VDSS Sodba Pdp 200/2017
Datum: 2017-08-17T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2017:PDP.200.2017
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI
institut: izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - znaki kaznivega dejanja - javni uslužbenec - kaznivo dejanje sprejemanja koristi za nezakonito posredovanje - rok za podajo odpovedi - kaznivo dejanje zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic

## Jedro

Sodišče prve stopnje je v zvezi s prvo kršitvijo pravilno presodilo, da je tožnik spornega dne izpolnil znake kaznivega dejanja po drugem odstavku 263. členu KZ-1, ker je kot komandir policijske postaje izrabil svoj položaj ali svoj resnični oz. domnevni vpliv in posredoval, da se ne bi opravilo uradno dejanje, ki bi se moralo ali smelo opraviti, s tem, ko je od policista želel, da kršitelja ne kaznuje za prekoračitev hitrosti.

Znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po prvem in tretjem odstavku 257. člena KZ-1 je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo v četrti očitani kršitvi, ko je tožnik zlorabil svoj položaj in vpliv komandirja policijske postaje in z obvestilom na oglasni deski (ki ga tožnik ni zanikal) svojim podrejenim naročil, naj v primeru sprožitve alarma v njegovi stanovanjski hiši in klicu družbe za varovanje na njegov naslov pošljejo patruljo. Tožnik je s tem obvestilom oziroma sporočilom podrejenim policistom v svoje zasebne namene naročil storitve, ki jih sicer proti plačilu izvaja družba za varovanje, ki preverja razlog sprožitve alarma in šele v primeru zaznave prekrška ali kaznivega dejanja pokliče policijo, zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da si je tožnik s tem pridobil nepremoženjsko korist. Zato je bil podan utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 1. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za ugotovitev, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 16. 4. 2015, ki mu jo je podala tožena stranka, nezakonita in se razveljavi, ter tožbeni zahtevek, da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo, ga brez prekinitve prijaviti v zavarovanje in mu za čas od nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi dalje obračunati in izplačati vse pripadajoče neizplačane plače, po predhodnem odvodu davkov in prispevkov pristojnim službam in zavodom od pripadajočega bruto zneska, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posamezne mesečne plače v plačilo dalje do plačila, v roku 15 dni (I. točka izreka). Odločilo je, da stranki sami krijeta svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Zoper navedeno sodbo se v celoti (razen v delu II. točke izreka, ki se nanaša na odločitev o stroških postopka tožene stranke) pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov, to je zaradi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo izpodbijanega dela sodbe, tako da se tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, oziroma razveljavitev izpodbijanega dela sodbe in v tem obsegu vrnitev zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje. Tožnik v pritožbi navaja, da sodišče prve stopnje ne bi smelo zaslišati A.A., ker je bil ta dokazni predlog podan po prvem naroku za glavno obravnavo in zato prepozen. B.B. je sodišče prve stopnje nezakonito dovolilo, da na vprašanje v zvezi z listinsko dokumentacijo ne odgovori, pri čemer ni preverjalo obstoja odklonitvenega razloga. Verodostojnost listin je vprašljiva, saj ni poznan njihov vir. Neutemeljeno je sodišče zavrnilo dokazni predlog tožnika, naj toženi stranki naloži predložitev listinskih dokazov o tem, kdaj je bil o notranjevarnostnem pojavu obveščen generalni direktor policije, saj je od tega odvisno, ali je bila sporna odpoved podana pravočasno. Zaslišanje A.A. tega dokaznega predloga ne more nadomestiti, hkrati pa iz izpovedi te priče izhaja, da je zainteresirana za izid te pravde in da je na strani tožene stranke. Tožnik v pritožbi poudarja, da tožena stranka izredne odpovedi ni podala pravočasno. Očitana kršitev, ki je opredeljena na strani 2 obrazložitve sklepa o izredni odpovedi, je bila storjena 1. 6. 2013, vse ostale pa v letu 2013, zato je objektivni šestmesečni rok že potekel, kar je potrdila tudi Komisija za pritožbe. Sodišče prve stopnje se ni opredelilo do vprašanja poteka objektivnega roka. Tožena stranka je bila sicer seznanjena z domnevnimi kršitvami pogodbenih in drugih obveznosti, ki imajo znake kaznivega dejanja, že 3. 3. 2015, ko se je o njih seznanil B.B., dne 5. 3. 2015 pa je bila poslana kazenska ovadba zoper tožnika na Specializirano državno tožilstvo (SDT). Zato je nesprejemljivo stališče sodišča prve stopnje, da se je tožena stranka s kršitvami seznanila šele z izdelavo poročila o ugotovitvah notranjevarnostnega postopka. Že ko so obvestili SDT o zatrjevanih kaznivih dejanjih, so bili znani vsi domnevni znaki kaznivega dejanja. Če predstojnik o tem ni bil seznanjen, pa to ne more iti v škodo delavca. Tožnik v pritožbi poudarja, da v postopku ni bilo dokazano, kdaj naj bi se generalni direktor policije resnično seznanil z domnevnimi kršitvami. C.C. je notranjevarnostni postopek opravil brez pooblastila generalnega direktorja. Vodja PU D. bi moral generalnemu direktorju poročati o notranjevarnostnem pojavu, tožena stranka pa ni dokazala, da se je to zgodilo 18. 3. 2015. Če generalni direktor policije o notranjevarnostnem pojavu ni bil obveščen, je bil ta postopek nezakonit. Če pa je generalni direktor pooblastil predstojnika PU D. za vodenje postopka izredne odpovedi, pa se je slednji z znaki domnevnih kaznivih dejanj seznanil najkasneje 5. 3. 2015. Sodišče je tudi napačno uporabilo pravilo o dokaznem bremenu, zato je izpodbijana sodba obremenjena s kršitvijo iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče je kršilo tudi 8. člen ZPP, ker ni opravilo vestne presoje vsakega dokaza posebej in vseh skupaj in je posledično napačno ugotovilo dejansko stanje. Vsa dejstva, na katera se sklicuje sodišče, izhajajo od E.E., saj so se nanj sklicevali B.B. in F.F., medtem ko preostala dokumentacija izpovedbe te priče ne potrjuje, prav tako se v posebnem postopku niso odkrili novi dokazi ali nova dejstva. Neživljenjsko je, da je le ena priča - E.E., zaznaval nepravilnosti pri delu tožnika, prav tako pa, da je šlo v več kršitvah obveznosti za isto osebo - G.G. Nemogoče je, da bi si priča tako podrobno zapomnila dogajanje izpred treh let, iz njene izpovedbe pa izhaja tudi nastrojenost proti tožniku. Sodišče je napačno zaključilo, da naj bi izpovedba H.H. potrjevala izpoved E.E. Tudi sicer se iz sodbe ne da razbrati, kaj so ugotovitve sodišča in kaj povzemanje izpovedi prič. Neživljenjsko je tudi razlogovanje sodišča, da je izpoved E.E. enaka vsebini njegove izjave ob uradnem razgovoru in vsebini prijave nedovoljenega ravnanja, saj gre vseskozi za izjave iste osebe, večkratno ponavljanje neresnice pa še ne pomeni, da gre za resnico. Sodba je tako obremenjena tudi s kršitvijo iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče se nikjer v izpodbijani sodbi ni opredelilo do znakov kaznivih dejanj, sodba pa je nerazumljiva v delu, kjer sodišče opisuje posledice opustitev vodenja treh prekrškovnih postopkov. Sodišče je napačno ocenilo, da gre za kršitev pogodbenih obveznosti in za storitev kaznivega dejanja, če so bili določeni prekrškovni organi v evidenco vneseni s časovnim zamikom. V zvezi s tem je sodišče sicer ugotovilo, da tožnik ni kršil procesnih določb Zakona o prekrških, zato gre za nasprotje med razlogi sodbe. Tako I.I. kot J.J. sta potrdila, da so se zadeve kopičile in so prednostno obravnavali zadeve, katerim je grozilo zastaranje, v letu 2012 pa so dobili navodilo, da se zadev v evidenco ne sme vnašati takoj ob zaznavi prekrška, temveč šele, ko se o njem prične vsebinsko odločati. Očitki sodišča o zadrževanju zadev so torej nesklepčni. Sodišče tudi sicer ni konkretno navedlo, kaj očita tožniku. Tožena stranka bi morala dokazati, da je družba K. d. o. o. črpala električno energijo, sicer pa iz notranjevarnostnega postopka izhaja, da pregled porabe za leta 2011- 2014 ne daje natančnega odgovora, ali sploh in koliko električne energije naj bi bilo porabljeno in za koliko je bil domnevno oškodovan proračun Republike Slovenije. Na tej podlagi tožena stranka tožniku ne bi mogla odpovedati pogodbe o zaposlitvi, sodišče pa ni pojasnilo, kako naj bi tožnik podjetju K. d. o. o. z možnostjo uporabe električne energije pridobil nepremoženjsko korist. Tudi v zvezi z obvestilom na oglasni deski je nejasno, kako naj bi si tožnik pridobil protipravno korist, saj vsak lahko pokliče na 113 in zahteva patruljo. Sodba v tem delu je nejasna oz. so razlogi med seboj v nasprotju. Tožena stranka ni podala navedb v zvezi s tem, ali je nadaljevanje delovnega razmerja možno. Sodišče prve stopnje je takšno pomanjkanje trditvene podlage nedopustno nadomestilo z zaslišanjem priče A.A., ki v postopku prenehanja pogodbe o zaposlitvi ni imel nobene vloge. Sodišče prve stopnje je preseglo trditveno podlago tožene stranke. E.E. bi moral posredovati dokumentacijo o domnevnih kršitvah tožnika pristojnim organom, a tega ni storil. B.B. pa je to storil šele po dveh letih. Tožena stranka pa zoper njiju ni uvedla takega notranjevarnostnega postopka kot v zvezi s tožnikom, zato gre za diskriminacijo. Tožena stranka tega ni prerekala, zato gre za dokazano dejstvo, ki pa ga sodišče prve stopnje ni upoštevalo. Priglaša stroške postopka.

3. Tožena stranka je podala pravočasen odgovor na pritožbo, v katerem predlaga zavrnitev pritožbe.

4. Pritožba ni utemeljena.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99 in naslednji) je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

6. V izpodbijani sodbi ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP, saj je sodišče prve stopnje svojo odločitev jasno in ustrezno obrazložilo, izpodbijana sodba pa vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih - tudi o tem, da je tožnik s svojimi ravnanji izpolnil znake kaznivega dejanja sprejemanja koristi za nezakonito posredovanje po 263. členu Kazenskega zakonika (Ur. l. RS, št. 55/2008 in spremembe; KZ-1) oziroma zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po prvem in tretjem odstavku 257. člena KZ-1. Sodišče prve stopnje je jasno obrazložilo pomen opustitve vodenja treh prekrškovnih postopkov - tožnik svoje uradne dolžnosti ni opravil z namenom, da bi pravni osebi K. d. o. o. pridobil premoženjsko korist z neizvedbo prekrškovnih postopkov in s tem z neplačilom globe, ki bi jo moral izreči, ter stroškov postopka, ki bi jih moral odmeriti. Konkretno je pojasnilo, da je tožniku v zvezi s tem ravnanjem mogoče očitati vsaj premajhno skrbnost, sicer pa je tožnik s svojim ravnanjem izpolnil tudi znake kaznivega dejanja. Pri vseh treh izpostavljenih prekrškovnih postopkih, ki so bili povezani z isto pravno osebo - K. d. o. o., je namreč prišlo do več kot enoletnega zastoja, vse do dne 9. 3. 2015, ko je bil zoper tožnika uveden notranjevarnostni postopek, kar ob vseh povezavah med tožnikom in to pravno osebo, ki jih je pojasnilo sodišče prve stopnje, jasno kaže na tožnikov namen pridobiti premoženjsko korist za to pravno osebo z izrabo svojega uradnega položaja, prestopom meje uradnih pravic oziroma opustitvijo uradne dolžnosti. Dejstvo, da tožnik z opustitvijo vodenja prekrškovnih postopkov ni kršil veljavnega zakona o prekrških (ker so bili sporni prekrškovni postopki kljub vsemu začeti znotraj relativnega zastaralnega roka), pa ne pomeni, da tožnik s svojim ravnanjem ni kršil pogodbenih obveznosti, zato niti v tem delu sodbe ni podanega nasprotja med razlogi sodbe.

7. Tožnik kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP smiselno uveljavlja tudi z neutemeljenimi pritožbenimi navedbami, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, kako naj bi tožnik podjetju K. d. o. o. z možnostjo uporabe električne energije pridobil nepremoženjsko korist, oziroma kako naj bi si to pridobil sam v zvezi z obvestilom na oglasni deski. Iz razlogov izpodbijane sodbe namreč izhaja, da je bila nepremoženjska korist, ki si jo je tožnik pridobil z objavo spornega obvestila na oglasni deski, v naročilu za ukrepanje policistov v primeru sprožitve alarma v njegovi stanovanjski hiši (s čimer je policistom po stališču pritožbenega sodišča naročil storitve, ki jih sicer proti plačilu izvaja družba za varovanje), v primeru priklopa električnega priključka na policijsko postajo pa je sodišče prve stopnje za nepremoženjsko korist štelo možnost uporabe električne energije. Tožnik se ne strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje, česar pa ne more uveljavljati kot bistveno kršitev določb postopka. Pravilnost sprejetih stališč pa pritožbeno sodišče presoja v okviru preizkusa pravilne uporabe materialnega prava.

8. Sodišče prve stopnje je vse zakonske znake kaznivih dejanj prepoznalo v vseh štirih očitanih kršitvah, zato je skladno z drugim odstavkom 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013 in spremembe) štelo, da je odpoved mogoče podati ves čas, ko je možen kazenski pregon. Glede na tako zavzeto stališče, katerega pravilnost bo presojalo sodišče v okviru preizkusa pravilne uporabe materialnega prava, se sodišče prve stopnje utemeljeno ni opredelilo do domnevnega poteka šestmesečnega objektivnega roka, ki velja za kršitve pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja, storjene naklepoma ali iz hude malomarnosti (in ki nimajo znakov kaznivega dejanja).

9. Sodišče prve stopnje tudi ni kršilo 8. člena ZPP, saj je v izpodbijani sodbi sledilo metodološkemu napotku iz tega člena in zadostilo standardu vestne presoje vsakega dokaza posebej in vseh skupaj ter na podlagi celotnega dokaznega postopka ugotovilo, da je tožnik storil očitane mu kršitve. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da se sodišče prve stopnje sklicuje le na dejstva, ki izhajajo iz izpovedbe E.E., saj je v obrazložitvi izpodbijane sodbe na več mestih pojasnilo, na podlagi katerega dokaza je naredilo posamezen zaključek. Pri tem je upoštevalo tudi izpovedbe drugih prič ter listinsko dokumentacijo v spisu, ki potrjuje izpovedbo te priče (npr. izpis zaslona z mobilnega telefona in uradni zaznamki o zbranih obvestilih). Pritožbene navedbe, da preostala dokumentacija ne potrjuje izpovedbe E.E., so sicer le pavšalne. Tožnik se ne strinja z ugotovljenim dejanskim stanjem, vendar pa tako nestrinjanje ne pomeni, da je sodišče prve stopnje zagrešilo v pritožbi očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Dejstvo, da je priča E.E. enako izpovedal ob uradnem razgovoru, prijavi nedovoljenega ravnanja in pričanju, je sodišče utemeljeno upoštevalo pri presoji verodostojnosti te priče in s tem ni storilo kršitve določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, kot to v pritožbi neutemeljeno zatrjuje tožnik. Tudi sicer je sodišče prve stopnje vse izvedene dokaze pravilno povzelo in jih nato upoštevalo pri svoji odločitvi.

10. Neutemeljene so nadalje pritožbene navedbe o kršenju pravil pravdnega postopka, s katerimi tožnik smiselno zatrjuje kršitev po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP oziroma kršitev pravice do izjave oziroma načela kontradiktornosti, ki naj bi jo sodišče prve stopnje zagrešilo z zavrnitvijo dokaznega predloga tožnika, da naj tožena stranka predloži listinske dokaze o tem, kdaj je bil o notranjevarnostnem pojavu obveščen generalni direktor policije. Pravica do enakega varstva oziroma pravica do izjave, ki je varovana v 22. členu Ustave RS, vključuje tudi pravico, da je stranki zagotovljena možnost sodelovanja v dokaznem postopku ter možnost, da se izjavi o rezultatih dokazovanja. Iz pravice do enakega varstva pravic načelno izhaja tudi pravica do izvedbe predlaganih dokazov, vendar pa strankina pravica do izvedbe predlaganega dokaza ni absolutna. Sodišče je dolžno izvesti tiste dokaze, ki so pomembni za odločitev v konkretni zadevi (213. člen ZPP). Dokazi niso pomembni, če je dejansko stanje v zadevi že dovolj raziskano, oziroma če glede na materialno pravo, ki ga je potrebno uporabiti, niso pomembni, ker na končno odločitev ne morejo vplivati, tudi če potrdijo navedbe, v zvezi s katerimi so bili predlagani. Sodišče torej lahko zavrne izvedbo dokaza v primeru, če bi se z njim dokazovalo dejstvo, ki ni pravno relevantno, ali je že dokazano. Zavrnitev dokaznega predloga mora obrazložiti bodisi v sklepu o zavrnitvi dokaznega predloga (drugi odstavek 287. člena ZPP) ali pa v obrazložitvi končne odločbe, tako da pojasni razloge nepotrebnosti, nerelevantnosti oziroma neprimernosti predlaganega dokaza. S tem je stranki dana možnost, da ugotovi razloge, na katerih temelji zavrnitev dokaznega predloga (takšna stališča so bila zavzeta v številnih odločbah Vrhovnega sodišča RS, npr. v zadevah opr. št. II Ips 69/2015 z dne 22.9 . 2015 in VIII Ips 144/2013 z dne 10. 12. 2013).

11. Sodišče prve stopnje je pridobitev listinskih dokazov o tem, kdaj je bil o notranjevarnostnem pojavu obveščen generalni direktor policije, utemeljeno zavrnilo kot nepotrebno. Pravilno je presodilo, da že izvedeni dokazi zadoščajo za pravilno in popolno ugotovitev dejanskega stanja in za pravilno odločitev. Kot izhaja iz izpodbijane sodbe, je bil predstojnik PU D. in s tem tudi generalni direktor policije (ki je pristojen odločati o uvedbi postopka izredne odpovedi zoper posameznega javnega uslužbenca) z ugotovitvami o notranjevarnostnem postopku lahko seznanjen najprej 18. 3. 2015, ko se je z izdelavo poročila zaključil notranjevarnostni postopek. Ob dejstvu, da je bila izpodbijana izredna odpoved izdana 16. 4. 2015, kar je v okviru 30-dnevnega subjektivnega roka za podajo izredne odpovedi, sodišču prve stopnje v zvezi s pravočasnostjo podane odpovedi ni bilo treba izvajati še dodatnega dokaznega postopka.

12. Sodišče prve stopnje tudi ni kršilo določb ZPP s tem, ko je zaslišalo A.A., zaslišanje katerega je tožena stranka predlagala že v pripravljalni vlogi z dne 3. 3. 2016 (v zvezi z nemožnostjo nadaljevanja delovnega razmerja), nato pa je v pripravljalni vlogi z dne 16. 3. 2016 (s katero je v roku, kot ji ga je postavilo sodišče prve stopnje, odgovorila na tožnikove navedbe iz vloge z dne 9. 3. 2016), predlagala zaslišanje te priče tudi glede pravočasnosti podane izredne odpovedi. Zaslišanje A.A. v zvezi s pravočasnostjo podane odpovedi ni zavleklo reševanja spora, poleg tega pa sodišče prve stopnje svoje odločitve v zvezi s pravočasnostjo sporne odpovedi tudi ni oprlo na izpoved te priče. Sodišče prve stopnje relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka ni storilo niti ob zaslišanju B.B., ko je tej priči dovolilo odreči odgovor na vprašanje, od koga je prejela seznam z nepravilnostmi. Po oceni pritožbenega sodišča odgovor na to vprašanje namreč ni bistven za presojo v tem sporu - bistveni so podatki, ki so bili navedeni v tem seznamu in ki jih je tožena stranka preverila v notranjevarnostnem postopku ter ugotovila kršitve, zaradi katerih je nato tožniku podala izpodbijano izredno odpoved.

13. Tožnik v pritožbi sodišču prve stopnje neutemeljeno očita tudi, da je preseglo trditveno podlago tožene stranke glede tega, ali je bilo nadaljevanje delovnega razmerja s tožnikom še možno. Po oceni pritožbenega sodišča je tožena stranka v zvezi s tem podala zadostno trditveno podlago že v odgovoru na tožbo in nato še v pripravljalni vlogi z dne 3. 3. 2016, ko je o tem predlagala tudi zaslišanje A.A. 14. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo tudi dejansko stanje, a delno nepravilno uporabilo materialno pravo (glede zaključka, da je tožnik z drugo in tretjo očitano kršitvijo izpolnil vse znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja), kar pa ne vpliva na končno odločitev, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju. Glede na navedeno je odločitev, da je bila izpodbijana izredna odpoved zakonita, pravilna, sodišče prve stopnje pa je utemeljeno zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek.

15. V tem individualnem delovnem sporu se presoja zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 16. 4. 2015, ki jo je tožena stranka podala tožniku na podlagi 1. in 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1 v povezavi s 154. členom Zakona o javnih uslužbencih (Ur. l. RS, št. 63/07 in spremembe; ZJU), skladno s katerima lahko delodajalec delavcu odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec krši pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja in ima kršitev vse znake kaznivega dejanja, oziroma če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. V izredni odpovedi je tožena stranka tožniku očitala, da je tožnik kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, s tem ko: - je kot komandir policijske postaje izrabil svoj položaj ali svoj resnični ali domnevni vpliv in posredoval, da se 1. 6. 2013 v postopku policistov E.E. in H.H. zoper G.G. ne bi opravilo uradno dejanje, ki bi se moralo ali smelo opraviti (prva kršitev); - v treh prekrškovnih postopkih zoper voznike tovornih vozil v lasti podjetja K. d. o. o. zaradi prekrškov z dne 6. 9. 2013, 12. 9. 2013 in 10. 10. 2013 najprej več kot eno leto ni nadaljeval postopka, v teh zadevah pa vse do 9. 3. 2015 s strani prekrškovnega organa PP L., katerega pooblaščena oseba je bil tožnik, ni bil izveden ukrep (druga kršitev); - je v neugotovljenem času v letu 2013 dal dovoljenje za napeljavo električnega kabla iz objekta PP L. za potrebe podjetja K.d. o. o. (tretja kršitev); - je dne 28. 10. 2013 ob 11:23 na elektronski oglasni deski PP L. objavil obvestilo, naj v primeru sprožitve alarma v njegovi stanovanjski hiši in klicu družbe za varovanje na kraj pošljejo policijsko patruljo (četrta kršitev).

Tožena stranka je v izredni odpovedi navedla, da ima prva kršitev vse znake kaznivega dejanja sprejemanja koristi za nezakonito posredovanje po 2. odstavku 263. člena KZ-1, ostale pa znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po 1. in 3. odstavku 257. člena KZ-1. 16. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je izpodbijana izredna odpoved (zoper katero se je tožnik sicer pritožil na Komisijo za pritožbe iz delovnega razmerja, ki pa je njegovo pritožbo zavrnila in potrdila prvostopenjski sklep o izredni odpovedi) zakonita, zato je zavrnilo tožbeni zahtevek na njeno razveljavitev ter reparacijo in reintegracijo.

17. Tožnik se v pritožbi neutemeljeno zavzema za to, da je bila sporna izredna odpoved podana prepozno. Kot že navedeno, je bil predstojnik PU D. z ugotovitvami notranjevarnostnega postopka lahko seznanjen najprej 18. 3. 2015, ko se je ta postopek zaključil z izdelavo poročila. Pred navedenim datumom se niti generalni direktor policije ni mogel seznaniti z omenjenim poročilom (na podlagi katerega je generalni direktor tožnika pisno seznanil z očitanimi kršitvami in mu omogočil zagovor - obvestilo o uvedbi postopka izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z vabilom na zagovor z dne 31. 3. 2015 priloga B6). Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi pravilno povzelo ureditev in organiziranost policije - skladno z Zakonom o organiziranosti in delu v policiji (Ur. l. RS, št. 15/13 in spremembe; ZODPol) policijo vodi generalni direktor policije, ki je tudi pristojen odločiti, ali se bo zoper javnega uslužbenca na podlagi zbranih dejstev in dokazov uvedel postopek izredne odpovedi. Policijo sicer sestavljajo generalna policijska uprava, policijske uprave in območne policijske postaje. Policijska uprava je tako organizacijska enota policije, vodi jo direktor, ki je za svoje delo in za delo policijske uprave odgovoren generalnemu direktorju policije. Tožnik je kot komandir policijske postaje vodil najmanjšo organizacijsko enoto policije, za svoje delo pa je bil odgovoren direktorju policijske uprave D. Slednji je bil skladno s 25. členom ZODPol pristojen za izvajanje, usmerjanje, načrtovanje in sodelovanje pri notranjevarnostnih postopkih, katerega je zoper tožnika sprožil 9. 3. 2015. Glede na navedeno so neutemeljene pritožbene navedbe, da je direktor PU D. notranjevarnostni postopek sprožil brez pooblastila generalnega direktorja policije. Notranjevarnostni postopek se je zaključil z izdelavo poročila z dne 18. 3. 2015, zato je sodišče prve stopnje ta dan utemeljeno štelo kot najzgodnejši datum, ko se je lahko delodajalec seznanil s kršitvami in od katerega je tekel rok za podajo izredne odpovedi. Tožnikove navedbe v pritožbi o tem, da naj generalni direktor policije o notranjevarnostnem pojavu ne bi bil obveščen, so prav tako neutemeljene, saj je izpodbijano izredno odpoved, ki temelji prav na ugotovitvah notranjevarnostnega postopka, podpisal generalni direktor policije, kar med strankama sicer ni bilo sporno. Seznanjenost generalnega direktorja policije z notranjevarnostnim pojavom pa je sicer razvidna tudi iz obvestila o uvedbi postopka izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in vabila na zagovor, ki ga je 31. 3. 2015 na tožnika naslovil generalni direktor policije.

18. Neutemeljena je pritožbena navedba, da se je tožena stranka z domnevnimi kršitvami seznanila že 3. 3. 2015, ko je B.B. PU D. seznanil s pisanjem o domnevnih nepravilnostih. Te je bilo potrebno skladno s Pravilnikom o notranji varnosti policije (Ur. l. RS, št. 67/2014) podrobno preučiti in ugotoviti vsa dejstva in okoliščine odklonskih pojavov in ravnanj, ki so bila zaznana s prejemom seznama domnevnih nepravilnosti. Predstojnik PU D. tudi ni bil pristojen odločiti, ali se bo zoper tožnika kot javnega uslužbenca, zaposlenega v policiji, na podlagi zbranih dejstev in dokazov uvedel postopek izredne odpovedi. Tudi 5. 3. 2015, ko je bila s strani PU D. na ... oddelek Splošnega državnega tožilstva (SDT) odstopljena dokumentacija, iz katere so izhajali razlogi za sum, da je bilo s strani tožnika storjeno kaznivo dejanje, ni datum, od katerega bi tekel subjektivni 30-dnevni rok za podajo izredne odpovedi. Rok za podajo izredne odpovedi je namreč lahko pričel teči šele, ko je tožena stranka opravila ustrezne poizvedbe oziroma ko se je na podlagi prejetih obvestil v okviru izvedenega notranjevarnostnega postopka dovolj seznanila z razlogom za odpoved. Pri tem je za presojo bistveno, kdaj se je z razlogi seznanil generalni direktor policije kot predstojnik tožene stranke in ne "le" policijska uprava D. kot tožniku neposredno nadrejena organizacijska enota. Slednja je 5. 3. 2015 ... oddelku SDT skladno z Usmeritvami o sodelovanju policije in SDT z dne 13. 4. 2010 nemudoma odstopila dokumentacijo, iz katere so izhajali razlogi za sum, da je bilo s strani tožnika storjeno kaznivo dejanje, hkrati pa sprejela sklep o izvedbi notranjevarnostnega postopka. Pritožbeno sodišče pri tem izpostavlja, da 5. 3. 2015 na SDT ni bila podana kazenska ovadba zoper tožnika, kot to v pritožbi neutemeljeno navaja tožnik.

19. Sodišče prve stopnje je v zvezi s prvo kršitvijo pravilno presodilo, da je tožnik dne 1. 6. 2013 izpolnil znake kaznivega dejanja po drugem odstavku 263. členu KZ-1, ker je kot komandir policijske postaje izrabil svoj položaj ali svoj resnični oz. domnevni vpliv in posredoval, da se ne bi opravilo uradno dejanje, ki bi se moralo ali smelo opraviti, s tem, ko je od policista E.E. želel, da kršitelja G.G. ne kaznuje za prekoračitev hitrosti. Tožnik je sam pojasnil, da je navedenega dne v večernih urah (čeprav je bil tega dne prost in ni bil v službi) dvakrat poklical na službeni telefon patrulje, kar izhaja tudi iz fotografije v prilogi B42/47. Kot izhaja iz izpovedi E.E., H.H. in tožnika, je slednji najprej govoril z H.H., nato pa še z E.E. Pravilen je zaključek sodišča prve stopnje, da je izpoved E.E. (v bistvenem) potrjena s strani priče H.H. Po oceni pritožbenega sodišča pa so nekatera (nebistvena) odstopanja tudi posledica časovne oddaljenosti spornega dogodka, ki se je zgodil 1. 6. 2013, priči pa sta bili zaslišani skoraj 3 leta pozneje, in sicer 18. 5. 2016. 20. Znake kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po prvem in tretjem odstavku 257. člena KZ-1 je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo v četrti očitani kršitvi, ko je tožnik zlorabil svoj položaj in vpliv komandirja policijske postaje in z obvestilom na oglasni deski (ki ga tožnik ni zanikal) svojim podrejenim naročil, naj v primeru sprožitve alarma v njegovi stanovanjski hiši in klicu družbe za varovanje na njegov naslov pošljejo patruljo. Tožnik je s tem obvestilom oziroma sporočilom podrejenim policistom v svoje zasebne namene naročil storitve, ki jih sicer proti plačilu izvaja družba za varovanje, ki preverja razlog sprožitve alarma in šele v primeru zaznave prekrška ali kaznivega dejanja pokliče policijo, zato je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da si je tožnik s tem pridobil nepremoženjsko korist. S takšnim ravnanjem je tožnik nedvomno kršil pogodbene obveznosti iz 14. člena pogodbe o zaposlitvi, iz katerega izrecno izhaja, da se mora tožnik vzdržati tovrstnih ravnanj, ki pomenijo zlorabo položaja ali prekoračitev danih pooblastil, pa nezakonitega razpolaganja s sredstvi tožene stranke kot delodajalca oziroma drugih nezakonitih dejanj z namenom pridobivanja protipravne koristi zase ali za druge ter neupravičene uporabe sredstev, ki so mu zaupana pri opravljanju dela.

21. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da kršitev pogodbenih obveznosti z znaki kaznivega dejanja predstavlja tudi druga očitana kršitev, ko tožnik v treh prekrškovnih postopkih zoper voznike tovornih vozil v lasti podjetja K. d. o. o. zaradi prekrškov z dne 6. 9. 2013, 12. 9. 2013 in 10. 10. 2013 najprej več mesecev ni nadaljeval postopka, nato pa vse do 9. 3. 2015 s strani prekrškovnega organa PP L., katerega pooblaščena oseba je bil, ni bil izveden ukrep. Skladno z 31. in 32. členom ZDR-1 in 13. členom pogodbe o zaposlitvi mora tožnik svoje delo opravljati vestno, strokovno, zakonito, pravočasno, po navodilih delodajalca in skladno s pravili stroke, kodeksom policijske etike in pravili policije. Skladno s 14. členom pogodbe o zaposlitvi pa se mora delavec vzdržati vseh ravnanj, ki delodajalcu materialno ali moralno škodujejo oziroma bi lahko škodovala interesom delodajalca. Med temi ravnanji je med drugim izpostavljeno tudi neizpolnjevanje, nevestno, nepravočasno ali malomarno izvrševanje delovnih in drugih obveznosti, ki so opredeljeni v aktih delodajalca, opustitev dolžnega ravnanja, s čimer se ovira ali onemogoča delovni proces pri delodajalcu. Iz dokaznega postopka sodišča prve stopnje izhaja, da je tožnik vse tri prekrškovne zadeve v obravnavanje samoiniciativno prevzel od pomočnika direktorja J.J. in postopek nadaljeval šele po poizvedovanju E.E. in opozorilu J.J. v decembru 2014, ko je tudi oddal dokumentacijo v knjiženje - kar se sicer opravi vsaj naslednji dan po prejemu vse dokumentacije s strani policista na terenu. Sodišče prve stopnje samega vnosa v evidenco s časovnim zamikom sicer ni štelo za kršitev pogodbenih obveznosti z znaki kaznivega dejanja, kot to v pritožbi neutemeljeno trdi tožnik. Bistveno je, da tožnik po prejemu dokumentacije s strani policista E.E. (v septembru oziroma oktobru 2013) ni nadaljeval postopka več kot eno leto, vse od decembra 2014, za tak zastoj v postopku pa ni podal tehtnih razlogov. V vseh treh postopkih ukrep ni bil izveden niti do pričetka notranjevarnostnega postopka z dne 9. 3. 2015, zato je utemeljena ugotovitev sodišča prve stopnje, da gre za kršitev pogodbenih obveznosti. Sodišče prve stopnje pa je ob vseh povezavah med tožnikom in pravno osebo K. d. o. o. oziroma G.G., ki jih je pojasnilo v izpodbijani sodbi, zaključilo tudi, da tožnik svoje uradne dolžnosti ni opravil z namenom, da bi pravni osebi K. d. o. o. pridobil premoženjsko korist z neizvedbo prekrškovnih postopkov in s tem z neplačilom globe, ki bi jo moral izreči, ter stroškov postopka, ki bi jih moral odmeriti. Pritožbeno sodišče izpostavlja, da je zakonski znak kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po prvem ali tretjem odstavku 257. člena KZ-1 pridobitev premoženjske koristi zase ali koga drugega, in ne le namen za pridobitev takšne koristi, kot je to ugotovilo sodišče prve stopnje. Glede na navedeno tožniku v zvezi s to kršitvijo lahko očitamo le kršenje pogodbenih obveznosti kot razlog za izredno odpoved po 2. alineji 110. člena, ne pa tudi kršitve pogodbenih obveznosti z znaki kaznivega dejanja po tretjem odstavku 257. člena KZ-1, ki predstavlja razlog za izredno odpoved po 1. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Pogodbene obveznosti je tožnik nedvomno kršil tudi s tem, ko je v letu 2013 brez odobritve nadrejenih na PU D. družbi K. d. o. o. dovolil priklop električnega kabla, vendar po oceni pritožbenega sodišča tožnik tudi s tem ravnanjem ni izpolnil znakov kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja, kot je to nepravilno zaključilo sodišče prve stopnje. Objektivni rok za podajo izredne odpovedi na podlagi teh dveh kršitev je zato potekel v šestih mesecih od nastanka utemeljenega razloga. Glede na to, da se storitev očitanih dveh kršitev tožniku očita v letu 2013, je objektivni rok za podajo odpovedi na podlagi te kršitve potekel v letu 2014, zato ti dve kršitvi nista mogli biti podlaga za izredno odpoved z dne 16. 4. 2015. Navedena ugotovitev pa sicer ne vpliva na pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je bila izpodbijana izredna odpoved podana pravočasno in utemeljeno, saj je tožnik s preostalima dvema kršitvama pogodbenih obveznosti iz delovnega razmerja izpolnil tudi vse znake zgoraj opisanih kaznivih dejanj, zato je bila izredna odpoved možna ves čas, ko je možen pregon za ta kazniva dejanja.

22. Nenazadnje so neutemeljene tudi pritožbene navedbe o domnevni diskriminaciji tožnika in da bi tožena stranka morala sprožiti notranjevarnostne postopke tudi zoper E.E. in B.B., ker o kršitvah, ki se jih očita tožniku, nista (takoj) seznanila delodajalca. Vrhovno sodišče RS je v zadevi, opr. št. VIII Ips 179/2016 zavzelo stališče, da je ob tem, da je tožnik kršil pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja, nepomembno, kako je tožena stranka ravnala v drugih podobnih ali enakih primerih. Še toliko manj je torej v konkretnem primeru pomembno, kako je ali bi morala tožena stranka ravnati zoper delavce, ki o kršitvah tožnika niso takoj seznanili nadrejenih. Na naravo tožnikovih ravnanj (s katerimi je izpolnil tudi znake kaznivih dejanj) oziroma kršitev to namreč ne vpliva, prav tako je bila sporna odpoved podana v okviru objektivnega roka. Pri tem ne gre spregledati niti dejstva, da sta bila E.E. in B.B. tožniku podrejena, zato je po oceni pritožbenega sodišča povsem življenjsko, da o njegovih kršitvah nista (takoj) seznanila tožniku nadrejenih na PU D. Prvostopenjsko sodišče je zato izpoved E.E. o tem, da je v policiji težko delati karkoli zoper nadrejene, utemeljeno sprejelo kot prepričljivo.

23. Sodišče prve stopnje je v zvezi z vsemi očitanimi kršitvami natančno opisalo, katere pogodbene obveznosti je tožnik kršil in znake katerega kaznivega dejanja je s svojim ravnanjem izpolnil. Kot že pojasnjeno, po oceni pritožbenega sodišča v primeru druge in tretje kršitve sicer ne gre za kršitev pogodbenih obveznosti, ki bi hkrati imeli znake kaznivega dejanja, vendar je tožena stranka izpodbijano izredno odpoved tožniku lahko utemeljeno podala na podlagi preostalih dveh kršitev pogodbenih obveznosti, s katerima je tožnik izpolnil tudi znake zgoraj opisanih kaznivih dejanj. Prvostopenjsko sodišče je tudi podrobno obrazložilo, zakaj delovnega razmerja s tožnikom ni bilo mogoče nadaljevati niti do izteka odpovednega roka. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z razlogi sodbe v tem delu, ki jih sicer tudi tožnik v pritožbi posebej ne graja.

24. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti pritožbeni razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče kot neutemeljeno zavrnilo pritožbo tožnika in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

25. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam nosi stroške pritožbe.