VDSS sodba Pdp 1165/2011
Datum: 2012-04-18T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2012:PDP.1165.2011
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI
institut: odškodninska odgovornost delodajalca - kršitev pravic - elementi odškodninskega delikta - protipravno ravnanje - škoda - nepremoženjska škoda - duševne bolečine

## Jedro

Tožnikove navedbe o tem, da je bil v času odreditve pripravljenosti na domu omejen v svojem družabnem in družinskem življenju, ne utemeljujejo obstoja duševnih bolečin kot pravno priznane oblike škode.

## Izrek

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov zahtevek za plačilo odškodnine v višini 3.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 19. 8. 2000 (pravilno 19. 8. 2008) do plačila, vse v roku 15 dni (1. točka izreka). Tožniku je naložilo, da toženi stranki povrne stroške postopka v višini 486,76 EUR v roku 15 dni, po tem roku z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter sklenilo, da se zaradi delnega umika tožbe glede plačila stroškov predhodnega postopka pri toženi stranki v znesku 280,86 EUR, postopek ustavi.

Zoper takšno sodbo se tožnik pritožuje iz pritožbenega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je pripravljenost na delo takšna delovna obveznost, ki je v pogodbenem konceptu delovnega prava nikakor ni mogoče uvesti enostransko zgolj z izdajo nekega navodila in posamičnimi odredbami delodajalca. Tožnik je pred izdajo takšnega navodila in uvedbo pripravljenosti na delo vse svoje obveznosti oziroma vse svoje naloge opravil v polnem rednem delovnem času, po uvedbi pripravljenosti na delo pa je imel delovne obveznosti tudi izven polnega rednega delovnega časa. Tožnik v to ni izrecno privolil oziroma k temu ni dal soglasja, prav tako pa to ni bila posledica morebitne spremembe kolektivne pogodbe ali pa zakonske uvedbe pripravljenosti na delo davčnih izterjevalcev. Z navodilom je tako za tožnika v delovnem razmerju nastala nova obveznost do tožene stranke in sicer, da se po vsakokratnem razporedu direktorja v določenih obdobjih tudi po izteku rednega delovnega časa nahaja na določenem kraju oziroma v bližini kraja, kamor bi bil lahko poklican, da ima pri sebi vedno telefon, skratka, da je dosegljiv. Prav tako je zanj nastala obveznost, da se, v kolikor bi bilo to potrebno, v relativno kratkem roku pojavi na delovnem mestu in opravlja svoje običajne delovne naloge. V državni upravi je sicer pogodbeno načelo urejanja delovnih razmerij zaradi varstva javnega interesa omejeno, vendar je ta izjema izrecno in podrobno predpisana v zakonu. Tožena stranka z izdajo navodila ni mogla spremeniti obstoječih pravic in obveznosti iz delovnega razmerja med tožnikom in toženo stranko in na tak način tožniku ni mogla naložiti novih obveznosti v delovnem razmerju, zato je ravnanje tožene stranke protipravno. Količina ur pripravljenosti, ki jih po navodilu lahko odredi direktor davčnega urada, sploh ni omejena. Tožnik je v času pripravljenosti na voljo delodajalcu in v tolikšni meri omejen, da je potrebno vsaj z vidika varstva pri delu ta čas šteti v delovni čas. V nasprotnem primeru bi bil delavec lahko ves čas v pripravljenosti, pri čemer po stališču sodišča prve stopnje ne bi bila kršena njegova pravica do dnevnega in tedenskega počitka. Tožena stranka mora delo organizirati na ustrezen način v okviru veljavne delovnopravne zakonodaje. Tožnik se sklicuje na sodbo VDSS Pdp 38/2011 in Pdp 376/2010. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbe.

Pritožba ni utemeljena.

Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008) je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razloga, ki je naveden v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Pritožbeno sodišče je v istovrstnih sporih odločilo s sodbami (Pdp 376/2010 z dne 9. 12. 2010, Pdp 1159/2011 z dne 12. 1. 2012 in Pdp 38/2011 z dne 2. 6. 2011) in prav tako zavrnilo pritožbe tožnikov zoper zavrnilno sodbo sodišča prve stopnje. Iz istih razlogov, kot jih je pritožbeno sodišče navedlo v citiranih sodbah, je potrebno zavrniti tudi pritožbo zoper izpodbijano sodbo.

V navedenih sodbah je pritožbeno sodišče potrdilo zavrnilno prvostopenjsko sodbo z argumentom, da tožnik ni izkazal obstoj duševnih bolečin, saj v trditveni podlagi ni navajal, v čem so se duševne bolečine izrazile, temveč je zgolj pojasnil, na kakšen način je bil omejen v času dežurstva, ki se je izvajalo kot pripravljenost na delo. Trditvena podlaga v tem sporu je glede tega vprašanja enaka kot v zadevah Pdp 376/2010, Pdp 1159/2011 in Pdp 38/2011. V vseh sporih so tožniki navajali, da zaradi obvezne stalne pripravljenosti niso mogli opravljati vseh svojih prostočasovnih aktivnosti in da so bili omejeni pri preživljanju časa z družino.

Trditvena podlaga tožnika v tem sporu ne izkazuje obstoja duševnih bolečin zaradi okrnitve osebnostne pravice. V že citiranih sodbah pritožbeno sodišče ugotavlja, da se duševne bolečine, kot pravno priznana škoda ob predpostavki dovoljšnjega trajanja in intenzivnosti, najpogosteje kažejo kot preokupiranost z občutki krivic, depresivno razpoloženje, nesposobnost za zbrano in stabilno odzivanje na vsakodnevne preizkušnje, povečana razburljivost in odzivnost ter kot somatizacija – to je poudarjeno doživljanje telesnih težav ter kot močne in zaskrbljujoče psihosomatske motnje ter podobno. Tožnik v tožbi in pripravljalni vlogi ni navajal ničesar, kar bi kazalo na obstoj duševnih bolečin v navedenem smislu, prav tako pa obstoj takšnih duševnih bolečin ne izhaja iz listin, ki se nahajajo v spisu. Sodišče prve stopnje se v izpodbijani sodbi ni opredelilo glede obstoja duševnih bolečin, saj je tožnikov zahtevek zavrnilo že zaradi tega, ker ravnanje tožene stranke ni bilo protipravno. Vendar pa to ne pomeni, da pritožbeno sodišče ne more ugotavljati, ali je tožnik izkazal obstoj pravno priznane škode, to je obstoj duševnih bolečin zaradi okrnitve osebnostne pravice. Glede tega vprašanja je pritožbeno sodišče v enakem spoznavnem položaju, kot je bilo sodišče prve stopnje, saj je potrebno presoditi le listinske dokaze, saj drugih dokazov sodišče prve stopnje ni izvajalo. Tožnikove navedbe o tem, da je bil v času odreditve pripravljenosti omejen v svojem družabnem in družinskem življenju, da ni mogel opravljati vseh sproščujočih aktivnosti (šport in zabava) in da se v tem času ni mogel ukvarjati s servisiranjem računalnikov, ne izkazujejo obstoja duševnih bolečin kot pravno priznane škode.

Navedeno pomeni, da je neizkazanost pravno priznane škode nadaljnji razlog za zavrnitev tožbenega zahtevka celo v primeru, če bi se pritožbeno sodišče postavilo na stališče, da je bila odreditev pripravljenosti protipravna.

Pritožbeno sodišče soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da tožniku ni bila protipravno odrejena pripravljenost na domu. Pri tem je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da predstavlja pravno podlago za odreditev pripravljenosti na delo Navodilo za izvajanje dežurstva davčnih izterjevalcev za potrebe prekrškovnih organov (priloga B/1, v nadaljevanju navodilo). Tožena stranka oziroma v njenem imenu Generalni davčni urad je bila na podlagi 12. člena Zakona o davčni službi (ZDS-1-UPB1, Ur. l. RS, št. 17/2005) dolžna delo organizirati tako, da davčna uprava lahko izvaja vse svoje pristojnosti. Med temi pristojnostmi pa je tudi izvrševanje glob, ki jih izrečejo prekrškovni organi in sodišča. Glede na to, da ti organi v skladu s 1. odstavkom 201. člena Zakona o prekrških (ZP-1, Ur. l. RS, št. 3/2007 s spremembami) lahko odločijo, da se odločba izvrši takoj, ne glede na pritožbo, je bila tožena stranka dolžna delo organizirati tako, da so davčni uradi lahko učinkovito izvrševali to pristojnost. Generalni davčni urad ni presegel svojih pristojnosti, ko je določil, da se dežurstvo davčnih izterjevalcev opravlja kot pripravljenost izterjevalca na domu, pri čemer izterjevalcu za efektivno delo v času pripravljenosti pripada plačilo kot za delo preko polnega delovnega časa, za pripravljenost na domu, ko dela ne opravlja, pa dodatek v višini 10 %. Odrejena pripravljenost na delo ni protipravna zgolj zato, ker temelji na organizacijskem predpisu generalne direktorice Davčne uprave RS in ta možnost ni izrecno predvidena v področnem zakonu. Nenazadnje ni res, da bi v vseh dejavnostih, kjer se izvaja dežurstvo oziroma pripravljenost na domu, to vprašanje bilo v celoti urejeno v zakonih. Tako se dežurstvo in stalna pripravljenost opravljata tudi na sodiščih, pri čemer je v zakonu ta oblika dela urejena le glede sodnikov, ne pa tudi glede administrativnega osebja, za katerega prav tako veljajo določbe Zakona o javnih uslužbencih (ZJU, Ur. l. RS, št. 126/2003).

Pritožbeno sodišče se je v sodbi Pdp 376/2010 z dne 9. 12. 2010 sicer postavilo na drugačno stališče glede protipravnosti ureditve pripravljenosti na delo. Ustavna pravica do enakega varstva pravic (22. člen Ustave RS, Ur. l. RS, št. 33/91-I s spremembami) zagotavlja, da sodišče v določeni zadevi ne sme odločiti drugače, kot sicer redno odloča v vsebinsko podobnih ali enakih primerih. Vendar pa ni mogoče govoriti o kršitvi te pravice oziroma o odstopu od ustaljene sodne prakse pritožbenega sodišča, kadar sta o določenem pravnem vprašanju dve različni sodbi drugostopenjskega sodišča, vrhovno sodišče pa se glede tega vprašanja še ni opredelilo. Navedeno pa je lahko razlog za dopuščeno revizijo. V skladu s prvim odstavkom 367. a člena ZPP Vrhovno sodišče lahko dopusti revizijo, med drugim tudi v primeru, če gre za pravno vprašanje, glede katerega sodne prakse vrhovnega sodišča ni, še zlasti, če sodna praksa višjih sodišč ni enotna.

Pritožbeno sodišče soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da tožena stranka z odreditvijo pripravljenosti na domu ni kršila pravil o najdaljšem delovnem času. Glede na določbo 6. člena Direktive 2003/88/SE in določbo 141. člena ZDR časa pripravljenosti na domu, ko delavec ne dela, ni možno šteti za (efektivni) delovni čas. Ob ugotovitvi, da je tožnik v celotnem spornem obdobju od junija 2006 do novembra 2008 v času pripravljenosti efektivno delal le 4 ur in 55 minut, je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da tožnikov delovni čas v spornem obdobju ni presegel omejitev iz Direktive oziroma ZDR. Tožnikov položaj v času pripravljenosti na domu je povsem enak položaju drugih delavcev v drugih organih, ki se jim neefektivni čas pripravljenosti na domu prav tako ne všteva v efektivni delovni čas.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, zato je na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik s pritožbo ni uspel, zato v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.