VDSS Sodba Psp 371/2017
Datum: 2017-10-12T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2017:PSP.371.2017
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za socialne spore
podrocje: POKOJNINSKO ZAVAROVANJE
institut: ponovna odmera starostne pokojnine

## Jedro

Odločba o ponovni odmeri pokojnine učinkuje le za naprej.

## Izrek

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnica krije stroške pritožbe sama.

## Obrazložitev

1. Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tožbeni zahtevek, da se odpravita odločbi tožene stranke št. ... z dne 14. 4. 2016 in št. ... z dne 16. 12. 2015 ter da je tožena stranka dolžna tožeči stranki odmeriti in povrniti razliko med že izplačanimi zneski starostne pokojnine in pripadajočimi zneski na novo odmerjene pokojnine, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od ugotovljene razlike, od dneva zapadlosti posameznega zneska mesečne pokojnine do plačila, začenši z dnem 29. 2. 2004, v roku 15 dni od pravnomočnosti sodbe (I. točka izreka) in sklenilo, da tožeča stranka krije sama svoje stroške tega postopka (II. točka izreka). Med strankama ni sporno, da je tožnica upravičena do višje starostne pokojnine v znesku 1.102,63 EUR od 1. 7. 2015 dalje. Po stališču prvostopenjskega sodišča ni upravičena do izplačila razlik za nazaj, to je za čas od upokojitve dne 29. 2. 2004 do dneva pred začetkom učinkovanja prvostopenjske odločbe dne 9. 6. 2015. Štelo je, da zahtevek nima pravne podlage v materialnem pravu, to je v odločbi Ustavnega sodišča RS U-I-239/14, Up-1169/12-24 z dne 26. 3. 2015 na podlagi katere je toženec izdal prvostopenjsko odločbo in 183. člen ZPIZ-2. 2. Zoper sodbo se pritožuje tožnica. Sodbo izpodbija iz razloga po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker je sodba obremenjena z nasprotjem med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin in zapisnikov, in med samimi temi listinami in zapisniki. Sodišče v obrazložitvi navaja, da pravno podlago za ponovno odmero pokojnine v tem postopku predstavlja odločba Ustavnega sodišča RS z dne 26. 3. 2015, na podlagi katere je toženec izdal izpodbijano prvostopno odločbo, ob tem pa je toženec na podlagi odločbe Ustavnega sodišča RS izdal odločbo o ponovni odmeri pokojnine dne 9. 6. 2015, tožnik pa v predmetnem postopku izpodbija odločbo toženke z dne 16. 12. 2015 in z dne 14. 4. 2016. Pritožba se vlaga tudi zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Pritožba trdi, da interpretacija 5. točke izreka odločbe Ustavnega sodišča RS z dne 26. 3. 2015 kot jo podaja izpodbijana sodba, ni pravilna. Ustavno sodišče RS s svojo odločitvijo ni izključilo možnost uveljavljanja zahtevkov na plačilo razlike med odmero starostne pokojnine po odločbi tožene stranke v letu 2004 in novo odmero, opravljeno po uradni dolžnosti v letu 2015. Tožničina pravica do pokojnine temeljni na temeljnih načelih pokojninskega zavarovanja, pogojevane pravice do starostne pokojnine s predhodnim plačilom prispevkov iz obveznega zavarovanja, sicer bi se ohranjala kršitev ustavno varovane in zagotovljene pravice do enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave RS), pravice do socialne varnosti (50. člen Ustave RS) in lastninske pravice (33. člen Ustave RS), ohranjen pa bi bil tudi nedopusten poseg v načelo pravne in socialne države ter načelo varnosti zaupanja v pravo, ki je bistven sestavni del pravne države (2. člen Ustave RS). Upoštevati je potrebno, da gre za pravico, ki ne zastara in ki je ni mogoče odvzeti, zmanjšati ali omejiti. Pravnomočna odločba iz leta 2004 ni ovira za izdajo nove odločbe in ponovno odmero starostne pokojnine od dela plače, ki ni bil upoštevan, pa bi moral biti, tudi za nazaj, od upokojitve do 30. 6. 2015, glede na to, da gre za pridobljeno pravico iz materialnega zakona, ki je zajamčena ustavna pravica in je bila protiustavnost pri uporabi določila 4. alineje 46. člena ZPIZ/92 ugotovljena že leta 2002. Tožnica ob prejemu odločbe v letu 2004 ni bila seznanjena z neupoštevanjem dela plače, ki je bil namenjen za notranji odkup, pri izračunu pokojninske osnove in je z neupoštevanjem dela plače ter z zamolčanjem tega dejstva toženka kršila tožničine ustavne pravice. Toženka odločbe ni obrazložila, kot bi jo bila dolžna in je tako kršila določila Zakona o splošnem pravnem postopku, kakor tudi načela ustave o pravni državi. Tožnica tako ni bila seznanjena z dejstvom, da pri izračunu pokojninske osnove ni bil upoštevan del plač, namenjen za notranji odkup delnic in je bila tako njena pokojnina v letu 2004 odmerjena materialnopravno napačna. Tožnica je pravico do starostne pokojnine pridobila z dnem 29. 2. 2004 in ji zato od takrat dalje pripada razlika med že izplačanimi zneski in zneski, s katerimi je upravičen ob upoštevanju tega dela plače, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, kar izhaja tudi iz 5. točke izreka odločbe Ustavnega sodišča RS z dne 26. 3. 2015. Prvostopenjska sodba sicer navaja, da je bilo o višini pokojnine že pravnomočno odločeno z odločbo z dne 27. 5. 2004, vendar o tem odločilnem dejstvu sodba nima razlogov in je tako ni mogoče preizkusiti. V pravnomočno odločitev je možno poseči le z izrednim pravnim sredstvom po 183. členu ZPIZ-2 z učinkom, kot ga določa odločba Ustavnega sodišča RS z dne 26. 3. 2015, torej z učinkom za naprej in je zato prvostopenjsko sodišče tožbeni zahtevek zavrnilo. Takšno stališče sodišča je napačno, saj ZUP določa, katere odločbe postanejo pravnomočne in kdaj nastopi pravnomočnost. V dani zadevi ni postala materialno pravnomočna odločba z dne 27. 5. 2004, glede obsega tistega dela plač, ki pri odmeri pokojninske osnove ni bil upoštevan. Kršitve pravic tožnice pri izdaji odločbe iz leta 2004 bi se lahko v celoti ter učinkovito odpravile le z izplačilom razlike med že izplačanimi zneski starostne pokojnine in pripadajočimi zneski na novo odmerjene pokojnine tudi za nazaj, to je za čas od 29. 2. 2004 do 30. 6. 2015, v nasprotnem primeru je tožnici kršena tudi pravica do učinkovitega pravnega sredstva iz 13. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin v zvezi z 8. in 14. členom ter 1. členom Protokola k Evropski konvenciji varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Vprašljiva je tudi ustavnost odločbe, ki določa učinkovanje na novo izdane odločbe samo z učinkom za naprej. Določilo 183. člena ZPIZ-2 bi bilo pravilno interpretirati in uporabiti le v povezavi z določilom 4. člena ZPIZ-2, ki določa, da so pravice iz obveznega zavarovanja neodtujljive osebne pravice, ki ne zastarajo in jih ni mogoče odvzeti, zmanjšati ali omejiti, razen v primerih, določenih z zakonom. Toženka pri izdaji odločbe z dne 27. 5. 2004, odločbe z dne 9. 6. 2015 ter obeh izpodbijanih odločb ni ravnala v skladu s temeljnim načelom upravnega postopka, po katerem mora organ varovati pravice strank. Priglaša pritožbene stroške.

3. Pritožba ni utemeljena.

4. Pritožbeno sodišče je opravilo preizkus izpodbijane sodbe v obsegu pritožbenih navedb in kakor to določa drugi odstavek 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji). Po opravljenem preizkusu pritožbeno sodišče ugotavlja, da je prvostopenjsko sodišče pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje, na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, pri tem pa tudi ni prišlo do bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, niti do tistih, ki jih pritožba posebej izpostavlja.

5. Prvostopenjsko sodišče je v skladu s 63. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/2004 in naslednji) presojalo pravilnost in zakonitost dokončne odločbe tožene stranke št. ... z dne 14. 4. 2016, s katerim se je zavrnila pritožba tožnice zoper odločbo Območne enote A. št. ... z dne 16. 12. 2015. S slednjo je bila zavrnjena zahteva za ponovno odmero in izplačilo razlik pokojnine v višjem znesku za čas od 29. 2. 2004 dalje.

6. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je prvostopenjsko sodišče tudi v izreku izpodbijane sodbe, ko je tožbeni zahtevek zavrnilo, določno citiralo obe izpodbijani odločbi. Tako ni mogoče slediti pritožbeni navedbi, da je prvostopenjsko sodišče odločalo o drugih odločbah, kakor so bile v predmetni pravdi izpodbijane, niti, da bi v obrazložitvi navajalo, kaj v nasprotju z bistveno vsebino.

7. Prvostopenjsko sodišče je v okviru ugotavljanja dejanskega stanja ugotovilo, na podlagi dokumentacije v upravnem spisu, da je bila tožnici z odločbo z dne 27. 5. 2004 priznana pravica do starostne pokojnine v znesku 167.701,61 SIT na mesec, od 29. 2. 2004 dalje. Z odločbo z dne 9. 6. 2015 je bila tožnici po uradni dolžnosti od 1. 7. 2015 dalje starostna pokojnina ponovno odmerjena v znesku 1.102,63 EUR na mesec. Tožnica je dne 9. 12. 2015 podala predlog za izdajo odločbe, po kateri bi bila upravičena do ponovne odmere starostne pokojnine v višjem znesku, tudi za čas od 29. 2. 2004 dalje in bi se ji na tej podlagi izplačala razlika vse od 29. 2. 2004 dalje. Prvostopni organ toženca je z odločbo z dne 16. 12. 2015 njeno zahtevo zavrnil, ta odločitev je bila potrjena kot pravilna z dokončno odločbo toženca z dne 14. 4. 2016 in zavrnjena tožničina pritožba zoper prvostopenjsko odločbo. Odločbi z dne 16. 12. 2015 in 14. 4. 2016 sta predmet tega socialnega spora.

8. Ob tako ugotovljenem dejanskem stanju se spor torej nanaša na to, ali je tožnica upravičena do izplačila razlik za nazaj in sicer od 29. 2. 2004 dalje do 1. 7. 2015. Podobnih primerov z enakim pravnim vprašanjem kot je ta, je bilo že večje število. Pritožbeno sodišče je v zvezi s tem sprejelo vrsto odločitev (sodbe opr. št. Psp 507/2016 z dne 17. 11. 2016, Psp 75/2017 z dne 13. 4. 2017, Psp 138/2017 z dne 11. 5. 2017, itd.). V vseh teh primerih je bilo zavzeto enotno pravno stališče, da odločba, izdana po uradni dolžnosti o novi odmeri starostne pokojnine lahko učinkuje le za naprej. To izhaja iz 5. točke izreka odločbe Ustavnega sodišča RS U-I-239/2014, Up-169/2012-4 z dne 26. 3. 2015 in iz 183. člena ZPIZ-2, kakor to pravilno navaja v svoji obrazložitvi tudi prvostopenjsko sodišče. 9. Ni mogoče slediti navedbam pritožbe, da odločba, s katero je bila tožnici priznana pravica do starostne pokojnine (odločba z dne 27. 5. 2004) ni postala pravnomočna. Tožnica se zoper citirano odločbo ni pritožila, kar izhaja tako iz navedb v odgovoru na tožbo (točka 2), kakor tudi iz prilog v upravnem spisu.

10. V zvezi s tem je Vrhovno sodišče RS v sodbi opr. št. VIII Ips 58/2017 z dne 9. 5. 2017 izrecno poudarilo, da so v primeru, kot je ta, podatki o plačah in plačanih prispevkih obstajali že v času, ko je bilo v letu 2004 odločeno o tožničini starostni pokojnini, odločeno je bilo, kateri podatki se upoštevajo in kateri ne, kar vse je bilo razvidno iz izračuna pokojninske osnove in je odločitev o tem postala pravnomočna. Tako je zmotno stališče tožnice, da ne gre za materialno pravnomočnost glede višine pokojnine. S pravnomočnostjo in izčrpanostjo izrednih pravnih sredstev je postala odločba nespremenljiva, pa čeprav je bila nezakonita. Prav uporaba instituta tako imenovane neprave obnove omogoča enakopravno obravnavo vseh zavarovancev, ponovno odmero pokojnine z učinkom za naprej in so tako iz teh razlogov očitki pritožbe glede kršitve ustavnih pravic v tej smeri, neutemeljeni.

11. Pogoji za obnovo postopka po ZUP zaradi poteka roka v danem primeru niso izpolnjeni. Zakonodajalec je po pooblastilu iz 158. člena Ustave RS določil možnost razveljavitve ali spremembe dokončne odločbe tudi po poteku tega roka ter določil, od kdaj učinkuje nova odločba. To je odločil v tretjem odstavku 183. člena ZPIZ-2. Ta določa, da se učinki izdane odločbe vežejo na dano zahtevo ali datumi izdaje odločbe po uradni dolžnosti. S tem izrednim pravnim sredstvom nepravilne odločitve oziroma njenih pravnih posledic, ki so že nastale, ni mogoče odpraviti. Na tej podlagi se lahko za vnaprej vzpostavi zakonito stanje. Tako tudi Vrhovno sodišče RS v svoji odločitvi opr. št. VIII Ips 153/2015. Da odločba o ponovni odmeri pokojnine učinkuje le za naprej, jasno izhaja tudi iz citirane odločbe Ustavnega sodišča, ki je takšen način določilo, zaradi varstva pravic iz prvega odstavka 50. člena Ustave RS v povezavi s splošnim načelom enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave RS ter upoštevanju 155. člena Ustave RS.

12. Ustavno sodišče RS je v svoji odločitvi z dne 26. 3. 2015 ugotovilo, da je bilo ponovno odmero pokojnine možno doseči v postopku s posebnim izrednim pravnim sredstvom razveljavitve ali spremembe dokončne odločbe, kot je bil urejen v 270. členu ZPIZ/92. Tudi veljavni ZPIZ-2 omogoča razveljavitev ali spremembo dokončne odločbe (183. člen - neprava obnova postopka). Le ZPIZ-1 take določbe ni vseboval, zato je Ustavno sodišče RS presojalo, ali je različna obravnava zavarovancev skladna s splošnim načelom enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave RS. V 11. točki odločbe Ustavno sodišče RS posebej poudarja, da se mu je zastavilo vprašanje, ali je zakonodajalec zavarovance oziroma uživalce pokojnine v času veljavnosti ZPIZ-1, protiustavno, neenako obravnaval in je bil zato ZPIZ-1, ker ni urejal posebnega izrednega pravnega sredstva, ki bi omogočal ponovno odmero pokojnine za naprej (tudi) v primerih kot je obravnavani, v neskladju s splošnim načelom enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave RS. ZPIZ/92 je namreč določal, da se dokončna odločba lahko na zahtevo zavarovanca ali po uradni dolžnosti razveljavi ali spremeni z učinkom za naprej, enako izhaja tudi iz drugega odstavka 183. člena ZPIZ-2, saj nova odločba učinkuje od prvega dne naslednjega meseca po dani zahtevi. Če je bil postopek uveden po uradni dolžnosti pa učinkuje od prvega dne naslednjega meseca po izdaji odločbe. Ustavno sodišče RS je zato odločilo, da je bil ZPIZ-1 v neskladju z Ustavo RS.

13. Glede na to, da se je v predmetni zadevi postopek začel po uradni dolžnosti, je toženka upoštevala 5. točko izreka odločbe Ustavnega sodišča RS, kjer je Ustavno sodišče RS izrecno določilo, od kdaj naprej učinkuje odločba o ponovni odmeri pokojnine. Ustavno sodišče RS je namreč v 4. točki izreka odločilo, da zavod (tožena stranka) izda odločbo o ponovni odmeri pokojnine v postopku z izrednim pravnim sredstvom razveljavitve ali spremembe dokončne odločbe iz prvega odstavka 183. člena ZPIZ-2, ne glede na čas od vročitve dokončne odločbe o odmeri pokojnine. Odločba o ponovni odmeri pokojnine iz 4. točke izreka učinkuje od prvega dne naslednjega meseca od njene izdaje, če je bil postopek uveden po uradni dolžnosti. Tako velja tudi za konkretni primer.

14. Prvostopenjsko sodišče je tudi pravilno uporabilo 183. člen ZPIZ-2. Določba 183. člena ZPIZ-2 ni v neskladju z Ustavo RS, saj gre za izredno pravno sredstvo in v takem primeru je zakonodajalcu prepuščeno, da določi, od kdaj naprej učinkuje novo izdana odločba. Take odločitve Ustavno sodišče RS (odločba z dne 26. 3. 2015) gotovo ne bi sprejelo, če bi štelo, da je tako izredno pravno sredstvo (183. člen ZPIZ-2) v neskladju z Ustavo RS.

15. Pritožbeno sodišče zato na podlagi 353. člena ZPP je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

16. Ker tožnica s pritožbo ni uspela, je pritožbeno sodišče na podlagi prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP odločilo, da sama trpi svoje stroške pritožbe.