Sodba II Ips 756/2008
Datum: 2011-03-31T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2011:II.IPS.756.2008
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VSM I Cp 2070/2007
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Civilni oddelek
podrocje: CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO
institut: objektivna odgovornost - deljena odgovornost - oprostitev odgovornosti - skrbnost - razlogi za izključitev odgovornosti

## Jedro

V ravnanju zavarovanca tožene stranke ni bilo prav ničesar, kar bi relativiziralo težo (krivdnega) ravnanja tožnika, omogočalo presojo o deljeni odgovornosti in posredno, skozi razmerje krivd obeh udeležencev v škodnem dogodku, ohranjalo čim večji delež odgovornosti objektivno odgovorne tožene stranke.

## Izrek

Revizija se zavrne.

## Obrazložitev

1. Zavarovanec tožene stranke je 5. 12. 1995 ob 3.00 uri zjutraj ustavil pred semaforiziranim križiščem v T., ker je na semaforju gorela rdeča luč. Iz vozila, ki ga je vlekel, je tedaj izstopil tožnik, ki je upravljal z volanom vlečenega vozila, katerega motor ni deloval. Nameraval je očistiti sneg z vetrobranskega stekla vlečenega vozila navkljub predhodnemu dogovoru, da bo zavarovanec tožene stranke zaradi čiščenja vetrobranskega stekla na vlečenem vozilu zaustavil na bencinski črpalki, od križišča oddaljeni en kilometer. Zaradi sneženja je bilo namreč vetrobransko steklo vlečenega vozila obloženo s plundro, ki je nanj „letela“ izpod koles vlečnega vozila in mu odvzemala vidljivost. Tožnik je stopil med vlečno in vlečeno vozilo, se pri tem spotaknil ob vlečni drog in padel, ko se je na semaforju že prižgala rdeča luč. Zavarovanec tožene stranke je z vlečnim vozilom speljal, vlečeno vozilo pa je tožnika, ki je ležal pod njim, poškodovalo.

2. Tožnik je od tožene stranke s tožbo zahteval 27.958,60 EUR odškodnine za nepremoženjsko škodo. Sodišče prve stopnje je v (ponovljenem sojenju) njegovemu zahtevku delno ugodilo: po presoji, da je zavarovanec tožene stranke objektivno odgovoren za 30 % tožnikove škode, v preostalem deležu pa se je odgovornosti razbremenil zaradi ravnanja tožnika, je slednjemu odškodnino za vse oblike nepremoženjske škode odmerilo na 12.500,00 EUR, toženi zavarovalnici pa od tega naložilo v plačilo 30 % oziroma 3.750,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke ugodilo in sodbo prvostopenjskega sodišča v prisodilnem delu spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek tudi v tem delu zavrnilo. Na podlagi dejanskih ugotovitev prvostopenjskega sodišča je namreč presodilo, da zavarovancu tožene stranke ni mogoče pripisati nikakršne odgovornosti za tožnikovo škodo, ker je ta nastala izključno zaradi dejanja slednjega, ki ga ni mogel pričakovati.

4. Tožnik je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložil revizijo. Uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Prvi naj bi bil podan zaradi odsotnosti oziroma pomanjkljivosti in nejasnosti razlogov o pritožbenih trditvah tožnika v zvezi z dejansko ugotovitvijo prvostopenjskega sodišča, da zavarovanec tožene stranke na križišču ni mogel videti dogajanja med voziloma in tudi ne, ali tožnik sedi za volanom vlečenega vozila ter glede zaključka, da tožnik ni izkazal, da je po CB postaji obvestil zavarovanca toženke o nujnosti čiščenja vetrobranskega stekla na križišču. Odgovorjeno tudi ni bilo na pritožbene trditve, da tožnik s tem, ko je izstopil iz vlečenega vozila, ni kršil nobene določbe Zakona o temeljih varnosti cestnega prometa (v nadaljevanju ZTVCP) ter tudi ne glede odmere odškodnine za posamezne oblike nepremoženjske škode. Drugi revizijski razlog je podan, ker bi morala biti primarno uporabljena določba 38. člena ZTVCP, ki nalaga voznikom, ki imajo namen narediti kakšen premik z vozilom na cesti, da smejo s tem pričeti samo, če se prej prepričajo, da lahko to storijo brez nevarnosti za druge udeležence v prometu ali za premoženje, pri čemer morajo paziti na položaj vozila in na smer ter hitrost vožnje; vsega tega zavarovanec tožene stranke ni storil. Glede na pravkar navedeno določbo in dejanske ugotovitve prvostopenjskega sodišča bi morale biti uporabljene določbe Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) o objektivni odgovornosti, po določbi 103. člena ZTVCP pa bi bila lahko morebiti ugotovljena zgolj tožnikova sokrivda. Uporabljena bi morala biti določba tretjega odstavka 177. člena ZOR, po kateri je imetnik nevarne stvari deloma proste odgovornosti, če dokaže, da je oškodovanec delno kriv za škodo, vendar napadena sodba o delni odgovornosti tožnika sploh nima razlogov.

5. Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila (375. člen Zakona o pravdnem postopku v besedilu, veljavnem v času izdaje sodbe sodišča prve stopnje, ki ga je treba uporabiti skladno z določbo drugega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku).

6. Revizija ni utemeljena.

7. Dejanske okoliščine, navedene v 1. točki obrazložitve te sodbe, so bile med pravdnima strankama nesporne. Vendar ne predstavljajo edine oziroma popolne podlage odločitve o temelju odškodninske odgovornosti tožene stranke. Dopolnjujejo jih namreč dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, ki jih je pritožbeno sodišče sprejelo kot pravilne in na katere je revizijsko sodišče zaradi prepovedi vložitve revizije zaradi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP). Te so, da voznik vlečnega vozila ni mogel videti niti v vzvratnem ogledalu, niti skozi zadnje vetrobransko steklo svojega vozila, dogajanja med obema voziloma in tudi ne, ali tožnik sedi za volanom vlečenega vozila ter da tožnik ni dokazal svoje trditve, da je na križišču po CB postaji obvestil voznika vlečnega vozila naj počaka zaradi nujnosti čiščenja vetrobranskega stekla vlečenega vozila za varno vožnjo. V zvezi z dejstvom, ali je tožnik voznika vlečnega vozila res obvestil o potrebi čiščenja vetrobranskega stekla po CB postaji ali ne, ki je bilo med postopkom sporno, sodba prvostopenjskega sodišča o tem dejstvu (in o neizpolnitvi tožnikovega dokaznega bremena) vsebuje natančne in prepričljive razloge (v tretjem in četrtem odstavku na 3 strani sodbe), pritožbeno sodišče pa je tožnikov očitek o odsotnosti razlogov o odločilnih dejstvih zavrnilo (v četrtem odstavku na 3 strani sodbe), zato v reviziji uveljavljan očitek procesne kršitve zaradi odsotnosti razlogov sodišča druge stopnje o obravnavanem odločilnem dejstvu ni utemeljen.

8. Po ustaljeni sodni praksi motorna vozila v obratovanju predstavljajo nevarno stvar. Za škodo od nevarne stvari odgovarja njen imetnik (prvi odstavek 174. člena ZOR), pri čemer se za škodo, nastalo v zvezi z nevarno stvarjo, šteje, da izvira iz te stvari, razen če se dokaže, da ta ni bila vzrok (173. člen ZOR). V primerih, ko škoda sicer nastane ob uporabi nevarne stvari, pa je imetnika mogoče oprostiti odgovornosti in sicer v celoti, če dokaže, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogel pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti (drugi odstavek 177. člena ZOR) ali deloma, če je oškodovanec deloma kriv za škodo (tretji odstavek 177. člena ZOR). Po presoji pritožbenega sodišča se je v konkretnem primeru uresničil zakonski dejanski stan iz drugega odstavka 177. člena ZOR: škodni dogodek se je pripetil izključno zato, ker je tožnik v času, ko sta vlečno in vlečeno vozilo stali pred semaforjem v križišču, izstopil in se brez vednosti voznika vlečnega vozila podal v prostor med obema voziloma, česar zavarovanec tožene stranke ni mogel videti in glede na predhoden dogovor o zaustavitvi vozil pri naslednji bencinski črpalki tudi ne pričakovati. Revizijsko sodišče tako presojo sprejema kot materialno pravno pravilno. Tožnik ni upravičen do odškodnine za škodo, ki je ne bi utrpel, če ne bi storil dejanja, ki bi ga po splošnem prepričanju razumna oseba v njegovem položaju opustila. Ob ugotovitvi o predhodnem dogovoru glede čiščenja vetrobranskih stekel vlečenega vozila pa po drugi strani zavarovancu tožene stranke ni mogoče očitati, da bi ravnanje tožnika moral predvideti in ga preprečiti: v sodni praksi je že pojasnjeno, da presoja pravnih standardov predvidljivosti in preprečljivosti oškodovančevega ravnanja ne pride v poštev v primerih, ki presegajo še razumna tveganja povprečno skrbnega človeka. (1) Pogoji za popolno oprostitev odgovornosti tožene stranke po določbi drugega odstavka 177. člena ZOR so torej podani in se revident neutemeljeno zavzema za uporabo določbe tretjega odstavka 177. člena ZOR oziroma za presojo o deljeni odgovornosti, pri čemer zatrjuje, da naj bi zavarovanec tožene stranke kršil določbo 38. člena ZTVCP. Pritrditi bi mu bilo (vsaj delno) le v primeru njegove vednosti (o nerazumno tveganem) ravnanju tožnika, a so bile trditve tožnika o tem ovržene. V ravnanju zavarovanca tožene stranke ni bilo prav ničesar, kar bi relativiziralo težo (krivdnega) ravnanja tožnika, omogočalo presojo o deljeni odgovornosti in posredno, skozi razmerje krivd obeh udeležencev v škodnem dogodku, ohranjalo čim večji delež odgovornosti objektivno odgovorne tožene stranke.

9. Neutemeljen je tudi revizijski očitek, da je izrek izpodbijane sodbe nejasen in da ni obrazložen, zaradi česar naj bi jo bilo nemogoče preizkusiti. Ker na procesne kršitve revizijsko sodišče ne pazi po uradni dolžnosti, pač pa le na zahtevo stranke, mora biti ta obrazložena. Na revizijsko trditev o neustreznosti razlogov v zvezi s pritožbeno grajo dejanske ugotovitve o (ne)obvestitvi zavarovanca tožene stranke o potrebi o čiščenju vetrobranskega stekla vlečenega vozila v križišču, ki so bile konkretizirane in obrazložene, je revizijsko sodišče že odgovorilo. V preostalem pa je očitek procesnih kršitev, kot je povzet v tej točki obrazložitve, povsem pavšalen, zato ga Vrhovno sodišče ne more obravnavati.

10. Ker je revizija neutemeljena, jo je revizijsko sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

Op. št. (1): Primerjaj sodbo in sklep II Ips 678/2005.