati za delo katere izmed preostalih dveh delavk v potrebnem obsegu. Sodišče prve stopnje je vezano na vsebino odpovedi pogodbe o zaposlitvi in poslovnega razloga ne bi smelo utemeljevati z drugimi tehnološkimi razlogi (npr. uvedba nove informacijske podpore), ki dejansko sploh ni imela vpliva na obseg tožničinega dela. Navaja še, da tožena stranka tožnice ni obvestila o obveznosti prijave v evidenco iskalcev zaposlitve, prav tako ni ob začetku odpovednega roka o odpovedi pogodbe o zaposlitvi obvestila Zavod RS za zaposlovanje. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožena stranka je v odgovoru na pritožbo prerekala pritožbene navedbe tožnice, predlagala, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri navedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti in na katere opozarja pritožba, da je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Tožnica v pritožbi neutemeljeno navaja, da je izpodbijana sodba obremenjena s kršitvijo iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker sodišče prve stopnje ni navedlo, katerih navedb o dejstvih in dokaznih predlogov zaradi prekluzije ni upoštevalo. Ker pa ne gre za razloge o odločilnih dejstvih, ampak za pojasnilo v zvezi s procesno odločitvijo sodišča, očitana kršitev ni podana, pa tudi sicer sodišče prve stopnje s takšnim ravnanjem ni kršilo nobene procesne določbe. Sploh v primeru, kadar so navedbe pravdnih strank obsežne (kot v konkretnem primeru), ni mogoče od sodišča zahtevati, da bo povzemalo vse trditve o dejstvih in dokazne predloge, ki jih zaradi prekluzije ni upoštevalo. Navedena kršitev določb pravdnega postopka ni podana niti iz razloga, ker izpodbijana sodba naj ne bi imela vseh razlogov o odločilnih dejstvih. Sodišče prve stopnje je zakonitost izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi presojalo tako z vidika utemeljenosti odpovednega razloga kot tudi z vidika drugih s strani tožnice zatrjevanih razlogov za nezakonitost odpovedi (ker tožena stranka naj ne bi preverila možnosti ohranitve tožničine zaposlitve in ker naj ne bi izdelala programa razreševanja presežnih delavcev, čeprav bi ga morala).

7. Sodišče prve stopnje je na prvem naroku za glavno obravnavo dalo strankama možnost, da navedeta nova dejstva in predlagata nove dokaze tudi še v kasnejših vlogah, in jima postavilo rok za njihovo vložitev. Tožnica v pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje ni hkrati opozorilo tudi na posledice zamude tako postavljenega roka, zato bi po mnenju tožnice moralo upoštevati tudi tiste navedbe o dejstvih in dokazne predloge, ki so bili podani po preteku tega roka, prav tako pa ne bi smelo šteti, da so ostale nekatere navedbe tožene stranke neprerekane. Ker gre za očitek relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka, se pritožbeno sodišče ne opredeljuje do pavšalnih pritožbenih navedb v tem delu, v katerih tožnica ne pove, katerih navedb in dokaznih predlogov sodišče prve stopnje ni upoštevalo, katere navedbe je zmotno štelo za neprerekane in kako bi to lahko vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe (prvi odstavek 339. člena ZPP). Edini konkretni pritožbeni očitek v zvezi z navedenim je očitek, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo navedb o tem, da je tožena stranka odpuščala delavce iz poslovnih razlogov zaradi naknadno izvedenih reorganizacij. Ker pa je iz 28. točke obrazložitve izpodbijane sodbe razvidno, da je sodišče prve stopnje te navedbe upoštevalo, morebitna kršitev določb pravdnega postopka (tudi če bi bila podana) v nobenem primeru ne bi mogla vplivati na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe, zato očitana relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s sedmim odstavkom 286.a člena ZPP ni podana.

8. Iz pritožbenih navedb tožnice na več mestih smiselno izhaja tudi očitek kršitve načela kontradiktornosti iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki po presoji pritožbenega sodišča ni utemeljen. Iz izpodbijane sodbe je razvidno, da je sodišče prve stopnje upoštevalo tako navedbe tožene stranke kot tudi navedbe tožnice, obe sta imeli možnost za svoje navedbe predlagati tudi dokaze. Tiste dokazne predloge tožnice, ki jih sodišče prve stopnje ni izvedlo, pa je argumentirano zavrnilo, kot izhaja iz 38. točke obrazložitve izpodbijane sodbe. Tožnica (tako ona sama kot njen pooblaščenec) je imela možnost zaslišanim pričam postavljati vprašanja, pri čemer je sodišče prve stopnje celo dopuščalo vprašanja, ki za predmetni spor niso relevantna. Iz navedenih razlogov ni podana niti uveljavljana kršitev ustavne pravice enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS (Ur. l. RS, št. 33/1991 in nadalj.).

9. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do izpovedi tožnice. S tem, ko je sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi navedlo razloge o odločilnih dejstvih, se opredelilo do navedb tožnice in izpovedi zaslišanih prič, se je po vsebini dejansko opredelilo tudi do izpovedi tožnice, zato relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 8. členom ZPP ni podana, saj ne bi mogla vplivati na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe.

10. V pritožbi tožnica neutemeljeno nasprotuje odločitvi sodišča prve stopnje, da je zavrnilo nekatere dokazne predloge tožnice. Tožnica je predlagala postavitev izvedenca računovodske stroke, ki bi podal mnenje o tem, kakšno delo je pri toženi stranki opravljala. Ker izvedenec mnenja o navedenem ne bi mogel podati, saj lahko o tem izpovejo le tožnica sama in drugi zaposleni pri toženi stranki, izvedba tega dokaza ni bila primerna za ugotovitev tega dejstva, zato je sodišče prve stopnje ta dokazni predlog pravilno zavrnilo. V zvezi s tem so neutemeljeni in protispisni tudi pritožbeni očitki, da sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, kakšno delo je tožnica opravljala in da zaslišane priče o tem niso znale izpovedati nič konkretnega. Natančen opis tožničinega dela izhaja predvsem iz izpovedi priče F.F., pa tudi iz izpovedi drugih zaslišanih prič. Sicer pa ugotavljanje tožničinih delovnih nalog samo po sebi za potrebe pravilne rešitve spora o zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga niti ni odločilnega pomena, glede na to, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bilo njeno delo preneseno na druge zaposlene.

11. Pravilno je sodišče prve stopnje zavrnilo dokazni predlog tožnice, da naj tožena stranka predloži pogodbe o zaposlitvi vseh (več kot 800) zaposlenih delavcev pri toženi stranki. Ta dokaz je tožnica predlagala z namenom, da bi se ugotovilo, ali bi tožena stranka tudi drugim zaposlenim morala zaradi spremembe organizacije in sistemizacije podati odpoved pogodbe o zaposlitvi in posledično upoštevati določbe kolektivne pogodbe tožene stranke o odpovedi večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov. Ker to dejstvo za pravilno rešitev predmetnega spora ni relevantno, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju te sodbe, izvedba dokaza za njegovo ugotavljanje ni bila potrebna. Sodišče prve stopnje je tako pravilno zapisalo, da izvedba tega dokaza ne bi pripomogla k ugotovitvi relevantnih dejstev in s tem ni izvedlo vnaprejšnje dokazne ocene, kot sodišču prve stopnje neutemeljeno očita pritožba.

12. Neutemeljene so pritožbene navedbe, v katerih tožnica sodišču prve stopnje očita neustrezno dokazno oceno izpovedi zaslišanih prič in s tem relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 8. členom ZPP. Izpovedi prič je sodišče prve stopnje ocenilo povsem ustrezno, pojasnilo je, zakaj je izpovedim sledilo in zakaj ne ter pri tem upoštevalo metodološki napotek iz 8. člena ZPP. Sprejemljivi so tudi razlogi, zaradi katerih ni sledilo izpovedi priče A.A. glede obsega preostalega dela tožnice (ker ne gre za tožnici nadrejenega delavca). Dejstvo, da so bile zaslišane priče pri toženi stranki zaposleni delavci in da so iz tega razloga zainteresirani za uspeh tožene stranke v tem postopku, pa v skladu s sodno prakso ni okoliščina, ki bi sama po sebi vplivala na oceno verodostojnosti izpovedi prič(1). Drugih okoliščin, ki bi vzbujale dvom v verodostojnost izpovedi prič tožnica v pritožbi ne navaja.

13. Predmet tega individualnega delovnega spora je presoja zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, ki jo je tožena stranka podala tožnici 18. 11. 2013. Tožnica je bila pri toženi stranki zaposlena na delovnem mestu višji samostojni referent II (konter – bilacist) v organizacijski enoti Služba G.. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožena stranka 21. 10. 2013 sprejela nov Pravilnik o organizaciji in sistemizaciji delovnih mest, s katerim je ukinila tožničino delovno mesto. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da so z uvedbo elektronske likvidacije računov odpadle glavne tožničine naloge, ostale pa so bile prenesene na druge zaposlene, je presodilo, da obstoji utemeljen poslovni razlog in da je tožena stranka tožnici zakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

14. Poslovni razlog je v 1. alineji prvega odstavka 89. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj.) opredeljen kot prenehanje potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca. V času podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici sicer ni več veljala zakonska obveznost delodajalca (ki jo je prej določal tretji odstavek 88. člena Zakona o delovnih razmerjih – ZDR; Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.), da mora v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga preveriti, ali je delavca mogoče zaposlitvi pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih oziroma ali ga je mogoče dokvalificirati za delo, ki ga opravlja, oziroma prekvalificirati za drugo delo. Kljub temu pa je takšna obveznost veljala za toženo stranko, saj je določena v tretjem odstavku 83. člena njene kolektivne pogodbe (B16), ki je po ugotovitvi sodišča prve stopnje veljala v času podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici. V konkretni zadevi je glede na trditveno podlago strank treba upoštevati tudi določbo 132. člena kolektivne pogodbe tožene stranke, ki določa, da je tožena stranka dolžna izdelati program razreševanja presežnih delavcev, če ugotovi, da bo zaradi poslovnih razlogov postalo nepotrebno delo v obdobju 30 dni najmanj 30 delavcev ali v obdobju treh mesecev 20 ali več delavcev. Z vidika tožnice je namreč navedena določba ugodnejša od zakonske določbe 98. člena ZDR-1, ki določa, da mora delodajalec, ki zaposluje 300 ali več delavcev (kar velja za toženo stranko), izdelati program razreševanja presežnih delavcev, če ugotovi, da bo zaradi poslovnih razlogov postalo nepotrebno delo v obdobju 30 dni najmanj 30 delavcev.

15. Sodišče v sporu o zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga v okviru trditvene podlage delavca preverja obstoj utemeljenega razloga za takšno odpoved pogodbe o zaposlitvi in ali je delodajalec v postopku podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi izpolnil vse obveznosti, ki mu jih nalagajo zakon, kolektivne pogodbe, notranji akti delodajalca in morebiti tudi pogodba o zaposlitvi, sklenjena z delavcem. Ustaljeno je stališče sodne prakse, da sodišče v sporih o zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov ni pristojno presojati poslovnih in organizacijskih odločitev delodajalca, preverja pa, ali niso morda takšne odločitve delodajalca le navidezne, sprejete z namenom zlorabiti institut odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V takšnem primeru sodišče ugotovi nezakonitost izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

16. V konkretnem primeru je sodišče prve stopnje ugotovilo, da se je tožnici obseg nalog zmanjšal zaradi uvedbe elektronske likvidacije računov in da so bile preostale njene naloge prenesene na druge zaposlene pri toženi stranki. Tožnica v pritožbi ne nasprotuje dejanskim ugotovitvam sodišča prve stopnje, da je tožena stranka delovne naloge tožnice razporedila med druge zaposlene, nasprotuje pa ugotovitvi, da so se prerazporedile na več zaposlenih in ugotovitvi, da se je obseg njenega dela zmanjšal oziroma da se je zmanjšal že ob podaji odpovedi pogodbe o zaposlitvi in ne šele kasneje. Na podlagi dejanske ugotovitve, da je tožena stranka v resnici delo tožnice prerazporedila na druge zaposlene, je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da obstoji utemeljen poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici. Že na podlagi organizacijske odločitve tožene stranke, da se naloge, ki jih je opravljala tožnica, prerazporedijo na druge zaposlene (ne glede na obseg preostalih nalog), je tožnici lahko zakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Delodajalec se namreč lahko samostojno in svobodno odloči za drugačno organizacijo oz. način dela in delovne naloge prerazporedi na druge zaposlene, s tem pa racionalizira svoje poslovanje. Prav tako se lahko delodajalec samostojno odloči, na katerega delavca bo prenesel naloge in komu bo posledično iz tega razloga odpovedal pogodbo o zaposlitvi. V konkretnem primeru je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da tožnici odpoved pogodbe o zaposlitvi ni bila podana iz diskriminatornih razlogov. Takšnemu dejanskemu zaključku sodišča prve stopnje pa tožnica v pritožbi konkretizirano ne nasprotuje.

17. Nepomembne za presojo zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga so ugotovitve, ali se delo, ki ga je opravljala tožnica, pri toženi stranki še vedno opravlja in ali so bile naloge prenesene na enega ali dva zaposlena delavca pri toženi stranki. Tudi, če sodišče ugotovi, da je delo, ki ga je opravljal delavec, pri delodajalcu še vedno potrebno, vendar ga sedaj opravljajo drugi zaposleni, je podan razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi temu delavcu. Poslovni razlog je namreč podan, kadar iz razlogov na strani delodajalca preneha potreba po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, kar pomeni, da preneha potreba po delu točno določenega delavca in ne delo, ki ga je ta delavec opravljal, na splošno. Prav tako na zakonitost odpovedi ne vpliva število zaposlenih, na katere je delodajalec prenesel delovne naloge delavca, ki mu je odpovedal pogodbo o zaposlitvi, zato tudi morebitna zmotna ugotovitev sodišča prve stopnje na pravilnost materialnopravnega zaključka ne more vplivati.

18. Z vidika zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi je sama po sebi nepomembna ugotovitev, ali se je obseg tožničinih delovnih nalog zmanjšal, čeprav je takšna dejanska ugotovitev sodišča prve stopnje pravilna. Zaslišane priče (H.H., A.A., E.E., D.D. in F.F.) so namreč skladno izpovedale, da se je obseg tožničinega dela zmanjšal po uvedbi elektronske likvidacije računov. Priče sicer niso bile skladne v izpovedi, ali se je tožničino delo zaradi uvedbe elektronske likvidacije računov zmanjšalo v večjem ali manjšem obsegu, vendar to niti ni pomembno. Glede na to, da iz same odpovedi pogodbe o zaposlitvi (A4) kot poslovni razlog izhaja, da so tožničino delovno mesto ukinili, njene naloge pa prerazporedili na druge zaposlene, je tožena stranka dolžna dokazati samo slednje, kar ji je tudi po presoji pritožbenega sodišča uspelo. Čeprav je sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi kot razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici ugotovilo tudi zmanjšanje obsega dela tožnice, je neutemeljen pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje s tem širilo razloge za odpoved pogodbe o zaposlitvi in da je ugotavljalo tudi dejstva, ki v sami odpovedi niso zapisana. Ugotovitev o zmanjšanju obsega dela tožnice je namreč neločljivo povezana z ugotovitvijo, da so bile njene naloge prenesene na druge zaposlene, zato je logično, da takšna ugotovitev izhaja tudi iz izpodbijane sodbe. Sicer pa za ugotovitev zakonitosti izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi zadostuje (le) ugotovitev razlogov, ki so navedeni v njej in so bili v postopku pred sodiščem prve stopnje s strani tožene stranke tudi dokazani.

19. Na zakonitost izpodbijane odpovedi pogodbe o zaposlitvi prav tako ne vpliva odločitev tožene stranke, da bo delovni proces organizirala s premestitvijo delavke C.C. iz drugega oddelka tožene stranke v oddelek, kjer je delala tožnica. Poleg tega, da zaslišane priče navedenega sploh niso potrdile, ampak so izpovedale, da se je C.C. vrnila s porodniškega dopusta, bi bila zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi lahko vprašljiva le v primeru zaposlovanja novih delavcev, česar pa tožnica v predmetnem postopku niti ni zatrjevala. Tudi delo študentov po stališču sodne prakse ne more vplivati na zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, saj gre za organizacijsko odločitev delodajalca(2). Glede na navedeno se pritožbeno sodišče ne opredeljuje do pritožbenih navedb, ki izhajajo iz nasprotnih materialnopravnih stališč.

20. Tožnica je v postopku pred sodiščem prve stopnje zatrjevala, da bi tožena stranka morala upoštevati določbe kolektivne pogodbe tožene stranke o odpovedi večjemu številu delavcev iz poslovnih razlogov in izdelati program razreševanja presežnih delavcev. V ta namen je tožnica predlagala, da tožena stranka predloži pogodbe o zaposlitvi vseh zaposlenih pri toženi stranki, na podlagi česar bi se lahko ugotovilo, da bi tožena stranka morala pogodbe o zaposlitvi odpovedati vsem tistim delavcem, katerim se je zaradi spremenjene organizacije in sistemizacije bistveno spremenilo delo. Ker je bilo takšnih delavcev po mnenju tožnice več kot 20, je bila tožena stranka dolžna izdelati program razreševanja presežnih delavcev in ker ga ni, je izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je v obdobju od 1. 7. 2013 do 28. 2. 2014 tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov šestim delavcem, devetim delavcem pa je tožena stranka ponudila v podpis nove pogodbe o zaposlitvi. Po stališču sodne prakse(3) , na katerega je opozorilo tudi sodišče prve stopnje, se za presojo obveznosti delodajalca, da izvede postopek odpovedi večjemu številu delavcev, upoštevajo le tisti delavci, ki jim delovno razmerje preneha na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Ne upoštevajo pa se tisti delavci, ki jim pogodba o zaposlitvi preneha na drugih podlagah (npr. s sporazumnim prenehanjem pogodbe o zaposlitvi) ali tisti, ki zaradi ukinitve delovnih mest sklenejo z delodajalcem nove pogodbe o zaposlitvi brez odpovedi ali nadaljujejo delo v drugih enotah delodajalca brez spremembe pogodbe o zaposlitvi. Ker je torej sodišče prve stopnje ugotovilo, da je delovno razmerje pri toženi stranki na podlagi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga prenehalo le šestim delavcem, tej dejanski ugotovitvi pa tožnica v pritožbi ne nasprotuje, tožena stranka ni bila dolžna izvesti programa razreševanja presežnih delavcev in izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici iz tega razloga ni nezakonita. Glede na navedeno sploh ni pomembno, ali bi tožena stranka morala iz poslovnih razlogov pogodbo o zaposlitvi odpovedati tudi drugim delavcem, saj se upoštevajo le tisti delavci, ki jim je bila pogodba o zaposlitvi dejansko odpovedana iz poslovnega razloga, teh pa je bilo pri toženi stranki le šest. Pritožbeno sodišče pri tem še dodaja, da delodajalcu zakon niti ne nalaga, da mora delavcu v primeru bistvene spremembe vsebine dela odpovedati pogodbo o zaposlitvi in mu ponuditi novo pogodbo o zaposlitvi po določbi 91. člena ZDR-1. Če delavec s spremembo dela in s ponujeno novo pogodbo o zaposlitvi soglaša, z delodajalcem zgolj sklene novo pogodbo o zaposlitvi na podlagi določbe drugega odstavka 49. člena ZDR-1 v zvezi s prvim odstavkom 31. člena ZDR-1 in v takšnem primeru do odpovedi pogodbe o zaposlitvi sploh ne pride.

21. Po presoji pritožbenega sodišča pa je pravilen tudi zaključek sodišča prve stopnje, da izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi ni nezakonita zato, ker tožena stranka tožnici ni ponudila zaposlitve na drugem delovnem mestu. Takšna obveznost (ki je ZDR-1 ne določa več) je za toženo stranko veljala na podlagi njene kolektivne pogodbe. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi zaslišanih prič ugotovilo, da je tožena stranka preverila, ali je tožnico mogoče zaposliti na drugo delovno mesto oziroma jo prekvalificirati ali dokvalificirati in ugotovila, da takšna možnost ne obstaja. Tožnica v pritožbi neutemeljeno navaja, da zaslišane priče niso vedele konkretno izpovedati o tem, kako so pri toženi stranki preverjali, ali za tožnico obstoji drugo ustrezno delovno mesto. Povsem konkretni razlogi za to izhajajo predvsem iz izpovedi priče H.H. (ki je bila v zvezi s tem zaslišana dvakrat) in A.A., sicer pa so tudi druge zaslišane priče skladno izpovedale, da ni bilo možnosti za ohranitev tožničine zaposlitve. Tudi v zvezi s konkretnimi delovnimi mesti, ki jih tožnica omenja v pritožbi, so zaslišane priče povsem konkretno pojasnile, da gre bodisi za delovna mesta, na katerih ni zaposlen nihče, ker potrebe po tem delu ni, bodisi gre za delovna mesta, na katerih so potrebna specifična znanja, ki jih tožnica nima. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem pravilno pojasnilo, da je odločitev delodajalca, da na določeno sicer sistemizirano delovno mesto ne zaposli nobenega delavca, njegova organizacijska odločitev, v katero sodišče ne sme posegati. Od delodajalca ni mogoče zahtevati, da bi na takšnem delovnem mestu kogarkoli zaposlil, tudi ne v primeru, kadar bi na ta način omogočil nadaljevanje delovnega razmerja delavcu, ki mu odpoveduje pogodbo o zaposlitvi iz poslovnih razlogov, kot je bilo to v konkretnem primeru. Navedenemu stališču ne nasprotuje sodna praksa, na katero se v pritožbi sklicuje tožnica(4) , saj se drugače kot v konkretnem primeru nanaša na situacije, v katerih je potreba po delu na prostem delovnem mestu obstajala.

22. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo tožnice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP). Na ostale pritožbene navedbe, ki za pravilno rešitev v obravnavani zadevi niso odločilnega pomena, pritožbeno sodišče ne odgovarja (prvi odstavek 360. člena ZPP). Prav tako se ne opredeljuje do navedb o dejstvih, ki jih tožnica v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zatrjevala, pa ne izkaže, da jih brez svoje krivde ni mogla navesti pravočasno (286. člen ZPP). Pritožbeno sodišče zato na podlagi prvega odstavka 337. člena ZPP ni upoštevalo navedb o tem, da tožena stranka tožnice ni obvestila o obveznosti prijave v evidenco iskalcev zaposlitve in da ob začetku odpovednega roka o odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni obvestila Zavod RS za zaposlovanje.

23. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnica sama krije svoje pritožbene stroške, ker s pritožbo ni uspela (prvi odstavek 154. člena ZPP). Odločitev o stroških odgovora na pritožbo tožene stranke je odpadla, ker jih tožena stranka ni priglasila (prvi odstavek 163. člena ZPP).

(1) Glej na primer sodbo pritožbenega sodišča, opr. št. Pdp 234/2015 z dne 28. 10. 2015, in številne druge.

(2) Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča, opr. št. VIII Ips 297/2011 z dne 16. 10. 2012, in sodba pritožbenega sodišča, opr. št. Pdp 379/2015 z dne 6. 8. 2015. (3) Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 178/2012 z dne 4. 3. 2013. (4) Sodbi Vrhovnega sodišča RS, opr. št. VIII Ips 36/2013 z dne 16. 9. 2013 in opr. št. VIII Ips 232/2011 z dne 3. 4. 2012.