Sklep III Ips 139/2007
Datum: 2010-07-13T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2010:III.IPS.139.2007
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VSM I Cpg 197/2006
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Gospodarski oddelek
podrocje: OBLIGACIJSKO PRAVO - TRANSPORTNO PRAVO
institut: špediterska pogodba - povrnitev premoženjske škode - premoženjske pravice - obveznost plačila carinskih in davčnih dajatev - hrvaško pravo

## Jedro

Po določbi 155. člena hrvaškega ZObvO – ki je vsebinsko enaka kot določba 155. člena ZOR - je škoda zmanjšanje nekega premoženja (navadna škoda) in preprečitev njegovega povečanja (izgubljeni dobiček). Pojem premoženja ne obsega samo stvari, temveč tudi druge premoženjske pravice. O zmanjšanju premoženja (torej pravno priznani škodi) govorimo, če se aktivna stran zmanjša, kakor tudi, če se pasivna poveča. Takšno zmanjšanje premoženja tožeče stranke pomeni njena s pravnomočnimi in izvršljivimi upravnimi odločbami ugotovljena obveznost plačila carinskih in davčnih dajatev.

## Izrek

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

## Obrazložitev

A. Dosedanji potek postopka

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, po katerem bi morala toženca nerazdelno plačati tožeči stranki znesek 28.566.582,00 SIT – z obrestmi od vložitve tožbe - kot odškodnino zaradi kršitve njune pogodbene obveznosti. Tožeča stranka naj bi ne bila dokazala, da ji je škoda že nastala.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo prvostopenjsko sodbo.

3. Zoper sodbo pritožbenega sodišča je tožeča stranka vložila revizijo. Uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava in bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz prvega in drugega odstavka 339. člena ZPP.

4. Vrhovno sodišče je na podlagi drugega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS 45/2008 – ZPP-D) uporabilo Zakon o pravdnem postopku s spremembami, ki so bile uveljavljene pred ZPP-D (Ur. l. RS 73/2007 – uradno prečiščeno besedilo).

5. Sodišče je revizijo vročilo toženi stranki in Vrhovnemu državnem tožilstvu RS. Tožena stranka na revizijo ni odgovorila.

Ugotovljeno dejansko stanje

6. Sodišči prve in druge stopnje sta oprli svoji odločitvi na naslednja ugotovljena pravno relevantna dejstva: - toženca sta se (ločeno) po več prevoznih pogodbah zavezala opraviti več mednarodnih cestnih prevozov blaga (sladkorja) iz Madžarske za prejemnike v Sloveniji, preko Hrvaške; - ob vstopu v Hrvaško sta se za izvedbo administrativnih opravil v zvezi z začasnim uvozom blaga vsakič obrnila na tožečo stranko. Ta je za vsak posamezen prevoz izpolnila obrazec Prijava za uvoz, izvoz in prevoz blaga (Prijava), ki sta ga podpisali obe stranki – torej vsakič eden od tožencev, ki je bil prevoznik, in tožeča stranka; - na vseh Prijavah je med drugim navedeno, na kateri carinski izpostavi (CI) je blago vstopilo v Hrvaško, na katero (izstopno) CI na slovensko hrvaški meji je napoteno, rok za prijavo na tej CI ter ugotovitev, da obstaja garancija tožeče stranke pri Slatinski banki; - blago je vstopilo na območje Hrvaške, ni pa dokaza o tem, da bi bilo prepeljano s tega območja, zaradi česar je Carinska uprava MF za finance Republike Hrvaške izdala za vsako pošiljko posebej ustrezen sklep, s katerim je tožeči stranki naložila plačilo carine in davka na dodano vrednost. Ti sklepi so postali izvršljivi; - obveznost plačila carinskih obveznosti tožeče stranke je bila zavarovana z bančno garancijo Slatinske banke.

B.

Revizijske navedbe

7. Sodišči prve in druge stopnje naj bi bili zmotno uporabili materialno pravo, ko sta ugotovili, da revidentka ni uspela dokazati obstoja škode. Revidentka napada ključno ugotovitev v izpodbijani sodbi, da bi bila škoda izkazana le, če bi tožnik izkazal plačilo zneska banki iz unovčene garancije, če pa zneska iz garancije banka od tožeče stranke ne bi mogla izterjati, pa dokaz o tem. Zatrjuje, da je za nastanek škode nepomembno, na kakšen način je tožnik svoj dolg do hrvaške države poravnal. Škoda po revidentkinem stališču nastane v trenutku, ko je dokončano protipravno ravnanje tožene stranke in ko je očitno, da je škoda nastala ali pa bo nastala v prihodnje in njenega nastanka z nobenim človeku poznanim sredstvom ni mogoče preprečiti.

C.

Presoja utemeljenosti revizije

8. Sodišče prve stopnje je razmerja med tožečo stranko in tožencema pravilno obravnavalo kot razmerja iz sklenjenih špediterskih pogodb. Ta razmerja sicer zmotno presoja po določbah slovenskega prava (ZOR), saj 6. točka prvega odstavka 20. člena Zakona o ureditvi kolizije zakonov s predpisi drugih držav v določenih razmerjih (Uradni list SFRJ 43/82 – ZUK), ki je veljal v času nastanka spornih razmerij, določa, da se za pogodbo o špediciji uporabi pravo kraja, kjer je imel špediter ob prejemu ponudbe prebivališče oziroma sedež. Dejstva, da je bilo razmerje prevoznikov s špediterjem le del mednarodnega prevoza po cesti, na kar se sklicuje sodišče prve stopnje, ni mogoče šteti kot takšne posebne okoliščine primera, ki bi v skladu s prvim odstavkom 20. člena ZUK napotovale na drugo pravo. Ta okoliščina je namreč podana pri večini špediterskih pogodb. Tožeča stranka kot špediter je imela v času prejema ponudbe sedež na območju Republike Hrvaške, zato se za sporno razmerje uporabljajo določbe hrvaškega Zakona o obligacijskih razmerjih (ZObvO -Zakon o obveznim odnosima, Uradni list SFRJ 29/78, s spremembami, prevzet z Zakonom o preuzimanju zakona o obveznim odnosima – Narodne novine 53/91 s poznejšimi spremembami). Ta pomanjkljivost sama po sebi pa ni imela vpliva na pravilnost sodbe, saj se ureditev pogodbe o špediciji in tudi ureditev odgovornosti zaradi kršitve pogodb po tedaj veljavnem slovenskem in hrvaškem pravu ne razlikujeta.

9. Po določbi 827. člena ZObvO se s špeditersko pogodbo špediter zavezuje, da bo za prevoz določene stvari sklenil v svojem imenu in na račun naročitelja prevozno pogodbo in druge za to potrebne pogodbe ter opravil druge običajne posle in dejanja, naročitelj pa se obvezuje, da mu bo za to dal določeno plačilo. Bistvo za špeditersko pogodbo je, da se špediter zaveže nuditi storitve v zvezi s prevozom stvari, pri čemer sklenitev prevozne pogodbe ni obvezna sestavina špedicijske pogodbe. Ravno tako predmet špediterjeve obveznosti ni nujno sklepanje pravnih poslov – lahko gre tudi za opravo dejanskih poslov, povezanih s prevozom, ki zahtevajo znanje, ki ga prevoznik običajno nima. Ravno za tak primer je šlo v tem primeru: tožeča stranka je po naročilu tožencev, ki sta bila prevoznika, in proti plačilu, v svojem imenu pa na njun račun, opravila formalnosti na carini v zvezi s tranzitom blaga preko Hrvaške v Slovenijo.

10. Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno razložili vsebino in pomen Prijav za uvoz, izvoz in prevoz blaga, ki sta jih podpisali pravdni stranki. Čeprav gre za predpisani obrazec, ki ga je treba izpolniti ob prijavi začasnega uvoza tranzitnega blaga, in je naslovljen predvsem na carinske organe vstopne države, ga je – poleg ustno dogovorjenih pravic in obveznosti iz špediterskega razmerja - glede na podpis s strani obeh strank mogoče šteti tudi kot listino, ki ustvarja pravice in obveznosti med vlagateljem prijave (tožečo stranko) in prevoznikom (tožencem). Navedbe na Prijavah o tem, na kateri carinski izpostavi je blago vstopilo v Hrvaško, na katero (izstopno) CI je napoteno ter rok za prijavo na tej CI pomeni hkrati pogodbeno obveznost prevoznika. Le ta namreč lahko zagotovi, da bo izpolnjena obveznost iz prijave – da bo namreč blago tudi dejansko prepeljano na odhodno CI, kamor je napoteno. Na podlagi navedbe, zapisane na Prijavah, da obstaja garancija tožeče stranke pri Slatinski banki, sta toženca, ki sta se poklicno ukvarjala z mednarodnim prevozom blaga po cesti, nedvomno morala pričakovati, da bo zaradi kršitve dogovora za tožečo stranko nastala obveznost plačila carinskih dajatev. S tem je podana podlaga, ki jo zahteva 266. člen ZObvO (določba je enaka 266. členu ZOR) za to, da tožeča stranka zahteva povrnitev tako nastale škode. Pravilno je tudi stališče, da se toženca nista mogla ekskulpirati z navedbo, da sta blago na ozemlju Hrvaške izročila drugemu prevozniku po nalogu naročnika prevoza. Toženca nista niti navajala, da bi ob prejemu takšnega telefonskega navodila zahtevala, naj naročnik predloži prvi izvod tovornega lista in ju zavaruje proti vsem izdatkom, izgubam in škodi, ki bi jih utegnila imeti z izvršitvijo takšnih navodil. 11. Zmotno pa je pravno stališče sodišča prve in druge stopnje, da tožeči stranki ni nastala škoda že s tem, ko je zaradi kršitve pogodbenih dolžnosti tožencev dolžna na podlagi pravnomočnih in izvršljivih sklepov hrvaške carinske uprave plačati carinske in davčne dajatve.

12. Po določbi 155. člena ZObvO – ki je vsebinsko enaka kot določba 155. člena ZOR - je škoda zmanjšanje nekega premoženja (navadna škoda) in preprečitev njegovega povečanja (izgubljeni dobiček). Pojem premoženja ne obsega samo stvari, temveč tudi druge premoženjske pravice. Enako škoda ni le zmanjšanje količine stvari, katerih lastnik je posamezen subjekt, ampak tudi zmanjšanje obsega vseh premoženjskih pravic – in na drugi strani povečanje premoženjskih obveznosti – katerih vrednost je mogoče izraziti v denarju.(1) Kot premoženje se ne razume samo aktivna, ampak tudi pasivna stran. O zmanjšanju premoženja (torej pravno priznani škodi) govorimo, če se aktivna stran zmanjša, kakor tudi, če se pasivna poveča. Za zmanjšanje premoženja gre torej vedno, če se zmanjša aktivno premoženje, to je ostanek premoženja potem, ko se pasiva odšteje od aktiv.(2) Takšno zmanjšanje premoženja tožeče stranke pomeni njena s pravnomočnimi in izvršljivimi upravnimi odločbami ugotovljena obveznost plačila carinskih in davčnih dajatev. Glede na modalitete plačila, o katerih se je morebiti tožeča stranka uspela dogovoriti z upnikom, se lahko zastavi le vprašanje današnje višine takšne škode, ne pa tudi njen obstoj. Sama okoliščina, da tožeča stranka teh svojih dospelih obveznosti morda (še) ni poravnala, ne pomeni, da se njeno premoženje ni že zmanjšalo. Nenazadnje je na podlagi navedb tožeče stranke in sodno ugotovljenih dejstev utemeljenost tožbenega zahtevka mogoče opreti tudi na določbo 841. člena ZObvO, po kateri mora naročitelj špediterju povrniti potrebne stroške, ki jih je ta imel z izpolnitvijo naročila. Vrhovno sodišče je – na podlagi identične določbe 841. člena ZOR - že izreklo, da s stroški špediter ni dolžan kreditirati naročitelja. Naročiteljeva obveznost povračila stroškov (carine) nastane in dospe (vsaj) z dnem izvršljivosti odločbe carinskega organa.(3)

13. Zaradi pravno zmotnega stališča sodišča prve in sodišča druge stopnje, da tožeči stranki škoda še ni nastala, pa je ostalo nerazčiščeno dejansko vprašanje, kolikšna je višina te škode oziroma, kolikšne stroške je imela tožeča stranka zaradi izpolnitve naročila. Tožeča stranka je večkrat spreminjala vsebino svojega tožbenega zahtevka. Nazadnje je navedla, da zahteva 28.566.582,00 SIT, kar naj bi predstavljalo protivrednost, po tečaju 33 SIT za eno HRK (hrvaško kuno), zneska 865.654,00 HRK, ta znesek pa naj bi sestavljalo 815.057,08 HRK, za kolikor je bila unovčena bančna garancija, in 50.597,64 HRK, kolikor naj bi bil za poplačilo carinskega dolga že prisilno izterjal Zavod za plačilni promet Virovitica v breme računa tožeče stranke. Za te navedbe je predložila listinske dokaze, ki jih pa s stališča višine zahtevanih zneskov sodišče prve stopnje ni ocenilo in se do zahtevka po višini ni opredelilo.

14. Glede na navedeno ni bilo pogojev za spremembo izpodbijane sodbe in je revizijsko sodišče na podlagi določbe drugega odstavka 380. člena ZPP razveljavilo izpodbijano sodbo in sodbo sodišča prve stopnje ter vrnilo zadevo v novo sojenje sodišču prve stopnje. V novem sojenju bo sodišče prve stopnje na podlagi predloženih dokazov in v mejah danih navedb moralo ugotoviti višino škode oziroma utemeljeno nastalih stroškov. Sodišče bo glede na dani ugovor zastaranja moralo ugotavljati tudi, kdaj je tožeča stranka pridobila pravico terjati povrnitev nastale škode oziroma stroškov. Opredeliti se bo moralo tudi do podlag glede solidarne narave obveznosti tožencev.

15. Odločba o stroških temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP.

Op. št. (1): Tako o tem Vrhovno sodišče v zadevi II Ips 188/2006 z dne 15. 10. 2008. Op. št. (2): Cigoj S. Odškodninsko pravo Jugoslavije, Ljubljana, 1972, str. 137. Op. št. (3): Glej sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 6/2005 z dne 14. 12. 2006.