VDSS sodba Pdp 470/2014
Datum: 2014-10-22T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2014:PDP.470.2014
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: zavod - razrešitev - direktor - zakoniti razlog - prenehanje pogodbe o zaposlitvi - pogodba o zaposlitvi s poslovodno osebo - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi

## Jedro

Pristojni organ (svet) tožene stranke (zavoda) ne more razrešiti direktorja iz drugih razlogov, kot tistih, ki so določeni v drugem odstavku 38. člena ZZ in se nanašajo na primere, če direktor sam zahteva razrešitev, če nastane kateri od razlogov, ko po predpisih o delovnih razmerjih preneha delovno razmerje po samem zakonu, če direktor pri svojem delu ne ravna po predpisih in splošnih aktih zavoda ali neutemeljeno ne izvršuje sklepov organa zavoda ali ravna v nasprotju z njimi ter če direktor s svojim nevestnim ali nepravilnim delom povzroči zavodu večjo škodo ali zanemarja ali malomarno opravlja svoje dolžnosti, tako da nastanejo ali bi lahko nastale hujše motnje pri opravljanju dejavnosti. Tožnik ni bil predčasno razrešen s funkcije direktorja zavoda iz razloga, ki je določen v drugem odstavku 38. člena ZZ, ampak zaradi nezaupanja, ker mu je bila na seji sveta tožene stranke izglasovana nezaupnica, zato je izpodbijani sklep nezakonit. V tožnikovi pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni za določen čas trajanja mandata, je določeno, da preneha veljati zaradi prenehanja funkcije direktorja. Stranki sta v pogodbi o zaposlitvi določili poseben odpovedni razlog, saj razrešitev tožnika s funkcije direktorja po izrecni pogodbeni določbi pomeni objektivni odpovedni razlog za prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Zato je tožena stranka tožniku utemeljeno podala redno odpoved pogodbe o zaposlitvi.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi ter se izpodbijana sodba: - v I/1. točki izreka spremeni tako, da se glasi: "Ugotovi se, da je sklep o razrešitvi z dne 4. 3. 2013 nezakonit." - v III. točki izreka (odločitev o pravdnih stroških) delno spremeni tako, da se glasi: "Tožeča stranka je dolžna toženi stranki plačati 762,50 EUR pritožbenih stroškov, v 8 dneh od vročitve te sodbe, po izteku tega roka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti do plačila." V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

## Obrazložitev

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, da se ugotovi nezakonitost sklepa o razrešitvi direktorja zavoda A. z dne 4. 3. 2013 (točka I/1 izreka), da se redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz objektivnih razlogov z dne 4. 3. 2013 razveljavi (točka I/2 izreka), da je za čas od nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi do pravnomočne odločitve sodišča prve stopnje tožena stranka dolžna tožniku priznati delovno dobo, obračunati bruto plače, od teh zneskov odvesti davke in prispevke, ter mu izplačati neto zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti dalje do plačila (točka I/3 izreka), mu plačati odškodnino v znesku 110.700,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila (točka I/4 izreka), mu obračunati bruto znesek nadomestila za neizkoriščeni letni dopust v znesku 13.697,73 EUR, od tega zneska odvesti davke in prispevke, in mu izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila (točka I/5 izreka), mu obračunati bruto znesek letne nagrade v znesku 615,00 EUR, od tega zneska odvesti davke in prispevke, tožniku pa izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje do plačila (točka I/6 izreka) in mu povrniti stroške postopka (točka I/7 izreka). Odločilo je, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 1.143,75 EUR, v roku 8 dni od pravnomočnosti sodbe, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka dalje do plačila (III. točka izreka).

Zoper navedeno sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi bistvene kršitve določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da razlog razrešitve tožnika ni naveden ne v zakonu in ne v pogodbi o zaposlitvi. Razlog "nezaupanja" pred sprejetjem sklepa o razrešitvi ni bil konkretiziran niti povzet v zapisniku sveta tožene stranke in v sklepu o razrešitvi. Četudi bi bil tožnik z razlogom razrešitve seznanjen pred sprejetjem sklepa, razlogi, ki so jih navajale priče, ne bi zadoščali za njegovo razrešitev. Poleg tega tožniku ni bila dana možnost obrambe, zato kasnejše ugotavljanje razlogov s pomočjo izjav in prič nima nobenega učnika. Ker svet tožene stranke pred sprejetjem sklepa tožnika ni seznanil z razlogi za razrešitev, se tožnik ni mogel o njih izjaviti, s čimer je bil kršen tretji odstavek 38. člena Zakona o zavodih (Ur. l. RS, št. 12/91 in 8/96 s spremembami; ZZ). Tudi sam postopek razrešitve ni bil izveden skladno z internimi akti tožene stranke, kar je bistveno vplivalo na odločitev. Ker je bila tožniku onemogočena obramba in je to vplivalo na odločitev, je razrešitev nezakonita. Tožnik meni, da razlogi v odpovedi pogodbe o zaposlitvi niso objektivne narave in niso nastali izven njegove sfere. Poleg tega objektivni razlogi v pogodbi o zaposlitvi niso konkretno opredeljeni, zato ni zakonite podlage za prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. V odpovedi pogodbe o zaposlitvi objektivni razlog ni opredeljen. Glede na nezakonitost sklepa o razrešitvi in odpovedi pogodbe o zaposlitvi ima tožnik pravice zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in pravico do odškodnine zaradi sodne razveze. Tožnik je bil nepričakovano razrešen brez utemeljenih razlogov, poleg tega pa je bil v bolniškem staležu od 20. 3. 2013 do 4. 5. 2013. Tožnik ni pričakoval odobritve letnega dopusta, v enomesečnem roku pa vsega letnega dopusta niti ne bi mogel izkoristiti. Ker je za leto 2011 na podlagi zaključenega poročila in ustvarjenega presežka prihodkov nad odhodki tožnik že prejel letno nagrado za uspešno poslovanje, je na enaki podlagi in kriterijih tudi za leto 2012 upravičen do izplačila letne nagrade. Tožnik meni, da so previsoko odmerjeni stroški postopka v korist tožene stranke.

Tožena stranka je odgovorila na pritožbo tožnika, pri čemer oporeka pritožbenim navedbam in predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbo zavrne. Uveljavlja povrnitev stroškov odgovora na pritožbo.

Pritožba je delno utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji) in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka ni storilo, da je dejansko stanje popolno in pravilno ugotovilo, vendar je na tako ugotovljeno dejansko stanje delno zmotno uporabilo materialno pravo.

Tožnik je vložil tožbo zaradi nezakonite razrešitve direktorja zavoda (tožene stranke) in posledic te razrešitve. Po 39. členu ZZ ima prizadeti pravico zahtevati zoper sklep o razrešitvi sodno varstvo, če meni, da je bil kršen za razrešitev določeni postopek in da je ta kršitev lahko bistveno vplivala na odločitev, kot tudi, če meni, da niso bili podani razlogi za razrešitev, določeni v drugem odstavku 38. člena ZZ. Razrešeni direktor lahko torej zahteva sodno varstvo, v kolikor za to obstajajo razlogi. Tožbena razloga sta dva: kršitev za razrešitev določenega postopka, takšna kršitev pa lahko bistveno vpliva na odločitev ter neobstoj razlogov za razrešitev, določenih v drugem odstavku 38. člena ZZ.

Pritožbeno sodišče ne soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da lahko pristojni organ (svet tožene stranke) razreši direktorja iz drugih razlogov, kot tistih, ki so določeni v zakonu. Po prvem odstavku 38. člena ZZ je direktor lahko razrešen pred potekom časa, za katerega je imenovan. Razlogi za predčasen odpoklic pa so določeni v drugem odstavku 38. člena ZZ in se nanašajo na primere, če direktor sam zahteva razrešitev, če nastane kateri od razlogov, ko po predpisih o delovnih razmerjih preneha delovno razmerje po samem zakonu, če direktor pri svojem delu ne ravna po predpisih in splošnih aktih zavoda ali neutemeljeno ne izvršuje sklepov organa zavoda ali ravna v nasprotju z njimi ter če direktor s svojim nevestnim ali nepravilnim delom povzroči zavodu večjo škodo ali zanemarja ali malomarno opravlja svoje dolžnosti, tako da nastanejo ali bi lahko nastale hujše motnje pri opravljanju dejavnosti. S sklepom z dne 4. 3. 2013 tožnik ni bil predčasno razrešen iz zgoraj navedenih razlogov, temveč zaradi nezaupanja, ker mu je bila na seji sveta tožene stranke izglasovana nezaupnica.

Na podlagi 38. člena ZZ ima svet tožene stranke pravico, da predčasno odpokliče direktorja, toda pri tem je vezan na zakonske razloge za razrešitev. Kljub temu, da po navedeni določbi zakona ni mogoče s pogodbo o zaposlitvi določiti drugih razlogov za razrešitev direktorja zavoda kot tistih, ki so določeni v zakonu, sta se stranki tudi v drugem odstavku 17. člena individualne pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 2. 2012 dogovorili, da lahko svet tožene stranke odpokliče tožnika le iz razlogov, določenih v drugem odstavku 38. člena ZZ, med katerimi pa ni razloga izrečene nezaupnice. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi tožnika delno ugodilo in izpodbijano sodbo v I/1. točki izreka spremenilo tako, da je ugotovilo nezakonitost sklepa o razrešitvi z dne 4. 3. 2013 (peta alineja 358. člena ZPP).

Tožniku je bila sočasno z izdajo sklepa o razrešitvi dne 4. 3. 2013 odpovedana pogodba o zaposlitvi iz objektivnih razlogov. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožnik pri toženi stranki, ki ima na podlagi Statuta z dne 2. 9. 1998 status zavoda s pravico javnosti, opravljal dela in naloge direktorja na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 14. 2. 2012, sklenjene na podlagi 72. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami; ZDR). Po tej določbi lahko pogodbeni stranki v pogodbi o zaposlitvi ne glede na drugi odstavek 7. člena tega zakona drugače uredita pravice, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja v zvezi s prenehanjem pogodbe o zaposlitvi. V prvem odstavku 17. člena pogodbe o zaposlitvi sta se stranki dogovorili, da lahko pogodba o zaposlitvi preneha v primerih, pod pogoji in na način ter v pogodbenih rokih, kot to določata Zakon o delovnih razmerjih in Zakon o zavodih. V tretjem odstavku 17. člena pogodbe o zaposlitvi pa je bilo dogovorjeno, da pogodba o zaposlitvi preneha veljati z dnem prenehanja funkcije direktorja. V pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni za določen čas trajanja mandata, je izrecno določeno, da preneha veljati zaradi prenehanja funkcije direktorja, pri čemer so v primeru odpovedi iz objektivnih razlogov v petem odstavku 17. člena določene tudi pravice, ki se ob prenehanju pogodbenega razmerja priznajo direktorju (t.i. klavzula o povezanosti). Stranki sta v pogodbi o zaposlitvi torej določili poseben odpovedni razlog, saj razrešitev tožnika s funkcije direktorja po izrecni pogodbeni določbi pomeni objektivni odpovedni razlog za prenehanje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, izpodbijana odpoved pa vsebuje tudi pisno obrazložitev. Presoja sodišča prve stopnje o zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi je glede na obrazloženo pravilna, posledično pa je pravilno zavrnjen tudi zahtevek za priznanje pravic iz delovnega razmerja zaradi prenehanja pogodbe o zaposlitvi in za izplačilo denarne odškodnine zaradi sodne razveze. Pritožbene navedbe tožnika v zvezi s tem so torej neutemeljene.

Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe v zvezi s plačilom odškodnine za neizrabljeni letni dopust. Pritožbene navedbe in dokaze glede nemožnosti izrabe zaradi bolniškega staleža tožnik prvič navede v pritožbi, pri čemer ne navede razlogov, zaradi katerih jih ni mogel navesti in predložiti do konca glavne obravnave. Pritožbeno sodišče teh navedb in dokazov glede na določbo prvega odstavka 337. člena ZPP ni upoštevalo. Za pravico do nadomestila za neizrabljeni letni dopust je bistveno, ali je delavec imel dejansko možnost, da izkoristi pravico do letnega dopusta, ali pa je to možnost izgubil zaradi nepredvidljivih dogodkov. V naši zakonodaji (166. člen ZDR) ni podlage za razlago, da je delavec ob prenehanju delovnega razmerja vedno upravičen do denarnega nadomestila za neizrabljeni letni dopust. Pri tem tudi velja, da delavec izgubi pravico do letnega dopusta (oziroma nadomestila), če ne zahteva izrabe letnega dopusta in ni izkazan obstoj nepredvidljivega vzroka za to in če tudi na delodajalčevi strani ni razlogov za neizrabo letnega dopusta. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka tožniku redno odpovedala pogodbo o zaposlitvi z enomesečnim odpovednim rokom in sočasno izdala odredbo, da tožnik v tem času nima delovnih obveznosti in da lahko izrabi letni dopust. Tožnik je izpovedal, da težav pri izrabi letnega dopusta pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ni imel niti ni za izrabo zaprosil po vročitvi odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Glede na navedene ugotovitve in upoštevaje, da je tožnik opravljal delo direktorja tožene stranke in bi moral delovni proces organizirati tako, da bi lahko izrabil letni dopust, tožnik v konkretnem primeru ne more biti upravičen do nadomestila za neizrabljen letni dopust. Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo zahtevek tožnika za izplačilo letne nagrade za uspešno poslovanje. Tožnik je v pritožbi predložil nove dokaze v zvezi izplačevanjem nagrade v preteklem letu, ki jih pritožbeno sodišče zaradi pogoja nekrivde iz 337. člena ZPP v pritožbenem postopku ne more upoštevati. Izplačilo nagrade je po 7. členu pogodbe o zaposlitvi vezano na pogoj uspešnega poslovanja, ki ga svet tožene stranke ugotovi na podlagi zaključenega poslovnega poročila ter določi tudi višino nagrade. Iz zapisnika sveta tožene stranke z dne 4. 3. 2013 izhaja, da je svet tožene stranke obravnaval poslovno poročilo za leto 2012 in ugotovil, da plan za leto 2012, ki se nanaša na povečanje deleža operativnih storitev, ni bil uresničen. Svet tožene stranke ni ugotovil uspešnega poslovanja na podlagi zaključenega poslovnega poročila. Zgolj izkazan pozitivni poslovni izid v letu 2012 po presoji delavca, brez ustrezne ugotovitve pristojnega organa tožene stranke o njeni poslovni uspešnosti za navedeno poslovno leto, ne more biti utemeljen razlog za plačilo letne nagrade.

Ker v preostalem niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče v tem obsegu pritožbo zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Zaradi delne spremembe prvostopenjske sodbe v delu, ki se nanaša na presojo zakonitosti sklepa o razrešitvi, je pritožbeno sodišče moralo odločiti o pravdnih stroških. V delu, ki se nanaša na odpoved pogodbe o zaposlitvi in pravice, povezane z njenim prenehanjem, nosi tožena stranka svoje stroške na podlagi petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 s spremembami). Tožnik je uspel z zahtevkom za ugotovitev nezakonitosti sklepa o razrešitvi, ni pa uspel z denarnimi zahtevki (plačilo odškodnine za neizrabljeni letni dopust in letne nagrade za uspešnost poslovanja), pri čemer vrednost tega dela spora znaša 14.312,37 EUR. Po oceni pritožbenega sodišča tožnikov uspeh v tem sporu znaša 1/3, uspeh tožene stranke pa 2/3, zato je pritožbeno sodišče na podlagi drugega odstavka 154. člena ZPP odločilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti 2/3 sicer pravilno odmerjenih stroškov postopka (1.143,75 EUR) ali 762,50 EUR.

Odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k boljši razjasnitvi stvari v pritožbenem postopku, zato tožena stranka na podlagi prvega odstavka 155. člena ZPP sama krije svoje stroške te vloge.