VDSS sodba Pdp 226/2012
Datum: 2012-04-06T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2012:PDP.226.2012
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: odškodninska odgovornost delodajalca - mobbing - šikana - dokazovanje

## Jedro

Sodelavec je sicer o tožniku grdo govoril in se norčeval iz njega,vendar njegova ravnanja niso bila sistematična in prisotna v daljšem časovnem obdobju. Iz tega razloga je pravilen zaključek, da v razmerju do tožnika ni šlo za mobbing oz. šikaniranje, da bi bil tožnik upravičen do odškodnine.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v II. točki izreka (glede stroškov) delno spremeni tako, da se iz zneska 1.552,42 EUR znižajo na znesek 1.115,18 EUR.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje pritožbene stroške.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek, da je tožena stranka dolžna izplačati tožniku odškodnino v višini 12.547,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 5. 2010 do plačila ter mu povrniti stroške postopka. V skladu z uspehom v sporu je odločilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti stroške postopka v znesku 1.552,42 EUR v roku 15 dni od vročitve sodbe, po izteku tega roka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti pa do plačila, pod izvršbo.

Tožnik se je pritožil zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov po določbi prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in spremembe), ki se v skladu z določbo 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004) uporablja tudi v sporih pred delovnim sodiščem. Navaja, da ga je sodišče v ponovljenem postopku zaslišalo, vendar se v obrazložitvi sodbe ni v ničemer opredelilo do njegove izpovedbe. Na zaslišanju je opozoril na številne primere, ko je bil deležen neupravičenih šikaniranj in trpinčenja s strani konkretnih delavcev tožene stranke. Kljub temu, da mu nadure niso bile odrejene, je bil klican k direktorju M.K. na razgovor. Direktor mu je očital številne izvršilne postopke. Sodelavec D.S. je grdo govoril o njemu, se norčeval iz njegove hoje, mu očital, da je debel in vanj metal žogice iz lepila. Sodelavec S.K. mu je odredil eno delo, nato pa ga poklical k sebi in ga vprašal, zakaj opravlja to delo, pri čemer mu je bilo naloženo toliko dodatnega dela, da vsega ni uspel opraviti. Sodišče je pri sprejeti dokazni oceni dalo prevelik pomen izpovedbam delavcev tožene stranke, v ničemer pa njegovi ter ženini izpovedbi. Sodišče ne bi smelo brezpogojno in zgolj enostransko upoštevati neupravičeno grajanje njegovega dela ter v zvezi s tem zavajanja nadrejenih delavcev. Sodišče je zanemarilo izpovedbo sodelavca B.K., da je bil D.S. do njega čudaški, zaradi česar so se ga vsi bali. V njegovo škodo se ne bi smelo šteti uporabe interneta, ki ga je dejansko uporabljal po opravljenem delu, da kvaliteta in količina opravljenega dela nista trpeli. Tudi sicer je v internih pravilih določeno, da uporaba interneta v zasebne namene ni prepovedana. Da so nesoglasja med njim in D.S. dejansko obstajala, potrjuje tudi njun sestanek z direktorjem in vodjo proizvodnje V.Z., kar omaja verodostojnost izpovedbe direktorja, ki je zanikal kakršenkoli spor med njim in D.S.. Glede tega je večkrat opozoril direktorja na nevzdržne razmere in šikaniranje s strani sodelavcev, to pa izhaja tudi iz zapisnika o disciplinskem postopku z dne 11. 12. 2009. V skladu z določbo tretjega odstavka 45. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in spremembe) je delodajalec tisti, ki je dolžan dokazati, da ni obstajalo šikaniranje in trpinčenje na delovnem mestu, gre za uporabo obrnjenega dokaznega bremena. Zoper določene priče je vložil tudi kazenske ovadbe zaradi krivega pričevanja, kar bi moralo sodišče upoštevati. Poleg tega se sodišče ni v ničemer opredelilo do izpovedb prič E.V. in E.S., zaradi česar izpodbijane sodbe ni mogoče preizkusiti. Izpodbija tudi odločitev o stroških postopka. Zato predlaga, da pritožbeno sodišče spremeni sodbo tako, da njegovim zahtevkom v celoti ugodi oziroma podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožba je delno utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo v mejah pritožbenega izpodbijanja in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava (drugi odstavek 350. člena ZPP). Po takšnem preizkusu je ugotovilo, da vsebuje izpodbijana sodba v odločilnih dejstvih pravilne dejanske in pravne razloge, razen delno glede odločitve o stroških, kar bo obrazloženo v nadaljevanju. Sodišče prve stopnje je na ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Poleg tega tako v zvezi z izvedenim postopkom kot z izdano sodbo ni storilo nobene bistvene postopkovne kršitve, na katere je opozorila pritožba in na katere je moralo pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato pritožbeno sodišče na tožnikove pritožbene navedbe še odgovarja: Pritožbeno sodišče je v tem sporu že drugič razsodilo. Pred tem je razveljavilo prvostopenjsko sodbo, s katero so bili zavrnjeni tožbeni zahtevki, ter vrnilo zadevo v novo sojenje. Sodišču prve stopnje je naložilo, da naj zaradi dopolnitve dejanskega stanja zasliši še tožnika, se nadalje opredeli do vseh zaslišanih prič in listinskih dokazov, sprejme dokazno oceno ter sodbo obrazloži tako, da jo bo mogoče preizkusiti.

Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku sledilo napotkom pritožbenega sodišča, ustrezno dopolnilo dokazni postopek, kot mu je bilo naloženo, ter ponovno zavrnilo tožnikove zahtevke. Tožena stranka je v sporu dokazala, da s strani zaposlenih delavcev ni bilo izkazanega neprimernega ravnanja do tožnika, v tej zvezi ji ni mogoče tudi očitati, da tožniku v spornem času ni zagotovila varnega delovnega okolja, v katerem ne bi bil izpostavljen nadlegovanju in trpinčenju sodelavcev. Na podlagi izpovedb prič je ugotovilo, da je šlo za normalne odnose med sodelavci in v procesu proizvodnje, in da je bil tožnik tisti, ki ni spoštoval navodil pri delu. Zato tožena stranka z njim po 31. 3. 2010 ni ponovno sklenila pogodbe o zaposlitvi za določen čas. Poleg tega je ugotovilo, da je pristojni inšpektor za delo v spornem času opravil nadzor nad zagotavljanjem in izvajanjem predpisov o varnosti in zdravju delavcev tožene stranke ter ji naložil, da določene nepravilnosti odpravi. Takšen nadzor ni pokazal, da bi bile v spornem času ugotovljene kakršnekoli nepravilnosti s strani zaposlenih delavcev v zvezi s šikaniranjem tožnika. Pritožbeno sodišče v celoti sprejema tako obrazložene razloge v izpodbijani sodbi kot pravilne.

Tožnik je izpovedal, da je izvedel od sodelavcev, da je D.S. grdo govoril o njemu, ga žalil glede nakupa avtomobila, se norčeval iz njegove hoje in debelosti, med ostalim je metal v njega tudi žogice iz lepila, pri čemer je zadnje ravnanje trajalo teden dni. Tožnik o takšnem ravnanju D.S. ni nikogar obveščal, D.S. pa je o tem na zaslišanju zanikal. Po ugotovitvi pritožbenega sodišča imajo lahko takšna ravnanja na delovnem mestu naravo nadlegovanja in šikaniranja, z namenom spraviti nekoga v podrejen položaj, ga negativno zaznamovati ter izločiti iz delovnega okolja. Predstavljajo tudi določeno psihično in fizično nasilje napadalca ali skupine nad oškodovancem, ki krni njegov ugled in dostojanstvo ter mu povzroča trpljenje. Vendar morajo biti takšna ravnanja sistematična ter prisotna v daljšem časovnem obdobju, saj enkratno škodno dejanje proti žrtvi oziroma druga kratkotrajna konfliktna ravnanja še nimajo narave mobinga. V tej zvezi naj bi se odškodnina zaradi takšnih kršitev priznavala le ob obstoju izjemno težkih kršitev, ki so pri oškodovancu dejansko povzročile posebej intenzivno duševno bolečino oziroma drugače povedano: iz tega naslova je potrebno omejiti denarno odškodnino samo na takšne izjemne močne napade, ki po svoji intenzivnosti, trajanju in odnosih jasno manifestirajo kršitev (tako tudi sodba Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 405/2002 z dne 8. 1. 2004).

Zato na podlagi obrazloženih razlogov v izpodbijani sodbi tudi po ugotovitvi pritožbenega sodišča, če bi se sledilo izpovedbi tožnika in njegovim zaznavanjem kršitvenih ravnanj sodelavcev, očitane kršitve v konkretnih primerih niso bile sistematične in tudi ne stalne narave. Ne more biti sprejemljivo, da lahko vsako škodno ravnanje delodajalca, naj si bo mobing ali diskriminacija, povzroči delavcu trpinčenje in duševne bolečine, saj morajo vendarle biti kršitve tako intenzivne, ki občutno presegajo običajno življenjsko obnašanje posameznika, ki se v danih razmerah od njega lahko pričakuje. Tudi sicer lahko ljudje različno čustveno dojemamo odnose na delovnem mestu ali komunikacije med sodelavci, saj je lahko nekdo bolj ali manj občutljiv oziroma na drugi strani bolj ali manj strpen do drugega.

Neutemeljena je pritožba, da se sodišče prve stopnje pri sprejeti dokazni oceni ni v ničemer opredelilo tako do izpovedbe tožnika kot do izpovedb njegove žene ter prič E.V. in E.S.. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi sodbe navedlo, katere dokaze je izvedlo v dokaznem postopku, med njimi tudi zaslišanje tožnika. V tej zvezi njegove izpovedbe ni povzelo v obrazložitev sodbe, kar bi pravilno moralo, vendar po ugotovitvi pritožbenega sodišča takšna opustitev ne vpliva na pravilnost in zakonitost sodbe. Sodišče prve stopnje se je namreč v bistvenem obsegu opredelilo do njegovih očitkov iz naslova nadlegovanja in trpinčenja sodelavcev tako, da jih je preizkusilo z izpovedbami zaslišanih prič in v tej zvezi vneslo v sodbo njihove povzetke. Med ostalim se je opredelilo tudi do izpovedb prič E.V., E.S. in tožnikove žene L.H.. Ugotovilo je, da so obstajala občasna nesoglasja med tožnikom in D.S., zaradi česar je vodja proizvodnje V.Z. z obema opravil razgovor, na katerem je bilo dogovorjeno, da med njima ne bo več nesoglasij. Poleg tega je imel vodja proizvodnje s tožnikom še en razgovor o neupravičeni uporabi službenega interneta. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da v spornem času s strani delavcev tožene stranke ni bilo izkazanega nobenega trpinčenja ali drugega nadlegovanja do tožnika, ki bi na tej podlagi utemeljeval zahtevek za plačilo škode. V tej zvezi je potrebno poudariti, da sodišče prve stopnje pri izvajanju dokazov ni bilo vezano na nobena dokazna pravila, poleg tega se je pri sprejetih izpovedbah in njihovi verodostojnosti lahko prepričalo neposredno na zaslišanju. Zato je lahko objektivno ocenilo izpovedbe ter na tej podlagi pravilno zavrnilo tožnikove zahtevke.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo tudi izpodbijano odločitev o stroških postopka. Ugotovilo je, da so ti utemeljeno priznani toženi stranki v skladu z uspehom strank v sporu. Vendar pa tožnikova pritožba pravilno opozarja, da sodišče prve stopnje ne bi smelo odmeriti toženi stranki za zastopanje po pooblaščencu nagrado za oba naroka (2x 409,20 EUR), temveč samo nagrado za en narok. V skladu s sprejeto sodno prakso pripada odvetniku, če je bilo v postopku opravljenih več narokov, nagrada za udeležbo samo na enem naroku (tako tudi sklep Vrhovnega sodišča RS, opr. št. II Ips 56/2011 z dne 14. 4. 2011). Poleg tega ni imelo podlage, da je od stroškov pričnine in stroškov sodne prevajalke odmerilo 20 % DDV. Zato je pritožbeno sodišče delno ugodilo tožnikovi pritožbi in izpodbijano sodbo v odločitvi o stroških (v II. točki izreka) delno spremenilo tako, da je stroške iz prisojenih 1.552,42 EUR znižalo na znesek 1.115,18 EUR, kot je to razvidno iz izreka te sodbe.

Pritožbeno sodišče je v preostalem zavrnilo pritožbo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Tožnik je v zvezi s pritožbo priglasil stroške. S pritožbo je bil delno uspešen pri odločitvi, da so se stroški tožene stranke ustrezno znižali. Vendar po ugotovitvi pritožbenega sodišča predstavlja to zanemarljiv pritožbeni uspeh. Zato je odločilo, da sam krije svoje pritožbene stroške (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).