Sodba VIII Ips 173/2013
Datum: 2014-01-14T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VSRS:2014:VIII.IPS.173.2013
opravilna_stevilka_ii_stopnje: VDSS Pdp 932/2012
sodisce: Vrhovno sodišče
oddelek: Delovno-socialni oddelek
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: pravica do letnega dopusta - prerazporeditev delovnega časa - letni dopust - izraba letnega dopusta - odmera letnega dopusta

## Jedro

Ni utemeljena tožnikova zahteva, da se mu letni dopust, ki je bil odmerjen v trajanju 29 oziroma 30 dni, prizna brez posebnosti razporeditve delovnega časa oziroma s tem tudi delovnih dni v tednu. Ob sicer povprečnem štirideset urnem delovnem tednu bi v tožnikovem primeru to pomenilo privilegirano obravnavanje, ki nima ustrezne zakonske podlage ali podlage v kolektivnih pogodbah. Ker je bil obračun letnega dopusta tožniku narejen le za tiste dneve, v katerih je sicer obstajala njegova delovna obveznost, glede na delovne ure te obveznosti, bi zavzemanje tožnika za to, da se mu dopust prizna za vse dni njegove delovne obveznosti, ne glede na delovni čas in posledično razporeditev delovnih dni, pomenilo ne le pravice do dejansko daljše odsotnosti, temveč tudi pravico do večjih prejemkov iz naslova nadomestila plače. Neutemeljene so revizijske navedbe, da naj bi tožena stranka odmerjala letni dopust po urah oziroma po preračunu v ure, saj je preračun tožene stranke pomenil le tehnično opravilo, ki je služilo določitvi pravilnega števila dni izrabe letnega dopusta tožniku, ki pa se ni določal in izrabljal po urah, temveč v delovnih dnevih. Pri tem se je kot dan letnega dopusta štel vsak delovni dan, ki je bil po razporeditvi delovnega časa pri delodajalcu določen kot tožnikov delovni dan - in kar je v skladu s četrtim in petim odstavkom 160. člena ZDR.

## Izrek

Revizija se zavrne.

## Obrazložitev

1. Sodišče prve stopnje je naložilo toženi stranki, da tožniku plača odškodnino za neizrabljen letni dopust za leta 2007 do 2010 v posameznih, po letih določenih konkretnih bruto zneskih, od katerih odvede davke in prispevke, neto zneske pa izplača tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Zaradi delnega umika tožbe v zvezi z višjim plačilom odškodnine za neizrabljen letni dopust za leto 2007 (196,80 EUR) je sodišče v tem delu postopek ustavilo. Toženi stranki je tudi naložilo, da tožniku povrne odmerjene stroške postopka.

2. Sodišče je med drugim ugotovilo, da je tožnik zaposlen pri toženi stranki na delovnem mestu zdravstvenega tehnika s specialnimi znanji po pogodbi o zaposlitvi za nedoločen čas. Razporejen je v enoto P. in N., kjer je delovni čas dvanajst ur, in sicer v izmenah, tako da je en dan dnevna izmena, temu sledi nočna izmena, po nočni izmeni pa ima delavec ta dan in še en dan prost. Tožniku je bil z odločbami odmerjen letni dopust za leti 2007 in 2008 v trajanju 29 dni, za leti 2009 in 2010 pa v trajanju 30 dni. Pri izrabi dopusta je tožena stranka dneve dopusta pomnožila z osmimi urami in jih nato preračunala na dvanajst urni delovni čas, kot je znašala tožnikova delovna obveznost na dan dopusta. Po stališču sodišča prve stopnje je s tem tožnika prikrajšala za možnost, da dejansko izkoristi toliko dni dopusta, kot mu je bilo priznano z odločbami. Po preračunu tožene stranke je lahko izkoristil tretjino manj dni dopusta, kot mu je bilo sicer priznano, to pa predstavlja obid kogentnih zakonskih določb. Sodišče prve stopnje je zavrnilo stališče Odbora za razlago Kolektivne pogodbe za dejavnost zdravstva in socialnega varstva Slovenije (razlaga objavljana v Ur. l. RS, št. 26/2012 z dne 6. 4. 2012), saj naj bi ta razlaga nasprotovala določbi 159. člena Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj.). Po stališču sodišča bi delodajalec pri odmeri dopusta lahko upošteval razporeditev delavnih dni v tednu, ki lahko za posameznega delavca, ki dela le tri ali štiri dni v tednu, pomenijo tudi krajši minimalni letni dopust, ne sme pa tega upoštevati pri izrabi že odmerjenega dopusta.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je zavrnilo zahtevek tožnika za priznanje odškodnine za neizrabljen letni dopust za leta 2007 do vključno 2010, odločilo pa je tudi, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti stroške postopka. Kot bistveno je izpostavilo vprašanje, ali je tožena stranka tožniku, ki je delal v turnusu po dvanajst ur dnevno in štirideset ur na teden, pripadajoče dneve letnega dopusta upravičeno preračunala iz osem ur dnevno na dvanajst ur dnevno. Presodilo je, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo določbo 160. člena ZDR, ki v četrtem odstavku res določa, da se letni dopust določa in izrablja v delovnih dnevih, vendar po petem odstavku določa tudi, da se kot dan letnega dopusta šteje vsak delovni dan, ki je po razporeditvi delovnega časa pri delodajalcu za posameznega delavca določen kot delovni dan. Tožena stranka je za dneve dopusta, ki so bili po razporeditvi delovnega časa določeni kot tožnikovi delovni dnevi, pravilno obračunala nadomestilo za dvanajst ur dela - kot bi dejansko trajal njegov delovni čas, če bi tiste dni delal. Za dan, ki zaradi prerazporeditve delovnega časa ni bil tožnikov delovni dan, tožnik ni bil upravičen do nadomestila in tudi dopusta ni koristil. S tem tožnik ni bil prikrajšan pri koriščenju letnega dopusta, ki ga tudi sicer ni koristil po urah, temveč po delovnih dnevih. Zato tožena stranka z načinom preračunavanja tožnikovega letnega dopusta ni kršila niti konvencije MOD št. 132 o plačanem letnem dopustu, ZDR, Kolektivne pogodbe za zaposlene v zdravstveni negi (Ur. l. RS, št. 60/98 in nadalj.) in Kolektivne pogodbe za dejavnost zdravstva in socialnega varstva Slovenije (Ur. l. RS, št. 15/94 in nadalj.). Za vse zaposlene pri toženi stranki je veljal štirideset urni delovni teden; letni dopust so lahko koristili za delovne dneve po razporeditvi delovnega časa pri toženi stranki.

4. Na predlog tožnika je Vrhovno sodišče s sklepom VIII DoR 14/2013-6 z dne 21. 5. 2013 dopustilo revizijo, in sicer glede vprašanja določanja trajanja letnega dopusta v primeru prerazporeditve delovnega časa.

5. Zoper izpodbijano sodbo je tožnik pravočasno vložil revizijo, v kateri uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Meni, da je ob pravilni uporabi prava letni dopust mogoče odmeriti in izrabiti le v dnevih in ne v urah, ne glede na to, kako je prerazporejen delovni čas. V zvezi s tem se sklicuje na določbe prvega, četrtega in petega odstavka 160. člena ZDR, 37. člena Kolektivne pogodbe za dejavnost zdravstva in socialnega varstva Slovenije in 48. člena Kolektivne pogodbe za zaposlene v zdravstveni negi. ZDR in kolektivni pogodbi po njegovem mnenju ne dajejo podlage, da se z odločbo o dopustu priznane dni dopusta pretvori v ure, tako da se število dni pomnoži z osem in se nato upošteva trajanje delovnega časa. ZDR v 160. členu govori le o tem, da se dopust odmerja in izrabi v dnevih oziroma celih delovnih dnevih, pri čemer ni bistveno, koliko znaša delavčeva obveznost na dan izrabe letnega dopusta. ZDR zagotavlja, da bo imel delavec toliko dni letnega dopusta, kot se mu ga odmeri in da ne bo prikrajšan za število dni dopusta. Če bi to število delodajalec želel zmanjšati, bi to lahko storil v fazi odmere letnega dopusta, tako da bi ukinil ali zmanjšal število kriterijev za letni dopust ali reorganiziral delovni čas na osem ur na dan. Namen 160. člena ZDR ni priznanje ustreznega števila dni dopusta, nato pa preko izrabe dopusta v urah delavcu odvzeti dopust oziroma mu onemogočiti izrabo vsega dopusta. Določb ZDR ni mogoče razlagati tako, da le-ta delodajalcu omogoča prilagajanje izrabe dopusta razporeditvi delovnega časa, v katerem dela delavec in glede na trajanje njegove obveznosti dela v urah. ZDR tudi ne omogoča pretvarjanja dopusta v ure, in sicer osem ur - kot znaša normalna delovna obveznost pri toženi stranki.

6. Revizija ni utemeljena.

7. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, oziroma zoper sklep sodišča druge stopnje, s katerim bi bil postopek pravnomočno končan (prvi odstavek 367. člena Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj. in prvi odstavek 384. člena ZPP, v povezavi z 19. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih). V primeru dopuščene revizije sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP).

8. Pravica do plačanega letnega dopusta predstavlja eno od temeljnih socialnih pravic, ki je določena v številnih mednarodnih pogodbah, od katerih je omeniti zlasti Konvencijo MOD št. 132 o plačanem letnem dopustu (po tej konvenciji dopusta v nobenem primeru ne sme biti krajši kot tri delovne tedne za leto dni službe), Evropsko socialno listino (spremenjeno) (ki pogodbenice zavezuje, da določijo najmanj štiritedenski plačani letni dopust) ter Direktivo 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta (ki zavezuje države članice, da sprejme potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravice do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa). Pravica do letnega dopusta je sicer urejena v členih 159. do 166. ZDR. Za to zadevo sta pomembni predvsem določbi 159. in 160. člena. Iz prvega odstavka 160. člena ZDR izhaja, da se daljše trajanje letnega dopusta, ko je določeno v 159. členu, lahko določi tudi s kolektivno pogodbo ali pogodbo o zaposlitvi. V skladu s to določbo in 7. členom ZDR je treba upoštevati tudi določbe kolektivnih pogodb; v tem primeru že pred ZDR sklenjeni (vendar še vedno veljavni) Kolektivno pogodbo za zaposlene v zdravstveni negi in Kolektivno pogodbo za dejavnost zdravstva in socialnega varstva Slovenije.

9. ZDR v prvem odstavku 159. člena določa, da pravica do letnega dopusta v posameznem koledarskem letu traja minimalno štiri tedne, ne glede na to, ali delavec dela s polnim ali s krajšim delovnim časom - torej tudi ne glede na to, s kolikšnim krajšim delovnim časom dela. V nadaljevanju izrecno določa, da je „minimalno število dni letnega dopusta delavca odvisno od razporeditve delovnih dni v tednu za posameznega delavca.“ To v primeru petdnevnega tedna pri delodajalcu pomeni pravico do najmanj dvajset dni letnega dopusta, v primeru šestdnevnega tedna do najmanj štiriindvajset dni letnega dopusta, v primeru štiridnevnega tedna pa do šestnajst dni (oziroma štirih tednov, vsakega po štiri delovne dni). Na ta način se izenačuje dolžina dejanske odsotnosti z dela zaradi izrabe letnega dopusta za delavce, ki imajo različno dolg delovni teden. V skladu s četrtim odstavkom 160. člena ZDR se namreč dopust „določa in izrablja v delovnih dnevih“ (1). To pravilno izhaja tudi iz obeh citiranih kolektivnih pogodb, ki določata kriterije za trajanje letnega dopusta, nato pa tudi (Kolektivna pogodba za zaposlene v zdravstveni negi v 48. členu, Kolektivna pogodba za dejavnost zdravstva in socialnega varstva v Sloveniji pa v 37. členu), da so pod dnevi letnega dopusta mišljeni delovni dnevi, da se v dneve letnega dopusta ne vštevajo sobote, ki za delavca pri delodajalcu niso delovne, da se v primeru, če je delovni čas zavoda razporejen na šest delovnih dni v tednu, kar pomeni, da so vse sobote delovne, zaposlenemu na vsakih pet dni dopusta po prejšnjih kriterijih dopust poveča za en dan, oziroma, če sta delovni dve soboti v mesecu, se zaposlenemu na vsakih deset dni dopusta le-ta poveča za en dan. Določba 37. člena Kolektivne pogodbe za dejavnost zdravstva in socialnega varstva Slovenije je bila tudi predmet razlage Odbora za razlago te kolektivne pogodbe. Iz razlage najprej izhaja, da kolektivna pogodba ne vsebuje določb glede načina določanja letnega dopusta delavcem z razporeditvijo delovnega časa na manj kot pet delovnih dni v tednu, v 37. členu pa določa način določanja letnega dopusta zaposlenim, ki imajo delovni teden daljši od petih delovnih dni. Za tem sledi razlaga, da „se iz naslova enakopravnosti zaposlenih v javnih zdravstvenih zavodih tedenska razporeditev delovnega časa upošteva tudi pri določanju letnega dopusta tistim zaposlenim, ki imajo tedenski delovni čas razporejen na manj kot pet dni tedensko.“

10. Iz dejanskih ugotovitev v tem sporu izhaja, da je tožnik delal v enoti, v kateri poteka delo dvanajst ur na dan, in sicer od ponedeljka do nedelje od 8.00 do 20.00 ure in od 20.00 do 8.00 ure (2). Tožnik je torej prvi dan delal od 8.00 do 20.00 ure, naslednji dan od 20.00 do 8.00 ure, nato pa je bil tisti in naslednji dan dela prost. Glede na to ni šlo za petdnevni neprekinjeni delavnik v tednu, temveč se je število delovnih dni menjalo. Če za tožnikov delovni dan štejemo dan z dvanajst urno delovno obveznostjo, je to pomenilo štiri ali tri delovne dneve v posameznem tednu. Tožena stranka je tožniku izplačevala nadomestilo plače za čas letnega dopusta za tiste dneve, ko je bil na letnem dopustu - z upoštevanjem ur delovne obveznosti na dan, ko je bil na letnem dopustu.

11. Ob takšnih dejanskih ugotovitvah in navedenih pravnih podlagah ni utemeljena tožnikova zahteva, da se mu letni dopust, ki je bil odmerjen v trajanju 29 oziroma 30 dni, prizna brez posebnosti razporeditve delovnega časa oziroma s tem tudi delovnih dni v tednu. Ob sicer povprečnem štirideset urnem delovnem tednu bi v tožnikovem primeru to pomenilo privilegirano obravnavanje, ki nima ustrezne zakonske podlage ali podlage v kolektivnih pogodbah. Kot navedeno je bilo nadomestilo plače za čas letnega dopusta tožniku obračunano za dvanajst predvidenih ur, kolikor je znašala njegova delovna obveznost na dan koriščenja letnega dopusta, in kar je v skladu z določbo devetega odstavka 137. člena ZDR. Po tej določbi mora biti zagotovljeno denarno nadomestilo v breme delodajalca adekvatno prejšnji delavčevi plači - za toliko ur, kolikor znaša delavčeva obveznost na dan izrabe dopusta. Ker je bil obračun letnega dopusta tožniku narejen le za tiste dneve, v katerih je sicer obstajala njegova delovna obveznost, glede na delovne ure te obveznosti, bi zavzemanje tožnika za to, da se mu dopust prizna za vse dni njegove delovne obveznosti, ne glede na delovni čas in posledično razporeditev delovnih dni, pomenilo ne le pravice do dejansko daljše odsotnosti, temveč tudi pravico do večjih prejemkov iz naslova nadomestila plače. Za npr. trideset dnevni dopust za vse delovne dneve v dvanajst urnem trajanju (brez preračuna) bi dobil nadomestilo, ki bi bilo cca 1/3 višje od nadomestila plače, ki bi ga za prav toliko dni izrabljenega letnega dopusta prejel delavec, ki dela neprekinjeno pet dni na teden po osem ur na dan (3).

12. Ne gre torej za primer, ko je delovni čas razporejen na šest delovnih dni v tednu oziroma dve dodatni soboti v mesecu, kar izrecno urejata citirani kolektivni pogodbi, temveč za obratno situacijo, ko delovni čas zaradi dvanajst urnega delavnika ne dosega pet delovnih dni na teden. V tej situaciji je glede na določbo prvega odstavka 159. člena ZDR utemeljena razlaga Kolektivne pogodbe za dejavnost zdravstva in socialnega varstva Slovenije, da se tedenska razporeditev delovnega časa upošteva pri določanju letnega dopusta tudi za delavce, ki delajo manj kot pet dni tedensko.

13. Neutemeljene so revizijske navedbe, da naj bi tožena stranka odmerjala letni dopust po urah oziroma po preračunu v ure, saj je preračun tožene stranke pomenil le tehnično opravilo, ki je služilo določitvi pravilnega števila dni izrabe letnega dopusta tožniku, ki pa se ni določal in izrabljal po urah, temveč v delovnih dnevih. Pri tem se je kot dan letnega dopusta štel vsak delovni dan, ki je bil po razporeditvi delovnega časa pri delodajalcu določen kot tožnikov delovni dan - in kar je v skladu s četrtim in petim odstavkom 160. člena ZDR. Ker je tožena stranka pri obračunu nadomestila plače tožniku za dopust na predviden delovni dan morala narediti preračun na ure dejansko predvidenega dela, ni utemeljenih razlogov, da tega ni bila upravičena narediti tudi obratno - pri obračunu izrabe dni letnega dopusta ob upoštevanju predvidene tedenske delovne obremenitve.

14. Na drugačno odločitev tudi ne more vplivati število dni letnega dopusta v odločbah o odmeri dopusta, saj so tudi kriteriji za določitev števila dni tega dopusta po kolektivnih pogodbah očitno vezani na normalno razporeditev delovnega časa (osem ur dnevno po pet ur na teden), kar posredno izhaja tudi iz citiranih določb 37. oziroma 48. člena kolektivnih pogodb. Prav preračun, ki ga je glede izrabe letnega dopusta uporabila tožena stranka, zagotavlja enakopravno obravnavanje delavcev, ki delajo v različno razporejenem delovnem času. Na drugi strani takšen preračun izrabe letnega dopusta tudi ni v nasprotju z namenom letnega dopusta, saj v svojem trajanju (ob upoštevanju dni, v katerih delavec tudi sicer ne bi delal) zagotavlja sorazmerno ustrezno odsotnost delavca za počitek in s tem zaščito delavčeve varnosti in zdravja.

15. Glede na navedeno in v skladu s 378. členom ZPP je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno.

Op. št. (1): Glej tudi Katarina Kresal Šoltes in ostali - Zakon o delovnih razmerjih s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2008, stran 760. Op. št. (2): Glej tudi 7. člen Pravilnika tožene stranke o evidentiranju delovnega časa zaposlenih.

Op. št. (3): Priznanje tožbenega zahtevka bi torej pomenilo priznanje plačila nadomestila plače, ki bi bilo višje od nadomestila ostalih delavcev, ki opravljajo delo v osem urnem delavniku.