VDSS sodba Pdp 1025/2015
Datum: 2016-05-05T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2016:PDP.1025.2015
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: nadurno delo - vojska - neenakomerna razporeditev delovnega časa - plačilo za nadurno delo - referenčno obdobje

## Jedro

Tožnica v spornem obdobju ni opravljala nadurnega dela, saj je šlo za kompenzacijo ur v referenčnem obdobju, kar ni v neskladju z zakonodajo. Ure, ki jih je tožnica opravila, so bile vštevane kot polna delovna obveznost, za katero je tožena stranka pravilno obračunala urno postavko v višini 100 % in je tožnici tudi izplačevala pripadajoče dodatke (npr. za nedeljsko delo). Ker je tožnica za sporno obdobje od 1. 11. 2008 do 30. 6. 2014 vse ure neenakomernega dela kompenzirala s prostimi urami, pri čemer ni nezakonito, da za načine koriščenja ni dala posebnega soglasja, pač pa je zanjo veljal ukaz o delovnem času v Slovenski vojski, ji ne pripada še 130 % urne postavke za 40 ur mesečno. Zato je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek za izplačilo nadur v spornem obdobju.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo, s katero je zavrnilo tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici plačati nadure v času od decembra 2009 do junija 2014 z obračunom bruto in z odvodom prispevkov in davkov in izplačila neto, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti dalje do plačila ter izplačila premalo izplačane osnovne bruto plače za čas od junija 2013 do junija 2014 z obračunom bruto nadur in odvodom vseh prispevkov in davkov ter izplačila v neto znesku, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti dalje do plačila (I/1. a in b točka izreka). V nadaljevanju je zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna tožnici povrniti pravdne stroške, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki pričnejo teči prvi naslednji dan po poteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti dalje do plačila, vse v 8 dneh, pod izvršbo (I/2. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek, da se ves dolg skupaj s pravdnimi stroški nakaže na račun pooblaščenega odvetnika tožnice št.... pri A. d.d. (I/3. točka izreka). Odločilo je, da je tožnica dolžna plačati toženi stranki pravdne stroške v višini 993,90 EUR v roku 15 dni od izdaje prvostopne sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka dalje do plačila (II. točka izreka).

2. Tožnica vlaga pravočasno pritožbo in navaja, da jo izpodbija zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je sodišče v celoti zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice z obrazložitvijo, da je tožničin delovni čas v Slovenski vojski bil neenakomerno razporejen, kot povprečna delovna uspešnost pa se je upošteval polni delovni čas v obdobju šestih mesecev (referenčno obdobje, ki je trajalo od 1. 1. do 30. 6. ter od 1. 7. do 31. 12. tekočega leta), v tem času pa ni prišlo do popolne izravnave ur, vsled česar je tožena stranka tožnici odredila koriščenje ur v naslednjem referenčnem obdobju, tožnica pa je takšne ure od decembra 2009 do junija 2014, ko ji je prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki izkoristila kot redne ure, ki so bile tudi plačane. Do nadurnega dela tožnice po stališču sodišča ni prišlo, vsled česar ni upravičena do 30 % dodatka. Sodišče je storilo bistveno kršitev pravil postopka iz 15. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, kajti o razlogih sodbe in v tem, kar je izpovedal priča B. B. prihaja do nasprotij. Imenovana priča je med zaslišanjem dne 9. 6. 2015 izrecno povedala, da se v Slovenski vojski referenčno obdobje ne prične s 1. 1. in se konča s 30. 6. ter prične s 1.7. in konča z 31. 12., pri čemer je sodišče zaključilo, da je referenčno obdobje trajalo prav takrat, kar je zmotno. Sodišče ni angažiralo izvedenca poslovno - računovodske stroke, ki ga je predlagala tožnica, ki bi lahko natančno ugotovil, koliko ur je tožnica v referenčnem obdobju (od 1. 1. do 30. 6. ter od 1. 7. do 31. 12.) kompenzirala in koliko ur je v posameznem referenčnem obdobju ostalo, za katere bi tožnica morala prejeti 100 % urno postavko in dodatek v višini 30 % urne postavke, kot to določa 45. člen KPJS. Sodišče niti ni obrazložilo, zakaj ni postavilo izvedenca poslovno - računovodske stroke, navedenega ni obrazložilo niti v sodbi in s tem je storilo dodatno kršitev 3. odstavka 457. člena ZPP in tožnico prikrajšalo za obrazložitev sodbe. Tožnica se na takšno kršitev lahko sklicuje šele v predmetni pritožbi, saj sodišče prve stopnje na naroku ni zavrnilo takšnega dokaznega predloga in se torej na kršitve brez svoje krivde ne more sklicevati. Tožnica meni, da je tožena stranka v svojstvu delodajalca ravnala v celoti nezakonito, ker je brez tožničinega dovoljenja oziroma soglasja z razporejanjem dela enostransko pisala proste ure oziroma delovne dneve z namenom enostranske odreditve kompenzacije opravljanja ur, vse v izogib plačilu teh nadur. Tožnica je navajala, da je delo opravljala v nedeljo, v soboto in preko 8 ur na dan in so se kasneje te ure kompenzirale z rednim delovnim časom, za kar je sicer prejela 100 % urno postavko, vendar brez 30 % dodatka. Sodišče je sicer svojo odločitev oprlo na specialne predpise o delovnem času (97.a člen ZObr in 217. točka Pravil) in določilo, kdo lahko ukaže opravljanje nadurnega dela in kdaj se morajo določene ure kompenzirati.

Sodišče prve stopnje je v zvezi z napredovanjem tožnice v višji plačni razred zmotno uporabilo materialno pravo, tožnica je bila z odločbo št. 1005-23/2013-4992 z dne 9. 7. 2013 upravičena do višje plače od dne 1. 6. 2013 in jo je razporedilo iz 24. v 25. plačni razred, povišano plačo pa je prejela zgolj za mesece april, maj in junij 2014. Tožnica je pridobila pravico do napredovanja šele v letu 2013 in ne v letu 2012, zato zanjo zakonsko določilo ne velja. Tožnica priglaša pritožbene stroške postopka.

3. Tožena stranka podaja odgovor na pritožbo in v celoti prereka pritožbene navedbe tožnice, v kolikor jih izrecno ne priznava in navaja, da med strankama ni bilo sporno, da je tožnica opravljala delo preko polnega delovnega časa. Navedbe, da je B. B. pojasnil, da se referenčno obdobje šestih mesecev v katerem je potrebno preveč opravljene ure izkoristiti, prične z dnem, ko je nastalo preveč ur in mora delavec od tega dne dalje, v obdobju šestih mesecev, preveč nastale ure izkoristiti, ne držijo v celoti. Referenčno obdobje temelji na določilih Zakona o obrambi (ni sklenjene kolektivne pogodbe, kot jo imajo policisti in kjer je določeno referenčno obdobje štiri ali šest mesecev, v kolikor se posameznik odloči), ki v svojem 97.b členu določa, da pri neenakomerni razporeditvi ter začasni razporeditvi polnega delovnega časa, delovni čas ne sme trajati več kot 56 ur na teden in ne manj kot 4 ure na dan. Pri neenakomerni razporeditvi ter začasni razporeditvi delovnega časa se upošteva polni delovni čas kot povprečna delovna obveznost v obdobju, ki ne sme biti daljše kot šest mesecev. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da delo tožnice preko polnega delovnega časa, samo po sebi še ne utemeljuje priznanje dodatka za delo preko polnega delovnega časa ter drugih vtoževanih dodatkov. Tožnica je vse ure kompenzirala, zato ji je tožena stranka tudi pravilno obračunala plačo v višini 100 % urne postavke. Pritožbene navedbe tožnice, da je sodišče neobrazloženo zavrnilo dokazni predlog, da se angažira izvedenec poslovno - računovodske stroke, tožena stranka ocenjuje, da angažiranje izvedenca navedene stroke v nobenem primeru ni bilo potrebno, in to za takšne vrste izračuna, kot ga je želela tožnica. Tožnica bi lahko sama oblikovala zahtevek - koliko ur iz posameznega meseca je v naslednjem mesecu kompenzirala in koliko ur ji je v referenčnem obdobju ostalo. Po mnenju tožene stranke sodišče ni storilo bistvenih kršitev pravil postopka. Nadaljnja pritožbena navedba, da je tožena stranka ravnala nezakonito, ker je brez njenega soglasja pisala proste ure oziroma ji je enostransko odrejala kompenzacijo opravljenih ur, vse v izogib plačilu teh nadur, da ji je bila dolžna zagotavljati delo, ne pa da ji je odrejala, da je ostajala doma, tožena stranka pojasnjuje, da je ravnala skladno z zakonskimi predpisi, ki urejajo delovna razmerja ter tudi skladnost s pravili službe. Nadrejeni je dolžan pripadniku SV presežek delovnih ur, opravljenih v okviru neenakomerne razporeditve dela ali začasne prerazporeditve delovnega časa izkoristiti najkasneje v roku šestih mesecev od njihovega nastanka. Tožnica je delo opravljala v posebnih pogojih dela (ob nedeljah, sobotah, preko 8 ur na dan) in iz tega naslova bila prikrajšana za dodatek 30 % - nadurnega dela. Tožnica je prejela ustrezen dodatek (npr. dodatek za nedeljsko delo), kar pa ni enačiti s tem, da bi moral biti za čas opravljanja v nedeljo, izplačan tudi dodatek za nadurno delo. Tožnica se v nadaljevanju še zavzema, da je sodišče povzelo predpise, ki veljajo za funkcionarje, ki napredujejo v letu 2012, medtem, ko je tožnica pridobila pravico do napredovanja šele v letu 2013 in ne v letu 2012. Tožena stranka je še pojasnila, da je tožnica izpolnila pogoje za napredovanje v plačnem razredu dne 1. 4. 2012 in torej zanjo, kot javno uslužbenko v celoti veljajo predpisi, na katere se sklicuje sodišče. Tožnici je bila izdana odločba o napredovanju v plačnem razredu, s katero je pridobila pravico do plače od vključno 1. 7. 2012 dalje oziroma do datuma določenega v vsakokratnem veljavnem predpisu, ki ureja interventne ukrepe. Tožena stranka priglaša pritožbene stroške postopka.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, ni storilo, prav tako je pravilno uporabilo materialno pravo ter pravilno ugotovilo tudi dejansko stanje.

6. Sodišče je izvedlo dokaze z vpogledom v listinsko dokumentacijo, ki sta jo predložili tožnica in tožena stranka ter zaslišalo B. B. in tožnico, ter pri tem ugotovilo, da je bila tožnica zaposlena pri toženi stranki od 16. 2. 2004 do 1. 7. 2014 kot vojakinja in razporejena nazadnje v 25. plačni razred z osnovno plačo 1.120,59 EUR. Iz izvedenih dokazov in iz zaslišanja tožnice izhaja, da je imela tožnica kot vojakinja v Slovenski vojski zaradi narave in organizacije dela delovni čas neenakomerno razporejen, pri čemer se je upošteval polni delovni čas v obdobju referenčnega obdobja od 1. 1. do 30. 6. in od 1. 7. do 31. 12., navedeno pa pomeni, da je v določenem obdobju tožnica delala več, v drugem obdobju pa manj kot je redni delovni čas.

7. Pravna podlaga za neenakomerni delovni čas je bila podana v 7. odstavku 147. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nasl. - ZDR) ter v 7. odstavku 148. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 - ZDR-1), ki določata, da se pri neenakomerni razporeditvi ter začasni prerazporeditvi delovnega časa upošteva kot polni delovni čas povprečna delovna obveznost v obdobju, ki ne sme biti daljše od šestih mesecev (referenčno obdobje). Nadurno delo ureja tudi Zakon o sistemu plač v javnem sektorju (Ur. l. RS, št. 56/2002 in nasl. - ZSPJS), ki je opredeljeno kot delo v manj ugodnem delovnem času, za katerega javnemu uslužbencu pripada dodatek, pri čemer se višina določi s kolektivno pogodbo. Tožnica v postopku niti ni zatrjevala, koliko ur dejansko v posameznem mesecu in kdaj jih je opravila, pač pa je zgolj pavšalno zatrjevala, da je vsak mesec opravila štirideset ur nadur, ki ji niso bile plačane, tako je tudi postavila tožbeni zahtevek. Ob navedenem je bilo ugotovljeno, da tožnica nadurnega dela ni opravljala, saj je šlo za kompenzacijo ur v referenčnem obdobju, kar ni v neskladju z zakonodajo. Ure, ki jih je tožnica opravila so bile vštevane kot polna delovna obveznost, za katero je tožena stranka pravilno obračunala urno postavko v višini 100 % in kot je tožena stranka pojasnila, je tožnici tudi izplačevala pripadajoče dodatke (npr. za nedeljsko delo).

8. Zakon o obrambi (Ur. l. RS, št. 82/1994 in nadalj. - ZObr) v 97.b členu v 2. odstavku določa, da se pri neenakomerni razporeditvi ter začasni razporeditvi delovnega časa upošteva polni delovni čas, kot povprečna delovna obveznost, ki ne sme biti daljša kot šest mesecev. Tožnica je za sporno obdobje od 1. 11. 2008 do 30. 6. 2014 vse ure neenakomernega dela kompenzirala s prostimi urami, pri čemer ni nezakonito, da za načine koriščenja ni dala posebnega soglasja, pač pa je zanjo veljal ukaz o delovnem času v Slovenski vojski, ki je bil sprejet na osnovi 97.a člena ZObr in 217. člena Pravil. Tako tožnici ne pripada še 130 % urne postavke za 40 ur mesečno, kot to pavšalno zatrjuje tožnica, kar izhaja iz III. točke tožbe (bruto ura z minulim delom in dodatkom za stalnost znaša 6,71 EUR in urna postavka za nadurno delo znaša 8,72 EUR kar je 130 % urne postavke, 40 ur mesečno pa 348,80 EUR) oziroma po modifikaciji v drugi pripravljalni vlogi (urna postavka za nadurno delo povišana za 30 %).

9. Ni utemeljen pritožbeni ugovor, da je sodišče storilo bistveno kršitev pravil postopka iz 15. točke 339. člena ZPP, saj je sodišče jasno obrazložilo, kako so potekale razporeditve in tudi pravilno interpretiralo izpovedbe B. B.. Tako ni podano nasprotje o odločilnih dejstvih med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Sodišče je v zadevi odločalo glede na pavšalno trditveno podlago.

10. Prav tako ni mogoče slediti pritožbenemu ugovoru, da bi moralo sodišče postaviti izvedenca poslovno - računovodske stroke, pri čemer tožnica uveljavlja kršitev iz 3. odstavka 457. člena ZPP, ker naj bi sodišče prikrajšalo tožnico za obrazložitev sodbe. Pritožbeno sodišče navaja, da ZPP v 457. členu ureja postopek v sporih majhne vrednosti, kar pa v konkretnem primeru ni podano. Res je sicer, da sodišče ni obrazložilo svoje zavrnitve postavitve izvedenca finančno - računovodske stroke, vendar bi tožnica lahko sama postavila izračun prikrajšanja, izvedenec pa tudi ne bi mogel nadomestiti trditvene podlage tožnice, ki je zgolj pavšalno uveljavljala zahtevek za plačilo 40 ur povprečno mesečno, ne da bi pri tem konkretizirala svoje zahtevke.

11. Sodišče je pravilno odločilo tudi glede razlike v plači za obdobje od junija 2013 do junija 2014, pri čemer tako javni uslužbenci kot funkcionarji, ki v letu 2012 napredujejo v višji plačni razred, pridobijo pravico do plače v skladu z višjim plačnim razredom s 1. julijem 2012, pri čemer Zakon o uravnoteženju javnih financ (Ur. l. RS, št. 40/2012 in nadalj. - ZUJF) v 163. določa, da javni uslužbenci in funkcionarji, pridobijo pravico do plače v skladu z višjim plačnim razredom z junijem 2013. Za leti 2013 in 2014 je posegel v napredovanja še Zakon o spremembah in dopolnitvah proračuna Republike Slovenije za leti 2013 in 2014 - Ur. l. RS, št. 46/2013 - ZIPRS 13 14 - A), ki je določil, da javni uslužbenci in funkcionarji, ki so v letu 2012 napredovali v višji plačni razred in niso pridobili pravico do plače v skladu z višjim plačnim razredom, pridobijo pravico do plače v skladu z višjim plačnim razredom s 1. aprilom 2014. Tako tožnici ni pripadala plača za 25. plačni razred z dnem 9. 7. 2013, tako da je sodišče pravilno zavrnilo zahtevek za plačilo razlike v plači iz tega naslova.

12. Pritožbeno sodišče je odločilo, da tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj s pritožbo ni uspela, tožena stranka pa krije svoje stroške odgovora na pritožbo, saj le-ta ni pripomogel k rešitvi spora. Odločitev o pritožbenih stroških postopka temelji na določilih 165. člena ZPP.