UPRS sodba I U 1881/2014
Datum: 2014-12-18T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2014:I.U.1881.2014
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: JAVNI USLUŽBENCI - RAZREŠITVE IN IMENOVANJA
institut: javni natečaj - imenovanje direktorja javne agencije - pogoji za imenovanje - pogoj znanja tujega jezika - dokazilo o znanju tujega jezika

## Jedro

V javnem natečaju je določeno le, da mora prijava vsebovati dokazila in ne kakšne vrste dokazil mora vsebovati. Zato sodišče ne more slediti stališču toženke, da iz besedila javnega razpisa jasno izhaja zahteva po predložitvi potrdila Državnega izpitnega centra o znanju jezika na ravni B2 oziroma ustreznega potrdila druge evropske izobraževalne ali jezikovne inštitucije. Če javni natečaj take zahteve ni postavil, tudi odločitev o ugotovitvi formalne nepopolnosti vloge ne more temeljiti na ugotovitvi, da ta zahteva ni bila spoštovana.

## Izrek

Tožbi se ugodi tako, da se sklep Javne agencije za spodbujanje podjetništva, inovativnosti, razvoja, investicij in turizma z dne 17. 11. 2014 o neuvrstitvi tožnice v izbirni postopek odpravi in se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

## Obrazložitev

Z izpodbijanim sklepom je natečajna komisija za izvedbo javnega natečaja (objavljenega v Uradnem listu RS, št. 72/14 z dne 10. 10. 2014) za delovno mesto direktorja A. ugotovila, da je tožničina prijava na navedeno delovno mesto formalno nepopolna, zaradi česar se tožnica ne uvrsti v izbirni postopek.

Iz obrazložitve izhaja, da je natečajna komisija ob pregledu vlog ugotovila, da prijavi ni priloženo dokazilo o višji ravni znanja angleškega jezika, da je bila tožnica pozvana k dopolnitvi vloge, da se je na ta poziv sicer odzvala, vendar pa ni priložila ustreznega dokazila o „znanju višje ravni znanja“ angleškega jezika.

Tožnica navedeni odločitvi nasprotuje in v tožbi pojasnjuje, da ta javni natečaj (za razliko od predhodnega, na katerega se je prav tako prijavila) ni podrobneje določal načina dokazovanja višje ravni znanja tujega jezika, ker pa so njena dokazila o znanju angleškega jezika v postopku po prvem javnem natečaju ustrezala, je enaka dokazila o izpolnjevanju tega pogoja priložila tudi v tem javnem natečaju. Navaja, da je prijavi priložila kopijo doktorata v angleškem jeziku, potrdilo o opravljanem študiju iz prava intelektualne lastnine Univerze v Torinu, Italija, ki je potekal v angleškem jeziku, kopijo magisterija iz prava intelektualne lastnine (na isti univerzi v Torinu, Italija), ki je bil napisan v angleškem jeziku, kopijo pogodbe o zaposlitvi na raziskovalnem inštitutu DESY v Hamburgu za čas od 22. 11. 1999 do 21. 11. 2001, kjer je delo potekalo v angleškem jeziku, in kopijo potrdila o opravljenih izpitih na Joint Universities Accelerator School v Ženevi, januar – februar 1997, kjer je študij potekal v angleškem jeziku. Po pozivu, naj prijavo dopolni, pa je predložila še dokazila, ki jih navaja v desetih alinejah na 5. strani tožbe.

Tožnica toženki očita kršitev pravil postopka, saj v razpisu javnega natečaja vrsta dokazila ni bila določena. Poleg tega meni, da je s predloženimi dokazi izkazala izpolnjevanje spornega pogoja, zato v zadevi dejansko stanje ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno, zaradi česar je bil napravljen napačen sklep. Arbitrarna in v nasprotju z 2. členom Ustave naj bi bila drugačna odločitev natečajne komisije v tem natečajnem postopku o izpolnjevanju istega pogoja, za katerega je v predhodnem natečajnem postopku ugotovila, da ga tožnica izpolnjuje. Zato dvomi v nepristranskost natečajne komisije in predlaga, da se postopek nadaljuje pred spremenjeno komisijo.

Sodišču predlaga, naj odloči v sporu polne jurisdikcije in samo ugotovi izpolnjevanje pogoja višje ravni znanja angleškega jezika. Izločitev iz izbirnega postopka bi ji namreč povzročila težko popravljivo škodo, ker natečajna komisija z arbitrarno odločitvijo krši pravice, ki izhajajo iz načela pravne države in pravice do proste izbire zaposlitve. Zato sodišču predlaga, naj ugotovi, da je njena vloga formalno popolna in se zato uvrsti v izbirni postopek, ki se vrne v odločanje (podrejeno spremenjeni) natečajni komisiji. Podrejeno predlaga, naj sodišče izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne pristojnemu organu v ponovno odločanje, v vsakem primeru pa naj toženki naloži tudi povrnitev stroškov postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Toženka v odgovoru na tožbo nasprotuje tožbenim ugovorom in navaja, da pogoje za imenovanje direktorja, vključno s pogojem znanja angleškega jezika, določa Sklep o ustanovitvi A., v besedilu javnega natečaja pa je način dokazovanja izpolnjevanja razpisnih pogojev jasno zapisan. Navaja, da tožnica k prijavi ni priložila ustreznega dokazila, iz katerega bi izhajalo, da obvlada angleški jezik na višji ravni, in da takega dokazila tudi v dopolnitvi vloge ni predložila. Vztraja, da je iz razpisa jasno razvidno, kaj je ustrezno dokazilo, saj je kot ustrezno dokazilo lahko ovrednoteno le dokazilo, ki izkazuje zahtevano višjo raven znanja jezika. Navaja, da je preverjanje znanja tujega jezika standardizirano, kar zagotavlja primerljivost in transparentnost ter enako obravnavanje prijavljenih kandidatov in se sklicuje na sodno prakso (npr. sodbe Upravnega sodišča II U 392/2013, I U 698/2011 in U 1777/2006).

Sklicuje se na navedbo v javnem natečaju, da bo natečajna komisija strokovno usposobljenost preverjala skladno s Standardi strokovne usposobljenosti z merili za izbiro in metodami preverjanja usposobljenosti uradnikov na položajih v državni upravi, objavljenimi na spletni strani Uradniškega sveta, ki deluje znotraj Ministrstva za javno upravo, in na spletno stran, ki deluje v okviru tega ministrstva, na kateri so objavljena mnenja, stališča in odgovori po posameznih vsebinskih področjih, med njimi tudi podrobnejše informacije glede javno veljavnih potrdil o znanju tujega jezika, lestvici opisa znanja jezikov po ravneh in informacije o preverjanju znanja tujih jezikov. Iz navedenih dokumentov naj bi bilo jasno razvidno, da od 1. 6. 2001 javno veljavna potrdila o znanju tujega jezika po slovenskih izobraževalnih programih izdaja samo javni zavod Državni izpitni center, ki ta potrdila izdaja za osnovno in za višjo raven. Meni, da je javni natečaj vseboval zadosti informacij o tem, kaj se pri pogoju angleškega jezika zahteva, in da je za izkazovanje izpolnjevanja tega pogoja treba predložiti potrdilo o tem.

Pojasnjuje, da se natečajna komisija ni opredeljevala do vprašanja, ali tožnica obvlada angleški jezik na zahtevani ravni, saj naj to ne bi bila njena naloga, niti ni za to usposobljena. Tožnica se v izbirni postopek ni uvrstila zato, ker priložene listine glede na postavljen razpisni pogoj niso ustrezne, zato je bila tožničina vloga „opredeljena kot formalno nepopolna“. Kdo izdaja potrdila o znanju tujih jezikov, pa naj bi bilo splošno znano dejstvo. Ker gre za drug javni natečaj, toženka zavrača tudi tožbeno sklicevanje na drugačno odločitev glede izpolnjevanja razpisnih pogojev po prvem javnem natečaju. Sodišču predlaga, naj tožbeni zahtevek (pravilno tožbo – op. sodišča) zavrne in ji povrne stroške v priglašeni višini.

Tožba je utemeljena.

Javni natečaj za imenovanje direktorja agencije se v skladu z 21. členom Zakona o javnih agencijah (v nadaljevanju ZJA) izvede v skladu z določbami zakona, ki ureja delovna razmerja javnih uslužbencev. Na podlagi prvega odstavka 60. člena Zakona o javnih uslužbencih (ZJU) pa se za postopek javnega natečaja smiselno uporabljajo določbe Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP).

V skladu s prvim odstavkom 66. člena ZUP mora vloga

vsebovati vse, kar je treba, da se lahko obravnava, med drugim navedbo organa, zadevo, katere se tiče, zahtevek oz. predlog, podatke o vlagatelju ipd. Po drugem odstavku istega člena mora vloga

vsebovati tudi druge sestavine, ki jih določa zakon ali drug predpis, v konkretnem primeru torej podatke iz objavljenega javnega natečaja. Glede na tretji odstavek 66. člena ZUP se kot del popolne vloge lahko štejejo tudi dokazila, vendar le v primeru, če jih kot del popolne vloge zahteva predpis, oziroma v obravnavanem primeru javni natečaj.

Ne ZJA ne ZJU ne določata, da bi se pogoj zahtevane ravni znanja tujega jezika lahko izkazoval le z javno veljavnimi potrdili o znanju tujega jezika. Zato je v obravnavani zadevi odločilno, ali je bila taka zahteva določena med pogoji obravnavanega javnega natečaja.

Javni natečaj za direktorja A., objavljen v Uradnem listu RS, št. 72/14 z dne 10. 10. 2014, določa, da mora prijava med drugim vsebovati tudi „dokazila o znanju višje ravni znanja angleškega jezika“. Prijava na javni natečaj brez zahtevanih dokazil bi bila torej res nepopolna.

Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je natečajna komisija ugotovila, da tožnica dokazila, s katerim bi dokazovala izpolnjevanje tega pogoja, sploh ni priložila in da tega tudi po pozivu natečajne komisije ni storila, čeprav se je na poziv odzvala. Iz tožbenih navedb in navedb tožene stranke v odgovoru na tožbo pa izhaja, da med strankama ni sporno, da je tožnica vlogi priložila dokazila o izpolnjevanju tega pogoja in da je dodatna dokazila poslala tudi na poziv natečajne komisije. Ne gre torej za to, da tožnica dokazil ne bi priložila, temveč za stališče toženke, da ta dokazila niso ustrezna in da z njimi ni dokazala izpolnjevanja obravnavanega razpisnega pogoja. To pa pomeni, da je ugotovitev toženke o formalni nepopolnosti vloge napačna.

Iz prej citiranega besedila javnega natečaja (ki ga v odgovoru na tožbo navaja tudi toženka sama) namreč ne izhaja zahteva, da mora biti prijavi priloženo točno določeno dokazno sredstvo. Zgolj opredelitev pogoja, tj. zahteva po višjem nivoju znanja tujega jezika, namreč sama po sebi še ne pomeni, da se ta pogoj lahko dokazuje le z eno vrsto dokazil. Taka zahteva ne izhaja niti iz Standardov strokovne usposobljenosti z merili za izbiro in metodami preverjanja usposobljenosti uradnikov na položajih v državni upravi. Če zahteva po predložitvi točno določenih dokazil o izpolnjevanju pogoja višje ravni znanja tujega jezika izhaja iz drugih informacij, objavljenih na spletnih straneh Ministrstva za javno upravo, to namreč še ne pomeni, da je postala del tega dokumenta in s tem pogoj javnega razpisa.

V javnem natečaju je torej določeno le, da mora prijava vsebovati dokazila in ne kakšne vrste dokazil mora vsebovati. Zato sodišče ne more slediti stališču toženke, da iz besedila javnega razpisa jasno izhaja zahteva po predložitvi potrdila Državnega izpitnega centra o znanju jezika na ravni B2 oziroma ustreznega potrdila druge evropske izobraževalne ali jezikovne inštitucije. Če javni natečaj take zahteve ni postavil, tudi odločitev o ugotovitvi formalne nepopolnosti vloge ne more temeljiti na ugotovitvi, da ta zahteva ni bila spoštovana.

Pravilno je sicer stališče toženke, da je na strani tožnice, da dokaže izpolnjevanje razpisnih pogojev, odločitev o tem, ali je tožnica z dokazili, ki jih je priložila, to dokazala ali ne, pa je glede na razpisne pogoje v obravnavanem primeru naloga natečajne komisije, ki mora pri ugotavljanju izpolnjevanja razpisnih pogojev prav tako spoštovati načelo enakosti prijavljenih kandidatov, primerljivost in transparentnost svojih odločitev pa izkazati z ustrezno obrazložitvijo. Drugačnega stališča ni mogoče utemeljevati niti z navedbami, da člani natečajne komisije za to niso usposobljeni.

Stališče, za kakršno se zavzema toženka, tudi iz sodb, na katere se sklicuje v odgovoru na tožbo, ne izhaja. V zadevi II U 392/2013 je namreč razpisna komisija izpolnjevanje razpisnih pogojev ugotavljala na podlagi dokazil, ki jih je vlogi priložil tožnik in ugotovila, da iz njihove vsebine zatrjevano znanje tujega jezika ne izhaja. Ta ugotovitev pa ne pomeni, da njegova vloga ni bila popolna. Nasprotno, v isti sodbi je sodišče zavrnilo tožnikovo sklicevanje na to, da je bil drugi kandidat pozvan, naj vlogo dopolni z ustreznimi dokazili, saj tožnikova vloga prav zato, ker je dokazila priložil že vlogi, ni bila nepopolna. V zadevi I U 698/2011 pa je bilo odločilno, da je bilo z razpisom zahtevano točno določeno potrdilo ustrezne institucije o točno določeni zahtevani ravni znanja tujega jezika. Podobno so bila z razpisom določena dokazila kot obvezna tudi v zadevi U 1777/2006 (potrdilo o opravljenem tečaju tujega jezika ali potrdilo visokošolske organizacije o opravljenem izpitu iz tujega jezika).

Po navedenem bi torej natečajna komisija morala na podlagi predloženih dokazil oceniti, ali tožnica izpolnjuje pogoj višje ravni znanja angleškega jezika ali ne, oziroma pojasniti, zakaj predložena dokazila izpolnjevanje tega razpisnega pogoja ne dokazujejo. Toženka sicer v odgovoru na tožbo navaja tudi razloge v tej smeri, vendar pomanjkljivosti obrazložitve izpodbijanega sklepa v upravnem sporu, ki je spor o zakonitosti izpodbijane odločitve, ni mogoče popravljati z navedbami v odgovoru na tožbo.

Ker je bilo z izpodbijano odločbo kršeno pravilo postopka (66. člena ZUP), to pa je vplivalo ali je moglo vplivati na pravilnost odločitve, in materialno pravo (pogoji javnega natečaja) uporabljeno napačno, je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 3. in 4. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ter zadevo vrnilo natečajni komisiji v ponovni postopek (tretji odstavek istega člena), v katerem se bo morala do dokazil o višji ravni znanja angleškega jezika, ki jih je tožnica predložila v postopku tega javnega natečaja, opredeliti in to tudi obrazložiti. Sodišče je odločilo brez glavne obravnave na seji, ker je že na podlagi tožbe in izpodbijanega akta očitno, da je treba tožbi ugoditi in upravni akt odpraviti (prva alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1).

Sodišče v tej zadevi ni odločalo v sporu polne jurisdikcije, ker za to niso izpolnjeni pogoji iz prvega odstavka 65. člena ZUS-1. Tožnica težko popravljivo škodo zatrjuje z nezakonitostjo izpodbijane odločitve, kar samo po sebi še ne utemeljuje tega pogoja za odločanje sodišča o tem, da se tožnica uvrsti v izbirni postopek po obravnavanem javnem natečaju. Poleg tega tudi podatki postopka, v katerem je bil izdan izpodbijani sklep, odločanja v polni jurisdikciji, kot to predlaga tožnica, ne omogočajo, ugotovitve drugega postopka, na katere se tožnica sklicuje, pa v tem upravnem sporu niso pravno odločilne. Nenazadnje tudi narava stvari v danih okoliščinah konkretnega primera ne zahteva odločanja sodišča o tem, ali tožnica izpolnjuje pogoj višje ravni znanja angleškega jezika, zgolj ugotovitev, da ta pogoj izpolnjuje, pa tudi ne pomeni, da izpolnjuje vse druge pogoje javnega natečaja. Šele ugotovitev, da tožnica izpolnjuje vse pogoje, ji bo omogočila uvrstitev v izbirni postopek.

Glede na tožbene navedbe o Republiki Sloveniji kot toženi stranki in glede na vlogo tožene stranke o „umiku“ tožbe proti njej, sodišče pojasnjuje še, da sodišče v upravnem sporu po 2. členu ZUS-1 odloča o zakonitosti upravnega akta, toženec pa je država, lokalna skupnost ali druga pravna oseba, ki je izdala upravni akt (peti odstavek 17. člena ZUS-1). V obravnavani zadevi je upravni akt, zoper katerega je bila vložena tožba, izdala tožena agencija, ki je pravna oseba (prvi odstavek 2. člena Sklepa o ustanovitvi A., tožnica pa jo je v tožbi kot toženo stranko tudi navedla. Ker dodatna navedba Republike Slovenije kot tožene stranke v tem upravnem sporu nima pravnega učinka, tudi o umiku te navedbe sodišču ni bilo treba odločati.

Ker je sodišče ugodilo tožbi in odpravilo izpodbijani upravni akt, je tožeča stranka v skladu s tretjim odstavkom 25. člena ZUS-1 glede na opravljena procesna dejanja in način obravnavanja zadeve upravičena do povračila stroškov postopka v pavšalnem znesku v skladu s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (v nadaljevanju Pravilnik). Ker je bila zadeva rešena na seji, tožečo stranko pa je v postopku zastopala odvetniška družba, se ji priznajo stroški v višini 285,00 EUR (drugi odstavek 3. člena Pravilnika), povišani za 22% DDV, torej za 62,70 EUR. Zakonske zamudne obresti od stroškov sodnega postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo (prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika; OZ).