UPRS sodba I U 1652/2015
Datum: 2016-06-23T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2016:I.U.1652.2015
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: OKOLJSKO PRAVO - UPRAVNI POSTOPEK
institut: okoljska škoda - odgovornost za preprečevanje in sanacijo okoljske škode - izključitev uporabe - difuzno oziroma razpršeno onesnaževanje - ozka razlaga izjeme - stranka v postopku

## Jedro

Toženka je kljub tožnikovi pravočasni zahtevi za priznanje statusa stranke v obravnavnem inšpekcijskem postopku s sklepom ustavila postopek, ne da bi o njej prej odločila. S tem je tožniku odvzela pravico do izjave pred odločitvijo toženke o ustavitvi inšpekcijskega postopka, čeprav je očitno menila, da mu status stranskega udeleženca v postopku gre, saj mu je vročila izpodbijani sklep.

Sodišče se strinja s tožnikom, da v obravnavnem toženka ni ustrezno obrazložila svoje ugotovitve, da bi šlo v obravnavnem primeru za razpršeno onesnaževanje, kar izključuje uporabo določb V.a poglavja ZVO-1, ki govori o odgovornosti za okoljsko škodo. Utemeljitev, da gre v obravnavnem primeru za razpršeno onesnaževanje, je tako v odločbi prvostopenjskega, kot v odločbi drugostopenjskega organa povsem pavšalna in neobrazložena, zato sodišče ugovora, da ne gre za tako onesnaževanje, ne more preizkusiti.

## Izrek

I. Tožbi se ugodi, sklep Agencije RS za okolje št. 35400-29/2015-4 z dne 16. 7. 2015 se odpravi in se zadeva vrne istemu organu v ponovni postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

## Obrazložitev

1. Toženka je z izpodbijanim sklepom ustavila postopek v upravni zadevi nastanka okoljske škode na območju „Industrijske cone ...“ (1. točka izreka), ugotovila, da v tem postopku stroški niso nastali (2. točka izreka) in odločila, da pritožba ne zadrži izvršitve sklepa (3. točka izreka).

2. Iz obrazložitve izhaja, da je toženka na podlagi obvestila o nastanku okoljske škode, prejetega s strani tožnika, pričela z upravnim postopkom ugotavljanja nastanka okoljske škode po 110. g členu Zakona o varstvu okolja (ZVO-1). Tožnik je v zahtevi za uvedbo postopka za sanacijo okoljske škode navedel, da so družbe na območju industrijske cone povzročile preveliko spremembo narave in bivalnih vrednot prebivalcev oziroma jih celo zdravstveno ogrožajo. Zbirna mesta za odpadni material v coni imajo neposredni in daljinski vpliv na okolje ter na njegove sestavine: tekoče vode, rake, ribe in dvoživke. Vpliv na ribe se kaže že v strugi potoka Žabnica, vpliv na ostale živalske vrste pa na celotnem vodnem – zbirnem območju, kamor se sedaj iztekajo izpusti iz cone. Zbirališča odpadkov negativno vplivajo na zdravje živali in s tem na zdravje ljudi, saj le-te prihajajo v neposredni stik z okoliškimi prebivalci. Ogrožene so tako živali, kakor tudi rastline na področju, do koder sega negativen vpliv naprave. V neposredni bližini se nahaja tudi področje „Natura 2000“, kamor tudi sežejo negativni okoljski vplivi iz cone. Enako velja za vplive na okoliške prebivalce, ki se raztezajo od območja zbiranja izcednih vod, kjer živijo ali gospodarijo njihovi prebivalci, prav tako pa to vodo pijejo živali na tem območju. V okolici je zaznati povečanje števila muh, miši, podgan in golobov. Iz cone naj bi se širil tudi smrad, vpliv na zdravje ljudi na področju, kjer je Industrijska cona ..., s stališča prenosa bolezni ni raziskan, saj ima vpliv tudi onesnažen potok, v katerega pronica izcedna voda, ker na tem področju ni urejena kanalizacija. Zaradi povečanja dejavnosti pa se povečuje tudi transport, ki se odvija na neustrezni lokalni cesti in narašča hrup v neposredni bližini stanovanjskih objektov. Zaradi izpustov v potok je bila povzročena nevarnost bistvenega poslabšanja habitata na mejnem območju Natura 2000, s čimer je obstoj okoljske škode, skladno z določilom 110. a in 110 b člena ZVO-1, utemeljen.

3. Toženka je zaradi potreb ugotavljanja okoljske škode v skladu z 9. členom Pravilnika o podrobnejših merilih za ugotavljanje okoljske škode (v nadaljevanju Pravilnik) pridobila strokovno mnenje Zavoda RS za ohranjanje narave z dne 4. 5. 2015, iz vsebine katerega je razvidno, da so škodljivi vplivi lokalno veliki. Lokalno je prišlo do uničenja populacije velikega studenčarja in navadnega koščaka, zato je lokalno vpliv na ti dve vrsti bistven in posledično je lokalno povzročena velika okoljska škoda. Ostale vrste se zaradi drugačnih ekoloških zahtev manj prizadete in je vpliv nanje nebistven. Ob upoštevanju dejstev, da je okoljska škoda lokalno omejena in je na nivoju Slovenije prizadet le manjši del populacije in habitata vrst, ki so na podlagi zadnjega poročanja po habitatni direktivi v ugodnem stanju na območju Slovenije, širše gledano ni povzročena velika okoljska škoda. Kljub temu pa je prišlo do poslabšanja ugodnega stanja vrste na območju Natura 2000 gozd Kranj – Škofja Loka, kar je v nasprotju z zahtevami Uredbe posebnih varstvenih območjih (območjih Natura 2000) in Uredbe o zavarovanih prosto živečih vrstah (Uradni list RS, št. 46/04 in naslednji), zato je nujno potrebna sanacija celotnega prizadetega območja.

4. Nadalje ugotavlja, da na območju Industrijske cone ... deluje 25 gospodarskih subjektov, ki so lahko potencialni onesnaževalci okolja, in jih poimensko navede. Meni, da glede na to, da na območju Industrijske cone ... deluje 25 gospodarskih subjektov, okoljske škode ni mogoče vzročno povezati s posameznim povzročiteljem, zato je ta škoda posledica razpršenega delovanja in se na podlagi 4. točke prvega odstavka 110.c člena ZVO-1 ne uporabljajo določbe V.a poglavja o odgovornosti za preprečevanje oz. sanacijo okoljske škode. Toženka torej ugotavlja, da je okoljska škoda nastala zaradi razpršenega delovanja mnogih gospodarskih subjektov, ter da nastale okoljske škode ni mogoče vzročno povezati s posameznim povzročiteljem, zato je postopek ustavila.

5. Upravni organ druge stopnje je zavrnil tožnikovo pritožbo zoper izpodbijani sklep. Pritrjuje razlogom iz prvostopenjske odločbe v zvezi z ugovorom, ki se nanaša na odločanje o tožnikovem statusu v postopku pa pojasnjuje, da slednje ni bilo predmet odločanja, pač pa se je v danem primeru presojala zgolj pravilnost in zakonitost izpodbijanega sklepa.

6. Tožnik se s takšno odločitvijo ne strinja in v tožbi med drugim navaja, da je toženka nepopolno ugotovila dejansko stanje. Kljub temu, da je ugotovila obstoj okoljske škode, povzročene rastlinskim in živalskim vrstam ter njihovim habitatom, bi morala ugotavljati tudi škodo, nastalo vsem predmetom škode, ki jih določa 110. b člen ZVO-1, in sicer okoljsko škodo, povzročeno na vodah in okoljsko škodo, povzročeno tlom. Poleg tega sploh ni ugotavljala dejanskega stanja glede „potencialnih onesnaževalcev okolja“, ki opravljajo dejavnost na tem območju, in jih toženka poimensko navaja. Z vsebino njihove dejavnosti se ni ukvarjala, pač pa zgolj pavšalno navedla, da nastale okoljske škode ni mogoče vzročno povezati s posameznim povzročiteljem. Takšen zaključek je rezultat tega, da se toženka sploh ni ukvarjala s tem, kateri gospodarski subjekt je glede na naravo svoje dejavnosti, ki jo opravlja, sploh lahko povzročitelj okoljske škode. Poimensko navede gospodarske subjekte, ki glede na naravo njihove dejavnosti ne morejo biti povzročitelji okoljske škode. Meni, da je bila uporaba 110. c člena ZVO-1 napačna, saj v primeru razpršenega onesnaževanja iz navedene določbe izrecno izhaja, da ta ne velja, kadar je mogoče ugotoviti vzročno zvezo med okoljsko škodo in dejavnostjo posameznega povzročitelja. Meni, da v primeru Industrijske cone ... ne gre za primer razpršenega onesnaževanja, kar dokazuje tudi navedba v izpodbijanem sklepu, da iz obvestila Inšpektorata RS za kmetijstvo in okolje z dne 14. 4. 2014 izhaja, da so družbe pod stalnim inšpekcijskim nadzorom, kršitve okoljske zakonodaje pa so bile odpravljene oz. še ni potekel rok iz inšpekcijskih odločb. Posledično to pomeni, da so bile inšpekcijske odločbe izdane znanim in točno določenim povzročiteljem, ki kršijo okoljske predpise, ne pa nekomu, ki ga ni mogoče ugotoviti in določiti. Iz poimenskih navedb subjektov, ki opravljajo gospodarske dejavnosti v Industrijski coni ... izhaja, da so med naštetimi subjekti tudi povzročitelji okoljske škode, ki so zaradi opravljanja svoje dejavnosti odgovorni za preprečevanje neposredne nevarnosti za nastanek okoljske škode in preprečevanje in sanacijo okoljske škode. Ti povzročitelji so v skladu s prvim odstavkom 110. a člena ZVO-1 objektivno odgovorni, ne glede na krivdo, ostala podjetja pa za škodo odgovarjajo krivdno. Poleg tega opozarja na peti odstavek 110. a člena ZVO-1, ki navaja, da so v primeru, če je povzročiteljev okoljske škode več in se ne da ugotoviti odgovornosti posameznega povzročitelja, povzročitelji odgovorni solidarno. Povzročitelji so gospodarski subjekti iz drugega odstavka 110. a člena ZVO-1, ki so za svoje dejavnosti pridobili okoljevarstveno dovoljenje po ZVO-1. Okoljevarstvena dovoljenja so bila povzročiteljem izdana s strani toženke, zato je nerazumljivo in nedopustno, da toženka navedenih dovoljenj ni upoštevala v sklepu pri presoji dejanskega stanja povzročiteljev in ugotovila odgovornosti teh subjektov za preprečevanje oz. sanacijo okoljske škode v skladu s 110. a in 110. b členom ZVO-1. Iz navedenega izhaja, da toženka ni ugotavljala odgovornosti subjektov, ki upravljajo svoje dejavnosti v „Industrijski coni ...“ oz. v tem delu sploh ni ugotavljala dejanskega stanja. Posledično je tudi napačno in brez pravne podlage zaključila, da naj bi šlo v Industrijski coni … za primer razpršenega onesnaževanja, ki je izključen iz odgovornosti za nastanek nevarnosti ali preprečevanje ali sanacijo okoljske škode.

7. Poleg tega je toženka tudi kršila določbe postopka. Tožnik je 30. 1. 2015 zahteval priznanje statusa stranske udeleženke v postopku. O zahtevi tožnice za priznanje statusa stranskega udeleženca toženka sploh ni odločila, zaradi česar je izpodbijani sklep izdan najmanj preuranjeno. Pojasnjuje, da ima status nevladne organizacije, ki deluje v javnem interesu, zato ima pravico sodelovati v konkretnem upravnem postopku tako, da lahko kot stranska udeleženka skrbi, da bo v postopku ščiten javni interes. Poleg tega tožniku tudi ni bila dana možnost, da se izjavi o strokovnem mnenju Zavoda RS za ohranjanje narave z dne 4. 5. 2015, na katerega se sklicuje toženka. Predlaga odpravo izpodbijanega sklepa in vrnitev zadeve toženki v ponovni postopek ter vrnitev stroškov postopka.

8. Tožena stranka na tožbo ni odgovorila.

9. Tožba je utemeljena.

10. Sodišče uvodoma navaja, da pritrjuje tožniku, da je bila v obravnavanem primeru zagrešena bistvena kršitev postopka, ko je toženka kljub tožnikovi pravočasni zahtevi za priznanje statusa stranke v obravnavnem inšpekcijskem postopku s sklepom ustavila postopek, ne da bi o njej prej odločila. S tem je tožniku odvzela pravico do izjave pred odločitvijo toženke o ustavitvi inšpekcijskega postopka, čeprav je očitno menila, da mu status stranskega udeleženca v postopku gre, saj mu je vročila izpodbijani sklep, s čimer pa po presoji sodišča ugotovljene kršitve določb upravnega postopka ni sanirala, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju.

11. Namen pravice do izjave je namreč zagotoviti vsakomur, da lahko vpliva na tek postopka in odločitev upravnega organa v zadevi, ki se nanaša na njegove pravice ali obveznosti. Na odločitev organa pa enako kot opredelitev in ugotovitev pravno relevantnih in spornih dejstev vpliva tudi odločitev, katere pravne norme bo uporabil ter kako jih bo razlagal (enako US RS glede pravice do izjave v sodnih postopkih).

12. V obravnavnem primeru pa ne samo, da tožniku pred odločitvijo o ustavitvi postopka ni bila dana možnost izjavljanja glede pravnih vidikov zadeve, odvzeta mu je bila tudi možnost, da se opredeli do Strokovnega mnenja Zavoda RS za ohranjanje narave št. 2-II-165/2-O-15/SR z dne 4. 5. 2015, ki ga je v uvedenem inšpekcijskem postopku pridobila toženka in na katerega se sklicuje izpodbijana odločba. Te kršitve tudi ni saniral drugostopenjski upravni organ, glede očitane kršitve postopka pa je navedel samo, da je predmet odločanja zgolj pravilnost in zakonitost sklepa o ustavitvi postopka. Prav tako se ni opredelil do konkretnih pritožbenih ugovorov, ki jih tožnik ponavlja tudi v tožbi. Kršitev pravice do izjave predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka v upravnem postopku (3. točka drugega odstavka 237. člena Zakona o splošnem upravnem postopku, v nadaljevanju ZUP), zato je bilo treba izpodbijano odločbo odpraviti že iz navedenega razloga.

13. Prav tako pa se sodišče strinja s tožnikom, da v obravnavnem toženka ni ustrezno obrazložila svoje ugotovitve, da bi šlo v obravnavnem primeru za razpršeno onesnaževanje, kar izključuje uporabo določb V.a poglavja ZVO-1, ki govori o odgovornosti za okoljsko škodo. Utemeljitev, da gre v obravnavnem primeru za razpršeno onesnaževanje, je tako v odločbi prvostopenjskega, kot v odločbi drugostopenjskega organa povsem pavšalna in neobrazložena, zato sodišče ugovora, da ne gre za tako onesnaževanje, ne more preizkusiti.

14. Tudi sicer pa gre pri navedeni določbi za izjemo, pri kateri se zakonske določbe o preprečevanju in sanaciji okoljske škode ne uporabljajo, zato jo je treba razlagati ozko. Gre za primere difuznega oziroma razpršenega onesnaževanja, pri katerem negativnih posledic ni mogoče povezati z individualnimi povzročitelji (na primer h globalnemu segrevanju prispeva vsak voznik motornega vozila na fosilna goriva in vsako stanovanje, ki se ogreva na fosilno gorivo, k onesnaževanju voda pa vsaka uporaba nitratov v kmetijstvu ali doma). Iz izpodbijane odločbe ne izhajajo razlogi, zakaj ugotovljene okoljske škode ni mogoče povezati z individualnimi povzročitelji oz. zakaj ni mogoče ugotoviti vzročne zveze med okoljsko škodo in dejavnostjo posameznega povzročitelja.

15. Utemeljen pa je tudi ugovor tožnika, da okoljska škoda ne pomeni le škode, povzročene zavarovanim vrstam, njihovim habitatom in habitatnim tipom, ampak tudi škodo na vodah in okoljsko škodo, povzročeno tlom. Okoljska škoda je po 6.8.2. točki 3. člena ZVO-1 večja škoda, povzročena posebnim delom okolja, kamor sodijo škoda na zavarovanih vrstah, njihovih habitatih in habitatnih tipih, vodah ter tleh. V zvezi s škodo na vodah in okoljsko škodo, povzročeno tlom, v obravnavni zadevi dejansko stanje ni bilo ugotovljeno. Pri tem sodišče pripominja, da za škodo na vodah in tleh odgovarjajo le povzročitelji obremenitve, ki so v zvezi z opravljanjem svoje dejavnosti (ki so navedene v drugem odstavku 110.a člena ZVO-1) odgovorni za preprečevanje neposredne nevarnosti za nastanek okoljske škode oziroma sanacijo okoljske škode ne glede na krivdo.

16. Ker je sodišče presodilo, da je tožba utemeljena, je izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 3. in 4. točke prvega odstavka 64. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) in zadevo vrnilo v ponoven postopek. V ponovljenem postopku bo morala toženka ugotovljene nepravilnosti odpraviti.

17. Ker je sodišče ugodilo tožbi in odpravilo izpodbijani upravni akt, je tožnik v skladu s tretjim odstavkom 25. člena ZUS-1 glede na opravljena procesna dejanja in način obravnavanja zadeve upravičen do povračila stroškov postopka v pavšalnem znesku v skladu s Pravilnikom o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (v nadaljevanju Pravilnik). Ker je bila zadeva rešena na seji, tožnika pa je v postopku zastopala odvetniška družba, se mu priznajo stroški v višini 285,00 EUR (drugi odstavek 3. člena Pravilnika), povišani za 22% DDV, torej za 62,70 EUR. Zakonske zamudne obresti od stroškov sodnega postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo (prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika; OZ).