VDS sodba Pdp 1740/2002
Datum: 2004-03-19T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2004:VDS.PDP.1740.2002
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: izvajanje dokazov - dokazni sklep - nezakonito prenehanje delovnega razmerja - regres - zastaranje

## Jedro

Predlagane dokaze, za katere oceni, da niso pomembni za odločbo, sodišče zavrne in navede v sklepu, zakaj jih je zavrnilo. V nadaljnem teku pravde sodišče ni vezano na svoj prejšni dokazni sklep. Če sodišče izrecno ne zavrne dokaznega predloga oz. tega ne obrazloži, je lahko zaradi opustitve izvedbe dokazov dejansko stanje zmotno ali nepopolno ugotovljeno, ne gre pa za bistveno kršitev določb postopka v smislu 1. odstavka 339. člena ZPP.

Delavec lahko uveljavlja zahtevek za plačilo regresa za obdobje, ko je bil brez zaposlitve, šele potem, ko sodišče odloči, da mu je delovno razmerje nezakonito prenehalo (enako kot reperacijski zahtevek za plačilo nadomestila plače zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja). Zato začne zastaranje tega zahtevka teči šele z dnem, ko sodišče odloči, da je delavcu nezakonito prenehalo delovno razmerje.

## Izrek

Pritožbi se zavrneta in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika, ter razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki za čas od 6.10.1992 do vključno 14.5.1996 obračunati plače v skupnem bruto znesku 3.544.955,20 SIT v mesečnih bruto zneskih, ki so razvidni iz izreka sodbe, od teh zneskov plačati predpisane prispevke in davke ter plačati tožeči stranki skupni neto znesek 2.290.976,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dospelosti mesečnih neto zneskov (to je od vsakega 18. dne v mesecu za pretekli mesec), ki so razvidni iz izreka sodbe, do plačila (1. točka izreka). Toženi stranki je še naložilo, da je dolžna tožeči stranki za čas od 15.5.1996 do vključno 31.3.2002 plačati skupni neto znesek 321.985,50 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti mesečnih zneskov, ki so prav tako razvidni iz izreka sodbe, do plačila (2. točka izreka). Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati regres za letni dopust v skupnem znesku 179.679,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznih zneskov regresa za leto 1993, 1994 in 1995, v zneskih, ki so razvidni iz izreka, od dospelosti do plačila (3. točka izreka), ter jubilejno nagrado za 30 let delovne dobe v znesku 129.774,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrstmi od 11.4.2002 dalje do plačila (4. točka izreka). Tožena stranka trpi sama svoje stroške postopka, tožeči stranki pa je dolžna povrniti povzročene stroške v višini 621.680,00 SIT, z zakonskimi zamudnimi obrestm od dneva izdaje prvostopne odločbe dalje do plačila, vse v roku osmih dni, pod izvršbo. Zoper navedeno sodbo se pritožujeta obe pravdni stranki. Tožena stranka uveljavlja vse pritožbene razloge, to je zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, zmotno uporabo materialnega prava ter bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Pritožbenemu sodišču predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Po revizijski sodbi VIII Ips 86/2001 z dne 15.1.2002 je prvo sodišče štelo, da mora o zadevi nujno čimprej razsoditi, kljub opozorilom in pomislekom tožene stranke in kljub dejstvu, da je tožena stranka sprožila pred Ustavnim sodiščem postopek z ustavno pritožbo, vloženo 25.3.2002, ki se obravnava pod opr.št. Up 156/02-2, saj gre za očitno kršitev pravic tožene stranke, najmanj čl. 14. in 22 Ustave RS in 1. odstavka 6. člena EKVČP. Tožena stranka je tekom postopka predlagala pritegnitev izvedenca finančne stroke ter vpogled v potrdilo CSD Ravne na Koroškem z dne 29.1.2002, ki dokazuje, da je bil tožnik prejemnik socialne pomoči. Tožnik, ki je že v vlogi z dne 11.1.1999 priznal nekatera od obdobij svojega dela pri drugih delodajalcih, je na zaslišanju na obravnavi dne 18.6.2002 povedal, da ni delal nikjer drugje kot pri delodajalcu zasebniku I., ta nova dejstva pa niso bila resnična. Tožena stranka sama ni imela možnosti tega preverjati, ker so to zanjo nedostopni in prepovedani podatki, zato je v pripravljalni vlogi dne 19.8.2002 predlagala izvedbo nujno potrebnih dokazov, o čemer sodišče ni odločalo. Tožnikova izjava je netočna najmanj glede dela v Avstriji v letu 1993 ter glede kasnejših zaposlitev pri A.B. in delodajalcu I., teh podatkov ne more sama pridobiti, enako pa tudi ne podatkov o prilivih na tožnikov račun. Sodišče je nato pospešilo razpravljanje v tej zadevi, čeprav za kaj takšnega ni bilo pogojev in je na koncu odločilo v nasprotju z lastnimi dokaznimi sklepi. Sodišče je bistveno kršilo pravdni postopek, ker sploh ni odločilo kot bi moralo o dokaznih predlogih obeh pravdnih strank, že sprejetih dokazov pa ni izvajalo. Odločitev brez izvedenca finančne stroke ni možna. Nikakor ne drži, da bi lahko bila tožena stranka glede podajanja novih dokaznih predlogov prekludirana, saj pred 18.6.2002 sploh ni mogla vedeti, kaj bo tožnik glede svojih zaposlitev in raznih virov dohodka in zaslužka izpovedal. Podatke je sicer sama poskušala pridobiti, vendar jih lahko pridobi izključno sodišče. Tožeča stranka je zamolčala vrsto svojih zaposlitev v domovini in v tujini. Zaposlitve v domovini so preverljive s poizvedbami pri delodajalcih, dohodki iz tujine pa s prilivi na tožnikove račune pri bankah. Po pridobitvi navedenih podatkov bi bilo potrebno zaslišati direktorja tožene stranke, tedaj pa bi sledila nujno potrebna pritegnitev izvedenca finančne stroke, ki jo je predlagal tudi sam tožnik. Z opustitvijo zaslišanja direktorja tožene stranke in ravnanjem v nasprotju z lastnim dokaznim sklepom z dne 18.6.2002 je prvostopenjsko sodišče storilo kršitev iz 8. točke II. odstavka 339. člena ZPP. Dejansko stanje je ostalo popolnoma nerazčiščeno glede ključnih okoliščin, relevantnih za odločitev. Z zaslišanjem direktorja bi sodišče lahko ugotovilo, da tožniku v nobenem primeru ne bi šli uveljavljani dohodki, kvečjemu plača nekvalificiranega delavca. Glede regresa za letni dopust pritožba navaja, da so ti zahtevki zastarani ter priznani tožniku v bistveno višjem znesku, kot je znašal regres, ki so ga prejeli delavci tožene stranke. Priznanje jubilejne nagrade, ki jo je dobil tožnik izplačano pri sedanjem delodajalcu, pa je nesprejemljivo. Sodišče se ne zaveda, da je prenagljena in neutemeljena odločitev materialno uničenje za toženo stranko, zaradi nesprejemljive odločitve Vrhovnega sodišča. Tožeča stranka v pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo določbe postopka, ker v izreku pod 1.,2.,3. in 4. točko ni določilo roka, v katerem mora tožena stranka izpolniti obveznosti, niti ni navedlo, da je treba obveznosti izpolniti pod izvršbo. Odločitev ni v skladu z določili 313. člena ZPP, kar vpliva na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe. Tožeča stranka izpodbija sodbo sodišča prve stopnje glede odločitve o stroških postopka, ki jih sodišče ni prisodilo v skladu z Odvetniško tarifo. Sodišče prve stopnje ni navedlo razlogov, zakaj ni priznalo priglašenih stroškov 375 točk za odgovor na pritožbo, 450 točk za zahtevek z dne 9.4.2002 ter stroškov prevoza. Tudi predujem tožniku ni bil vrnjen. Tožeča stranka predlaga razveljavitev oz. ustrezno spremembo sodbe sodišča prve stopnje. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo tožeče stranke poudarja, da je sodišče prve stopnje že na obravnavi dne 26.1.1999 sprejelo tudi dokazni sklep, da je dolžna tožena stranka glede svojih navedb o zaslužku tožeče stranke v obdobju po prenehanju delovnega razmerja sodišču posredovati dokazne predloge in dokaze, na glavni obravnavi dne 18.6.2002 pa je predsednik senata pravdni stranki opozoril v smislu 286. člena ZPP. Navedbe tožene stranke, da pred 18.6.2002 ni vedela, kaj bo tožeča stranka glede svojih zaposlitev in virov prihodka izpovedala, so neutemeljene, saj je bil tožnik zaslišan že 26.1.1999. Ker se je tožeča stranka zaradi ekonomičnosti postopka strinjala z izračunom plač in razlike plač tožene stranke z dne 17.4.2002, je odpadel tudi razlog za zaslišanje direktorja tožene stranke. Neutemeljen je ugovor zastaranja glede regresa, saj nobena terjatev ni zastarala. Pravilna je tudi odločitev sodišča prve stopnje o jubilejni nagradi za 30 let delovne dobe, saj tožena stranka zoper ta zahtevek ni ugovarjala niti po temelju niti po višini. Tožniku nagrada tudi pri družbi I. d.o.o. ni bila izplačana, o čemer prilaga potrdilo. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo tožeče stranke pojasnjuje, da je izrek prvostopenjske sodbe pravilen, saj je popolnoma jasno, da se tekst "vse v roku 8 dni, pod izvršbo" ne nanaša le na 5., ampak na vse točke izreka. Pritožba meri le na izrek o stroških, zato je tudi priglašena nagrada za pritožbo močno pretirana, saj nepriznani stroški ne presegajo niti 137.000,00 SIT. V repliki na odgovor na pritožbo, ki ga je vložila tožeča stranka, pa tožena stranka ponavlja svoja dosedanja stališča glede zaslišanja direktorja, nedostopnostipodatkov o dohodkih tožnika in zastaranja regresa ter prilaga potrdilo družbe I. d.o.o., iz katerega izhaja, da je tožnik odklonil jubilejno nagrado oz. izplačilo te nagrade pri navedenem podjetju. Pritožbi nista utemeljeni. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbah, pri tem pa je pazilo na bistvene kršitve določb postopka, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti v skladu z določbo 2. odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS št. 26/99, 96/2002 - ZPP) ter na pravilno uporabo materialnega prava. V postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo absolutnih bistvenih kršitev določb postopka iz 2. odstavka 339. člena ZPP, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Izpodbijana sodba je ustrezno obrazložena. Vsebuje razloge o odločilnih dejstvih in jo je mogoče preizkusiti. Prvostopenjsko sodišče je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje glede odločilnih dejstev ter sprejelo materialnopravno pravilno odločitev. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi izpodbijane sodbe, v zvezi s pritožbenimi navedbami pa poudarja naslednje: Skladno z določbo 2. odstavka 287. člena ZPP senat zavrne predlagane dokaze, za katere misli, da niso pomembni za odločbo in navede v sklepu, zakaj jih je zavrnil. V nadaljnjem teku pravde sodišče ni vezano na svoj prejšnji dokazni sklep (3. odstavek istega člena ZPP). Tožena stranka v pritožbi očita sodišču prve stopnje, da je kršilo citirane določbe, ker naj ne bi odločilo o dokaznih predlogih obeh pravdnih strank in že sprejetih dokazov ni izvajalo. Če sodišče izrecno ne zavrne dokaznega predloga oz. tega ne obrazloži, je lahko zaradi opustitve izvedbe dokazov dejansko stanje zmotno ali nepopolno ugotovljeno, ne gre pa za bistveno kršitev določb postopka v smislu 1. odstavka 339. člena ZPP. Bistvena kršitev po navedeni določbi je namreč podana le takrat, kadar sodišče med postopkom ni uporabilo kakšne določbe tega zakona ali jo je uporabilo nepravilno, pa bi lahko to vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Sodišče prve stopnje tudi ni zagrešilo bistvene kršitve določb postopka s tem, da je štelo, da je tožena stranka prekludirana s svojimi dokaznimi predlogi v pripravljalnem spisu z dne 19.8.2002. Iz podatkov v spisu izahaja, da je bil tožnik zaslišan že na glavni obravnavi dne 26.1.1999 in je tedaj izpovedal, da do leta 1996 ni bil zaposlen, takrat pa se je zaposlil pri podjetniku I., najprej za določen in nato za nedoločen čas. Glede na trditve tožene stranke, da naj bi bil v času od leta 1993 dalje zaposlen v Avstriji, je že tedaj izpovedal, da tam dela ni našel, ima pa v Avstriji sorodnike, ki so mu veliko pomagali. Sodišče je na tej obravnavi sprejelo sklep, naj tožena stranka glede svojih navedb o zaslužku tožnika v obdobju po prenehanju delovnega razmerja pri njej sodišču posreduje dokazne predloge ali dokaze v roku osmih dni (l. št. 94). Na prvi obravnavi po sprejemu sodbe Vrhovnega sodišča RS opr. št. VIII Ips 86/2001 z dne 15.1.2002, s katero je bila spremenjena sodba sodišča druge stopnje in potrjena delna sodba sodišča prve stopnje, to je na naroku dne 18.6.2002, je predsednik senata stranki izrecno opozoril v smislu 286. člena ZPP (ker je bil to prvi narok za glavno obravnavo po sprejetem novem ZPP v letu 1999). Tožena stranka ni podala nobenih novih dokaznih predlogov. Pooblaščenka je navedla le, da "ne more navesti nobenih novih dokazov" v zvezi z vprašanjem, v katerem obdobju naj bi bil tožnik zaposlen, kje oz. pri kom. Zato je prvostopenjsko sodišče ravnalo v skladu z določbo 286. člena ZPP, ker ni upoštevalo dokazov, ki so bili predlagani v nasprotju z 2. in 3. odstavkom 286. člena ZPP v pripravljalni vlogi tožene stranke dne 19.8.2002. Tožena stranka niti v navedeni vlogi niti v pritožbi ni izkazala, da gre za nova dejstva in predlaganje novih dokazov, ki jih brez svoje krivde ni mogla navesti na prvem naroku (opravljenem po uveljavitvi ZPP/99). Glede na potek postopka nikakor ne drži trditev tožene stranke v pritožbi, da pred 18.6.2002 ni mogla vedeti, kaj bo tožnik glede svoje zaposlitve in virov dohodka in zaslužka izpovedal. Na naroku dne 18.6.2002 je bil tožnik le dodatno zaslišan, izpovedal je enako kot na prvem zaslišanju ter pojasnil, da je od 15.5.1996 dalje zaposlen pri istem delodajalcu I. M., pred tem pa ni bil zaposlen niti v Avstriji niti drugje. Dokazno breme, da je bil tožnik v času nezakonitega prenehanja delovnega razmerja zaposlen pri drugih delodajalcih, je na toženi stranki, sodišče pa po uradni dolžnosti dokazov s tem v zvezi ne izvaja. Zato so pritožbene navedbe tožene stranke s tem v zvezi neutemeljene. Prvostopenjsko sodišče je pravilno odločilo o reparacijskem zahtevku tožnika, ki se nanaša na plačilo prikrajšanja pri plači v času nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Tožeča stranka se je strinjala s podatki tožene stranke o plači, ki bi jo tožnik prejemal, če bi v spornem obdobju delal pri toženi stranki. Izvedba dokaza s postavitvijo izvedenca finančne stroke ob dejstvu, da odločitev temelji na podatkih, ki jih je sodišču predložila tožena stranka ter na podatkih, pridobljenih od novega delodajalca, pri katerem je tožnik zaposlen od 15.5.1996 dalje, ni bila potrebna, vsekakor pa je to dokaz, ki ga je predlagal tožnik. Tudi dokaz z zaslišanjem direktorja tožene stranke ne bi v ničemer prispeval k razjasnitvi zadeve, zato je bil utemeljeno zavrnjen. Tožena stranka neutemeljeno ugovarja zastaranje tožbenega zahtevka za plačilo regresa za letni dopust za obdobje od leta 1993 do 1995, ko je bil tožnik brez zaposlitve. Ta zahtevek je lahko tožnik, enako kot reparacijski zahtevek za plačilo nadomestila plače zaradi nezakonitega prenehanja delovnega razmerja, uveljavljal šele potem, ko je bilo odločeno o tem, da mu je delovno razmerje nezakonito prenehalo. Prvostopenjsko sodišče se je glede višine regresa za navedena leta pravilno oprlo na določbe Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (Ur. l. RS št. 39/93) oz. tarifne priloge k SKPG, zato je pritožba tožene stranke tudi v tem delu neutemeljena. Isto velja za pritožbene navedbe tožene stranke, ki se nanašajo na odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožniku prisodilo jubilejno nagrado za 30 let delovne dobe, ki ji pritožba nasprotuje, čeprav temu zahtevku med postopkom na prvi stopnji ni ugovarjala niti po temelju niti po višini. Zato je ugovore tožene stranke glede jubilejne nagrade šteti kot pritožbeno novoto, glede katere je prekludirana, saj v pritožbi tožena stranka ni izkazala, da jih brez svoje krivde ni mogla uveljavljati do konca glavne obravnave (337. člen ZPP). Tudi tožnik v pritožbi neutemeljeno uveljavlja bistveno kršitev določb postopka iz 1. odstavka 339. člena ZPP. Izrek sodbe je formuliran pravilno in v skladu z določbo 313. člena ZPP, saj je sodišče določilo paricijski rok, to je rok za izpolnitev denarne dajatve. Tožena stranka pravilno opozarja, da se tekst "vse v roku 8 dni, pod izvršbo" v zadnji vrstici izreka prvostopenjske sodbe ne nanaša le na 5. točko (odločitev o stroških postopka), ampak na celotni izrek, torej tudi na 1.,2.,3. in 4. točko. Tudi odločitev o stroških postopka je pravilna. Stroški postopka, ki so glede na izid spora pravilno naloženi v plačilo toženi stranki, so odmerjeni v skladu z določbo 155. člena ZPP in veljavno Odvetniško tarifo. Prvostopenjsko sodišče je pravilno uporabilo materialno pravo, ker tožeči stranki ni priznalo stroškov za odgovor na pritožbo z dne 22.2.1999, saj le-ta ne spada med potrebne stroške in ni bistveno prispeval k odločitvi o pritožbi. Zahtevek z dne 9.4.2002 ne spada med stroške sodnega postopka (tožeča stranka je denarni reparacijski zahtevek najprej uveljavljala z zahtevo pri toženi stranki) in bi ga lahko tožeča stranka uveljavljala kvečjemu kot poseben zahtevek. Glede nepriznanih stroškov za prevoz dne 15.10.2002 ter 18.1.1999 pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da tudi ti stroški ne spadajo med potrebne stroške. Po uveljavljeni sodni praksi se med potrebne stroške ne štejejo potni stroški, ki nastanejo zaradi udeležbe odvetnika na obravnavi, če ima odvetnik sedež v oddaljenem kraju, glede na sedež sodišča, saj se je tovrstnim stroškom mogoče izogniti s sodelovanjem substituta na obravnavah. Glede vrnitve predujma pa je pritožba sicer pravilno opozorila, da tožniku še ni bil vrnjen v času, ko je vložil pritožbo, vendar pa je iz podatkov v spisu razvidno, da je bilo to opravljeno dne 2.12.2002 (l.št. 226). Ker niso podani razlogi, iz katerih se sodba izpodbija, niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbi kot neutemeljeni zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo (353. člen ZPP).