sodba I U 146/2012
Datum: 2012-06-05T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2012:I.U.146.2012
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Javne finance
podrocje: DAVKI
institut: dohodnina od dohodka iz dejavnosti - DDV - odbitek vstopnega DDV - tovorno ali osebno vozilo

## Jedro

V predmetni zadevi je sporna opredelitev vozila Volkswagen Multivan, 2.5 TDI kot tovornega oziroma kot osebnega motornega vozila. Opredelitev spornega vozila ima davčne posledice glede davčnega priznavanja stroškov, glede amortizacijske stopnje, upravičenosti do olajšave za investiranje ter možnosti za uveljavljanje pravice do odbitka vstopnega DDV.

Davčni organ tožniku ni priznal pravice do odbitka vstopnega DDV na podlagi 1. točke šestega odstavka 40. člena ZDDV. Iz slednjega izhaja, da davčni zavezanec ne sme odbiti vstopnega DDV od osebnih avtomobilov, goriv in maziv ter nadomestnih delov in storitev, tesno povezanih s tem, razen vozil, ki se uporabljajo za opravljanje dejavnosti dajanja v najem in zakup in za nadaljnjo prodajo.

## Izrek

I. Tožba se zavrne.

II. Vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

## Obrazložitev

1. Z izpodbijano odločbo je Davčni urad Dravograd (v nadaljevanju prvostopenjski organ) ugotovil, da se tožniku odmeri akontacija dohodnine od dohodka, doseženega z opravljanjem dejavnosti za obdobje od 1. 1. do 31. 12. 2005 v znesku 7.359,31 EUR (1.763.585,00 SIT) (točka I. 1. izreka), obresti v znesku 110,60 EUR (26.504,51 SIT) obračunane od premalo plačanih obveznosti pod točko 1, od poteka roka za plačilo dne 1. 5. 2006 do 6. 10. 2006 (točka I. 2. izreka), davek na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) v skupnem znesku 13.376,91 EUR (3.205.642,54 SIT) po stopnji 20 % in obresti v znesku 365,08 EUR (87.487,65 SIT), obračunane od premalo plačanih obveznosti DDV od prvega dneva zamude do 6. 10. 2006. Iz II. točke izreka izhaja, da je tožnik davčno obveznosti, navedeno pod I. točko izreka odločbe poravnal v celoti. Iz III. točke izreka pa izhaja, da tožnik ni zahteval povrnitve stroškov, stroški postopka, ki so nastali davčnemu organu pa bremenijo davčni organ. Pri tožniku je bil opravljen davčni inšpekcijski nadzor (v nadaljevanju DIN) davka od dohodkov iz dejavnosti in DDV za obdobje od 1. 1. do 31. 12. 2005 ter DDV za obdobje od 1. 3. do 31. 3. 2006. O ugotovitvah je davčni organ sestavil zapisnik z dne 28. 7. 2006, na katere je tožnik podal pripombe, na katere je davčni organ odgovoril v obrazložitvi odločbe z dne 6. 10. 2006. Pritožbo zoper navedeno odločbo je zavrnilo Ministrstvo za finance (v nadaljevanju drugostopenjski organ). V upravnem sporu je Upravno sodišče RS s sodbo U 1872/2008 z dne 2. 12. 2008 tožbi ugodilo in odločbo prvostopenjskega organa z dne 6. 10. 2006 odpravilo ter zadevo vrnilo davčnemu organu v ponovni postopek. Iz citirane sodbe Upravnega sodišča RS izhaja, da se davčni organ ni opredelil do vseh tožnikovih navedb v zvezi z vozilom Volkswagen Multivan, 2,5 TDI (registrska oznaka ...), pri čemer je sporno ali gre za osebno ali za tovorno vozilo.

2. Prvostopenjski organ je pri tožniku opravil ponovni DIN davka od dohodkov iz dejavnosti za obdobje od 1. 1. 2005 do 31. 12. 2005 ter DDV za obdobje od 1. 6. 2005 do 30. 6. 2005, od 1. 11. 2005 do 30. 11. 2005, od 1. 12. 2005 do 31. 12. 2005, ter od 1. 3. 2006 do 31. 3. 2006. O ugotovitvah je sestavil zapisnik z dne 25. 5. 2009, pripombe in razlogi za njihovo neupoštevanje so razvidni iz obrazložitve izpodbijane odločbe. Pri ponovnem DIN so bile na podlagi pregleda poslovnih knjig in dokumentacije ugotovljene razlike. Tožnik je v davčnem obračunu izkazal davčno priznane odhodke v višini 14.887.451,00 SIT, po opravljenem inšpekcijskem nadzoru pa znašajo davčno priznani odhodki tožnika 13.869.512,00 SIT in so za 1.017.939,00 SIT nižji, kot jih je v davčnem obračunu uveljavljal tožnik. V zvezi s stroški materiala je bilo ugotovljeno, da je tožnik po računu št. 20050289 z dne 29. 11. 2005, v znesku 334.399,16 SIT, ki ga je izdal A.A. s.p., uveljavljal stroške materiala za nabavljenih 209 litrov motornega olja v vrednosti 278.665,79 SIT. Obračunan DDV na računu znaša 55.733,19 SIT in ga je tožnik uveljavljal v davčnem obdobju november 2005. Tožnik do konca leta 2005 ni razpolagal z nobenim strojem ali tovornim vozilom, za katerega bi potreboval motorno olje. Zato bi moral v novembru 2005 nabavljeno in neporabljeno količino olja izkazati kot zalogo materiala na dan 31. 12. 2005. V skladu s četrtim odstavkom 11. člena Zakona o davku od dohodkov pravnih oseb (v nadaljevanju ZDDPO-1) se odhodki priznajo glede na čas nastanka. Ker zaloga neporabljenega materiala v letu 2005 ne predstavlja stroška oziroma odhodka tega leta in ker bodo stroški materiala šele nastali ob porabi zalog, se tožniku stroški neporabljenega materiala v višini 278.666,00 SIT ne priznajo med odhodke za leto 2005. Po opravljenem inšpekcijskem nadzoru so stroški materiala znašali 2.245.741,00 SIT. Upravno sodišče je navedenim zaključkom davčnega organa pritrdilo že v prvotnem postopku.

3. Davčni organ je ugotovil, da so bili stroški storitev v poslovnih knjigah tožnika izkazani v znesku 7.280.433,64 SIT. Tožnik je za osnovno sredstvo, osebno vozilo Volkswagen Multivan, 2.5 TDI (registrska oznaka LJ ...) uveljavljal stroške za zavarovanje po polici za zavarovanje avtomobilske odgovornosti št. 904810, sklenjeni 7. 11. 2005 z zavarovalnico B. d.d., kjer zavarovalna premija znaša 89.675,00 SIT in velja za obdobje od 7. 11. 2005 do 25. 8. 2006 (10 mesecev) in za kasko zavarovanje po polici št. 302566, sklenjeni 7. 11. 2005 z zavarovalnico B. d.d., kjer zavarovalna premija znaša 147.948,00 SIT in velja za čas od 7. 11. 2005 do 7. 11. 2006 (12 mesecev). V skladu z določbo četrtega odstavka 11. člena ZDDPO-1 se tožniku priznajo odhodki za dva meseca (november in december 2005), evidentirani stroški, preostali uveljavljeni stroški v skupnem znesku 195.030,00 SIT, pa se tožniku tudi v ponovnem postopku niso priznali.

4. Tožnik je imel evidentirano med svojimi osnovnimi sredstvi v registru osnovnih sredstev tudi tovorno vozilo Mercedes 2638 (registrska oznaka SG ...) in zanj uveljavljal stroške za avtomobilsko zavarovanje po polici št. 4405617653, sklenjeni 19. 8. 2005 z Zavarovalnico C. d.d. Zavarovalna premija znaša 225.538,00 SIT in velja za čas od 5. 8. 2005 do 5. 8. 2006. Navedeno tovorno vozilo je bilo oktobra 2005 prodano, za kar je tožnik 19. 10. 2005 izdal račun št. 014/2005 znesku 7.400.000,00 SIT. Za navedeno tovorno vozilo se zavarovanje prizna med stroške le za čas uporabe vozila, to je do 19. 10. 2005 (3 mesece) v znesku 56.385,00 SIT, v preostalem znesku 169.153,00 SIT pa se stroški zavarovanja ne priznajo.

5. Tožnik je evidentiral tudi stroške za registracijo in servisne storitve za privatno osebno vozilo, ki ga ni imel evidentiranega med svojimi osnovnimi sredstvi na podlagi računa št. PC 4/182586 z dne 28. 2. 2005 v znesku 29.400,00 SIT izdajatelja D. d.o.o., računa izdajatelja E. d.d., št. PC 1/1683 z dne 3. 3. 2005 za znesek 28.399,00 SIT in računa izdajatelja F. s.p., št. 465 z dne 17. 6. 2005 v višini 22.381,00 SIT. Ker se navedeni računi ne glasijo na tožnika kot s.p., marveč na fizično osebo in so bile storitve uporabljene za neposlovne oziroma privatne namene, se stroški storitev v znesku 71.366,00 SIT, v skladu s 1. točko drugega odstavka 21. člena ZDDPO-1, ne priznajo. Po opravljenem inšpekcijskem nadzoru znašajo stroški storitev 6.844.885,00 SIT.

6. V zvezi z amortizacijo je tožnik izkazal stroške v višini 2.806.751,00 SIT. Tožnik je prikazal stroške amortizacije za osnovno sredstvo – osebno vozilo Volkswagen Multivan, 2.5 TDI pridobljen v novembru 2005. Amortizacijo je začel obračunavati za december 2005 v višini 156.250,00 SIT. Iz dokumentacije o pridobitvi vozila (leasing pogodba, račun) je razvidno, da gre za tovorno vozilo, medtem ko je vozilo ob pridobitvi homologirano kot osebno vozilo in ga je tožnik 7. 11. 2005 tudi registriral kot osebno vozilo. Davčni organ je tožnika opozoril na neskladje v zvezi s podatki o navedenem vozilu, navedenimi na računu in pogodbi o finančnem leasingu (tovorno vozilo) in registracijskimi podatki o vozilu (osebno vozilo). Tožnik je davčnemu organu 12. 7. 2006 predložil potrdilo o skladnosti, iz katerega je razvidno, da je bilo navedeno vozilo iz osebnega vozila predelano v tovorno vozilo 10. 7. 2006. Tožnik je za navedeno vozilo obračunal amortizacijo od pravilne osnove 7.500.000,00 SIT, vendar pa uporabil napačno amortizacijsko stopnjo v višini 25 %, za osebna vozila se uporablja, v skladu z določilom 26. člena ZDDPO-1, amortizacijska stopnja 12,5 %. Zato je davčni organ ob upoštevanju 12,5 % amortizacijske stopnje tožniku za december 2005 priznal amortizacijo v višini 78.125,00 SIT. V zvezi s tožnikovimi ugovori, da je vozilo Volkswagen Multivan osebno in ne tovorno, je Upravno sodišče RS ugotovilo, da so tožnikovi ugovori utemeljeni, in da se davčna organa nista opredelila do navedenih tožnikovih ugovorov.

7. V ponovnem postopku je davčni organ ponovno pregledal račun z dne 22. 11. 2005, izdan s strani G. d.o.o. za pridobitev omenjenega vozila po pogodbi o finančnem leasingu, sklenjeni 21. 11. 2005 med leasingodajalcem G. d.o.o. in tožnikom. Ponovno je bilo ugotovljeno, da se ta račun in pogodba o finančnem leasingu nanašata na tovorno vozilo. Navedeno izhaja tudi iz police za zavarovanje avtomobilske odgovornosti, ki jo je tožnik 7. 11. 2005 sklenil z zavarovalno hišo B. d.d.. Ker je iz podatkov na tej polici razvidno, da ima vozilo 7 sedežev in je davčni organ posumil, da bi v konkretnem primeru dejansko lahko šlo celo za kombinirano vozilo in ne za tovorno, je že v predhodnem postopku od tožnika zahteval predložitev prometnega dovoljenja za to vozilo. Davčni organ je preveril registracijske podatke in podatke o tem vozilu tudi v Evidenci registriranih vozil, ki jo vodi ministrstvo, pristojno za notranje zadeve. Ugotovljeno je bilo, da je bilo vozilo 7. 11. 2005 registrirano kot osebno vozilo s številom sedežev: 7. Tožnik je davčnemu organu poslal kopijo prometnega dovoljenja, iz katerega je razvidna dejanska registracija tega vozila kot osebnega. Dokazilo o dejanski identiteti vozila je potrdilo o skladnosti in ne račun. Iz predloženega potrdila, ki ga je 27. 8. 2004 izdalo podjetje H. d.d. je razvidno, da je bilo izdano za osebni avtomobil. Strokovna organizacija (I. d.o.o.), ki je izvedla posamično odobritev predelanega vozila, je 10. 7. 2006 vpisala predelavo v ustrezno rubriko na hrbtni strani obstoječega potrdila o skladnosti. Iz opisa predelave vozila na hrbtni strani potrdila je razvidno, da je bilo vozilo predelano iz kategorije M1 – osebno avtomobil v kategorijo N1 - tovorno vozilo, z obliko nadgradnje BB – fugron in obliko karoserije: furgon s podaljšano kabino. Tožnik je davčnemu organu predložil posamične odobritve predelanega vozila s strani strokovne organizacije (I. d.o.o) 10. 7. 2006 izdano Kontrolno poročilo. Na podlagi izdanega potrdila o skladnosti predelanega vozila, je tožnik 18. 7. 2006 ponovno opravil registracijo vozila in davčnemu organu 19. 7. 2006 poslal kopijo prometnega dovoljenja, iz katerega je razvidno, da je vozilo 18. 7. 2006 registrirano kot tovorno vozilo z obliko karoserije BB – furgon s podaljšano kabino in s številom sedežev: 5. Glede na to, da je bilo predmetno vozilo 7. 11. 2005 dano v promet oz. registrirano kot osebno vozilo, in šele 18. 7. 2006 kot tovorno vozilo, ga je davčni organ za relevantno obdobje obravnaval kot osebno vozilo. Navedeno dejstvo pa odločilno vpliva na uveljavljanje davčnih učinkov, in sicer tako na uveljavljanje amortizacije, kot na uveljavljanje olajšave za investiranje, ter na uveljavljanje vstopnega DDV v inšpiciranem obdobju.

8. Med ostalimi stroški je tožnik izkazal tudi znesek 427.199,00 SIT. Tožnik je uveljavljal dnevnice in kilometrino v znesku 225.599,00 SIT po nalogu za službeno potovanje, št. PN2005-1 z dne 20. 2. 2005. Davčni organ je ugotovil, da citiran nalog ne predstavlja verodostojne knjigovodske listine. Po določilih tretjega odstavka 11. člena ZDDPO-1 se za ugotavljanje dobička priznajo odhodki, ugotovljeni v izkazu poslovnega izida na podlagi zakona in SRS. V skladu s prvim odstavkom 20. člena ZDDPO-1 se za ugotavljanje dobička priznajo odhodki, potrebni za pridobitev prihodkov. Tožnik stroškov v zvezi s službenim potovanjem v višini 225.599,00 SIT ni uveljavljal na podlagi verodostojne knjigovodske listine in tako ti odhodki niso izkazani v skladu s Slovenskimi računovodskimi standardi (v nadaljevanju SRS), zato se v smislu določil tretjega odstavka 11. člena in prvega odstavka 20. člena ZDDPO-1 tožniku ne priznajo. Po opravljenem davčnem inšpekcijskem nadzoru znašajo ostali stroški 201.600,00 SIT.

9. Tožnik je za leto 2005 uveljavljal olajšavo za investirani znesek v opredmetena osnovna sredstva, v višini 4.075.000,00 SIT v skladu z 47. členom in 136. členom Zakona o dohodnini (v nadaljevanju ZDoh-1) v višini 30 % investiranega zneska v opredmetena osnovna sredstva, in sicer v opremo, v višini 13.583.333,00 SIT. Tožnik je uveljavljal davčno olajšavo za investiranje v nakup vozila Volkswagen Multivan, 2.5 TDI, letnik 2003, ki ga je evidentiral v register osnovnih sredstev na podlagi račun št. 0511003438 z dne 22. 11. 2005 v znesku 10.576.262,06 SIT. Po pogodbi o finančnem leasingu št. 11421/05, sklenjeni z G. d.o.o. znaša vrednost vozila 7.500.000,00 SIT, obresti 1.313.551,72 SIT, obračunan DDV pa 1.762.710,34 SIT. Kot predmet je navedeno tovorno vozilo znamke Volkswagen, tip Multivan. Vozilo je bilo registrirano dne 7. 11. 2005, pri čemer je bilo prometno dovoljenje pod serijsko številko P 2424825 izdano J.J., lastnik vozila pa je G. d.o.o. Iz podatkov o registraciji izhaja, da je bilo vozilo ob pridobitvi homologirano kot osebno vozilo. Na podlagi 47. člena ZDoh-1 tožnik za investiranje v osebna vozila ne more uveljavljati znižanja davčne osnove, zaradi tega se tožniku znesek v višini 2.250.000,00 SIT (30 % od investiranega zneska v višini 7.500.000,00 SIT) ne prizna. Navedeno je davčni organ ugotovil tudi v ponovljenem postopku, ko je postopal v skladu z navodili iz že omenjene sodbe Upravnega sodišča RS.

10. Tožnik je uveljavljal tudi olajšavo za investiranje v nakup tovornega vozila Mercedes Sprinter 313, ki ga je evidentiral v register osnovnih sredstev na podlagi računa št. 212/05 z dne 27. 12. 2005, v znesku 7.300.000,00 SIT, vrednost vozila znaša 6.083.333,33 SIT, obračunan 20 % DDV pa 1.216.666,67 SIT. V postopku je bilo ugotovljeno, da tožnik navedenega vozila nima ne v lasti, ne v finančnem leasingu, ne v najemu, kar je pogoj za priznanje opredmetenih osnovnih sredstev v poslovnih knjigah med opremo zavezanca. Glede na navedeno, se tožniku zmanjša olajšava v višini 1.825.000,00 SIT. Pri tem se davčni organ sklicuje na sodbo Upravnega sodišča RS, iz katere izhaja, da je navedeni zaključek davčnega organa pravilen.

11. Tožnik je izkazal osnovo za akontacijo dohodnine v višini 691.825,00 SIT, po opravljenem davčnem inšpekcijskem nadzoru pa je ugotovljena osnova 5.784.764,00 SIT, zato je davčni organ ponovno izračunal akontacijo dohodnine za leto 2005 v skladu s 134. členom ZDoh-1 in ugotovil novo davčno obveznost v višini 1.876.001,00 SIT, kar je za 1.765.309,00 SIT več, kot jo je izkazal tožnik. Glede na vplačane predhodne akontacije znaša obveznost za doplačilo za leto 2005 sedaj še 1.763.585,00 SIT (7.359,31 EUR).

12. Davčni organ je pri pregledu prejetih računov v davčnem obdobju od 1. 3. 2006 do 31. 3. 2006 preverjal pravico zavezanca za davek do odbitka vstopnega DDV v skladu s 40. členom Zakona o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju ZDDV). Preverjen je bil račun št. 34/2006, izdan dne 25. 3. 2006, v znesku 819.772,67 SIT brez DDV (obračunan 20 % DDV znaša 163.954,53 SIT) za popravilo vozila VW Multivan 2,5 TDI, letnik 2003, z registrsko oznako LJ ..., ki je bilo poškodovano v prometni nesreči dne 4. 3. 2006. Račun je zavezancu za davek za opravljeno storitev popravila izdal avtoličar, samostojni podjetnik K.K. Vozilo je bilo ob pridobitvi homologirano kot osebno vozilo in ga je zavezanec za davek tudi registriral kot osebno vozilo. Iz določil 1. točke šestega odstavka 40. člena ZDDV izhaja, da davčni zavezanec ne sme odbiti vstopnega DDV od osebnih avtomobilov, goriv in maziv ter nadomestnih delov in storitev, tesno povezanih s tem, razen vozil, ki se uporabljajo za opravljanje dejavnosti dajanja v najem in zakup in za nadaljnjo prodajo. Ugotovljeno je bilo, da zavezanec za davek ne izkazuje prihodkov ne od uporabe tega vozila in ne od dajanja v najem, kar izhaja iz uradnih evidenc davčnega organa, saj v davčnih obdobjih januar, februar, marec in april 2006 ne izkazuje nobenega obdavčenega prometa. V skladu z drugim odstavkom 40. člena ZDDV, sme namreč davčni zavezanec od svoje davčne obveznosti odbiti DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal pri nabavah blaga oziroma storitev, če je to blago oziroma storitve uporabil oziroma jih bo uporabil za namene svojih obdavčenih transakcij. Iz navedenega izhaja, da je tožnik v davčnem obdobju marec 2006 v nasprotju z določili 1. točke šestega odstavka 40. člena in drugega odstavka 40. člena ZDDV uveljavljal 20 % vstopni DDV v znesku 163.954,53 SIT. Navedeno je davčni organ ugotovil tudi v ponovljenem postopku, ko je postopal v skladu z napotili Upravnega sodišča RS.

13. Tožnik je v novembru 2005 na finančni leasing nabavil vozilo Volkswagen Multivan, 2,5 TDI, ki ga je registriral kot osebno vozilo. Iz določil 1. točke šestega odstavka 40. člena ZDDV izhaja, da davčni zavezanec ne sme odbiti vstopnega DDV od osebnih avtomobilov, goriv in maziv ter nadomestnih delov in storitev, tesno povezanih s tem, razen vozil, ki se uporabljajo za opravljanje dejavnosti dajanja v najem in zakup in za nadaljnjo prodajo. Če je takšno vozilo homologirano kot osebno vozilo, davčni zavezanec nima pravice do odbitka vstopnega DDV, pri čemer ni pomembno, za kakšne prevoze se vozilo uporablja. Tožnik je v davčnem obdobju november 2005 v nasprotju s 1. točko šestega odstavka 40. člena ZDDV uveljavljal vstopni DDV v znesku 1.762.710,34 SIT ob pridobitvi osebnega vozila na leasing po prejetem računu izdajatelja G. d.o.o. št. 0511003483 z dne 22. 11. 2005 za znesek 10.576.262,06 SIT.

14. V nasprotju s 1. točko šestega odstavka 40. člena ZDDV je tožnik v obdobju november 2005 uveljavljal vstopni DDV v znesku 37.498,78 SIT za manipulativne stroške v zvezi s pridobitvijo navedenega osebnega vozila na leasing na podlagi računa št. 0511003484 izdajatelja G. d.o.o. z dne 22. 11. 2005 v znesku 224.992,69 SIT.

15. V nasprotju s 1. točko šestega odstavka 40. člena ZDDV je tožnik v obdobju november in december 2005 uveljavljal tudi vstopni DDV v skupnem znesku 11.073,10 SIT, po računih za gorivo, ki so navedeni na strani 24 obrazložitve izpodbijane odločbe ter znesek 10.008,92 SIT za nadomestne dele in storitve, povezane z navedenim osebnim vozilom (po računih L. d.o.o. št. 5206327 z dne 11. 11. 2005 v znesku 49.579,00 SIT, M. d.o.o. št. 5305304 z dne 27. 12. 2005 v znesku 6.726,00 SIT in M. d.o.o. št. 5216670 z dne 27. 12. 2005 v znesku 3.749,00 SIT). Ker gre v danem primeru za osebno vozilo in ker tožnik vozila ne uporablja za namene svojih obdavčljivih transakcij, je v davčnem obdobju v juniju 2005 uveljavljal vstopni DDV v znesku 3.730,20 SIT v nasprotju s 1. točko šestega odstavka 40. člena in drugega odstavka 40. člena ZDDV. Neupravičeno pa je tudi uveljavljal vstopni DDV po prejetem računu F. s.p. št. 465 z dne 17. 6. 2005 v znesku 22.381,00 SIT.

16. Davčni organ je ugotovil, da tožnik tovornega vozila Mercedes Sprinter 313 nima v svoji lasti. Tako je tožnik uveljavljal vstopni DDV v nasprotju s prvim odstavkom 40. člena ZDDV za december 2005 vstopni DDV v znesku 1.216.666,67 SIT na podlagi računa izdajatelja N. d.o.o. št. 212/05 z dne 27. 12. 2005 v znesku 7.300.000,00 SIT. Zato mora tožnik neupravičeno uveljavljeni DDV plačati za obdobje od 1. do 30. 6. 2005 v znesku 3.730,20 SIT, za obdobje od 1. do 30. 11. 2005 v znesku 1.815.546,71 SIT, za obdobje od 1. do 31. 12. 2005 v znesku 1.222.411,10 SIT in za obdobje od 1. do 31. 3. 2006 v znesku 163.954,53 SIT.

17. Drugostopenjski organ tožnikove ugovore zavrača kot neutemeljene, odločitev prvostopenjskega organa pa meni, da je pravilna in zakonita.

18. Tožnik se z navedeno odločitvijo ne strinja in v tožbi uveljavlja tožbene razloge nepravilne uporabe materialnega prava, bistvene kršitve pravil postopka in nepravilne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Ne strinja se z zaključkom davčnega organa, da je vozilo Volkswagen Multivan osebno vozilo in ne tovorno vozilo, zaradi česar si tožnik ne bi smel obračunati vstopnega DDV in znižati davčne osnove oz. uveljavljati olajšav. Tožnik je od lastnika vozila, t. j. G. d.o.o., na podlagi leasing pogodbe, nabavil navedeno vozilo. Šlo je za pogodbo o finančnem leasingu, zaradi česar si je tožnik vozilo knjižil kot osnovno sredstvo in uveljavljal odbitek vstopnega DDV, od njega pa si je obračunaval tudi amortizacijo in uveljavljal stroške povezane z njim. Iz navedene pogodbe izhaja, da gre za tovorno vozilo. Na podlagi pogodbe je G. d.o.o. izdal tudi račun, iz katerega prav tako izhaja, da gre za tovorno vozilo. Po pridobitvi vozila ga je tožnik tudi zavaroval pri zavarovalnici kot tovorno vozilo. Račun, ki ga je tožniku izdal prodajalec, je nedvomno verodostojna knjigovodska listina v skladu s SRS 21. Da je račun verodostojna knjigovodska listina izhaja zlasti iz opisanih dejstev oz. pravnega posla, t. j. leasing pogodbe. Navedeno pa potrjuje tudi dejstvo, da je bilo vozilo tudi zavarovano kot tovorno.

19. Tožnik nadalje navaja, da je davčni organ ugotovil, da je bilo vozilo registrirano in homologirano kot osebno, vendar nato tega dejstva ni želel podrobneje raziskati, kljub temu, da bi to moral in mogel storiti in da je tožnik to uveljavljal. Po prepričanju tožnika se davčni organ tekom postopka ni potrudil zadeve vsestransko razjasniti. Prvostopenjski organ niti v prvotnem, niti v ponovljenem postopku ni hotel preveriti trditev, da naj bi bile za obravnavano vozilo izdane tri različne homologacije. Homologacije za vozila izdajajo organi z javnimi pooblastili, zaradi česar ni moč sprejeti stališča, da en državni organ zavezancu naprti breme plačila davka zaradi napake, ki jo je storil drug državni organ oz. organ z javnimi pooblastili. Da dejansko stanje ne ustreza stanju iz homologacije, deloma izhaja že iz same izpodbijane odločbe, saj je v njej kontradiktorno navedeno, da naj bi vozilo po registraciji spadalo v kategorijo M1/AA s številom sedežev 7, po podatkih iz homologacije pa naj bi šlo za kombinirano vozilo, kategorije M1/AF s številom sedežev 5. Po pregledu vozila s strani pooblaščene institucije, je le ta v kontrolno poročilo zabeležila, da je vozilo tovorno, kategorije N1/BB s številom sedežev 5. Tekom postopka je bilo torej ugotovljeno, da je bilo vozilo najkasneje že 27. 8. 2004 (več kot eno leto pred domnevno nepravilno registracijo) homologirano v kategoriji M1/AF s 5 sedeži (število sedežev je dejansko tudi edina relevantna razlika kolikor se kombinirano vozilo uporablja kot tovorno ali osebno), zaradi česar ga je tožnik lahko utemeljeno kupil kot tovornega in se je lahko zanesel na podatke iz računa, pogodbe in zavarovalne police. Neutemeljeno je namigovanje davčnega organa v izpodbijani odločbi, da je bilo vozilo morebiti predelano šele kasneje, z oziroma na to, da ga davčni organ prej ni hotel pogledati. Po mnenju tožnika bi moral upravni organ v navedenem primeru pravno odločilno dejstvo, t. j. za kakšno vozilo dejansko gre, ugotoviti s stopnjo gotovosti, t. j. z ogledom ali v skrajnem primeru z izvedencem, če bi menil, da sam ne razpolaga z ustreznim znanjem. Tožnik pripominja, da kakor hitro mu je bilo s strani organa predočeno, da je vozilo homologirano kot osebno, je vozilo dal na pregled pooblaščeni instituciji, ki je potrdila, da je tovorno in ga julija 2006 tudi registriral kot tovorno vozilo, vendar tega davčni organ ni upošteval. Očitno neskladje je torej trajalo zgolj osem mesecev in ga je tožnik odpravil takoj, ki je bil na nedoslednost opozorjen. Tožnik ne ve na kakšen način bi lahko še dokazoval, da podatki v homologaciji niso resnični. Po mnenju tožnika navedeno pomeni, da v davčnih postopkih zavezanci nimajo možnosti dokazovanja nepravilnosti uradnih evidenc.

20. Glede nepriznavanja pravice odbitka vstopnega DDV pa se tožnik sklicuje na prakso Sodišča ES (npr. sodba v združenih zadevah C-439/04 in C-440/04), iz katere izhaja, da je pri priznavanju odbitka vstopnega DDV odločilno dejstvo, ali je davčni zavezanec, glede na objektivne elemente, vedel ali bi moral vedeti, da ta pravica ne obstoja. V obravnavanem primeru načelo nevtralnosti ni bilo spoštovano, saj je država od obravnavanega vozila dobila plačan DDV dvakrat, s čimer je kršeno načelo nevtralnosti. Tožnik se strinja s stališčem davčnega organa, da je zavezanec upravičen do odbitka DDV, če vozilo uporablja za namene svojih obdavčenih transakcij. Ta pogoj je v obravnavanem primeru bil izpolnjen. Davčni organ tožniku namreč nikjer ne očita, da se vozilo ni uporabljalo za namene obdavčenih transakcij, ampak mu očita zgolj, da vozilo ni bilo ustrezno registrirano. Ne ZDDV, ne SRS, ne podzakonski predpisi nikjer ne govorijo o homologacijah in registraciji vozil, ker to ni stvar davčnih organov. Res je, da se vozila praviloma prično uporabljati za namene obdavčljivih transakcij, ko so registrirana, vendar je vozilo bilo registrirano in je vanj tožnik nalagal tovor in ga prevažal za naročnike. Če so bile pri registraciji vozila nedoslednosti, bi tožnika lahko kaznovala kvečjemu policija, ne more pa navedeno imeti posledic na davčnopravnem področju. Tožnik predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne prvostopenjskemu organu v ponovni postopek. Hkrati predlaga, da sodišče toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka.

21. Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožnikove navedbe in vztraja pri razlogih iz obrazložitev upravnih odločb ter predlaga zavrnitev tožbe.

22. Tožba ni utemeljena.

23. Po mnenju sodišča je izpodbijana odločba, potrjena z odločitvijo drugostopenjskega organa, pravilna in zakonita. Sodišče se z razlogi prvostopenjskega organa in tožene stranke strinja in jih v izogib ponavljanju posebej ne navaja (drugi odstavek 71. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1). Glede tožbenih ugovorov pa sodišče dodaja:

24. V predmetni zadevi je sporna opredelitev vozila Volkswagen Multivan, 2.5 TDI (registrska oznaka LJ ...) kot tovornega oziroma kot osebnega motornega vozila. Opredelitev spornega vozila ima namreč davčne posledice glede davčnega priznavanja stroškov, glede amortizacijske stopnje, upravičenosti do olajšave za investiranje ter možnosti za uveljavljanje pravice do odbitka vstopnega DDV. Tožnik je iz naslova opredelitve vozila kot tovornega vozila za leto 2005 uveljavljal olajšavo za investirani znesek v opredmetena osnovna sredstva - opremo na podlagi 47. člena in 136. člena ZDoh-1 v višini 13.583.333,00 SIT za investiranje v nakup predmetnega vozila, ki ga je vpisal v register osnovnih sredstev. Davčni organ je v postopku ugotovil, da podatki glede navedenega vozila, ki jih je predložil tožnik, niso skladni. Iz računa in pogodbe o finančnem leasingu, ki se nanašata na navedeno vozilo, izhaja, da gre za tovorno vozilo, iz podatkov o registraciji pa izhaja, da je bilo vozilo registrirano kot osebno vozilo. Prav tako je bilo navedeno vozilo tudi homologirano kot osebno vozilo. Zaradi neskladja navedenih podatkov in ker je sodišče menilo, da se davčni organ s tem v zvezi ni opredelil do vseh tožnikovih navedb, je Upravno sodišče RS s sodbo U 1872/2008 z dne 2. 12. 2008 tožnikovi tožbi ugodilo in zadevo vrnilo prvostopenjskemu organu v ponovni postopek. V ponovljenem postopku je prvostopenjski organ ponovno ugotovil, da je bilo predmetno vozilo osebno motorno vozilo in ne tovorno motorno vozilo. Z navedenimi zaključki prvostopenjskega organa pa se strinja tudi sodišče. 25. Tožnik je v postopku predložil račun z dne 22. 11. 2005, izdan s strani G. d.o.o. in pogodbo o finančnem leasingu, sklenjeno 21. 11. 2005 med leasingodajalcem G. d.o.o. in tožnikom. Iz navedenih listin izhaja, da je predmet nakupa tovorno vozilo VW Multivan 2.5 TDI. Iz kopije prometnega dovoljenja št. P 2424825 z datumom registracije 7. 11. 2005 za navedeno vozilo izhaja, da gre za osebno vozilo, številka potrdila o skladnosti je SB 3008757. Iz tega potrdila, izdanega 27. 8. 2004 je razvidno, da je bilo izdano za vozilo VW Multivan 2.5, da je kategorija in vrsta vozila M1 osebni avtomobil z obliko nadgradnje AF večnamensko vozilo s številom sedežev 7. Iz registracijskih podatkov v Evidenci registriranih vozil, ki jo vodi ministrstvo, pristojno za notranje zadeve, pa je razvidno, da je vozilo kategorije M1/AA, s številom sedežev 7, št. potrdila o skladnosti pa je SB 3008749. Sodišče se strinja z ugotovitvami drugostopenjskega organa, da navedeni podatki sicer izkazujejo določeno neskladje, na kar se sklicuje tudi tožnik, vendar tudi po presoji sodišča navedeno neskladje na samo odločitev ne more vplivati, saj tako iz potrdila o skladnosti, prometnega dovoljenja kot tudi registracijskih podatkov nedvomno izhaja, da gre za osebno vozilo in ne tovorno vozilo. Vozilo je bilo registrirano 7. 11. 2005 ter ob pridobitvi homologirano kot osebno vozilo in tudi registrirano kot osebno vozilo. Iz Kontrolnega poročila št. 06-32792 strokovne organizacije I. d.o.o. z dne 10. 7. 2006 izhaja, da je bilo vozilo predelano v tovorno vozilo, sprememba pa je bila 10. 7. 2006 vpisana v potrdilo o skladnosti št. SB 3008757. Iz fotokopije prometnega dovoljenja, ki ga je tožnik posredoval davčnemu organu 19. 7. 2006 izhaja, da je bilo vozilo 18. 7. 2006 registrirano kot tovorno vozilo z obliko karoserije BB-tovorno vozilo s podaljšano kabino s petimi sedeži. 26. Sodišče se strinja s stališčem prvostopenjskega in drugostopenjskega organa, da pogodba o finančnem leasingu za navedeno vozilo kot tudi račun z dne 22. 11. 2005 izkazujeta v opredelitvi navedenega vozila kot tovorno vozilo podatek, ki ni skladen s potrdilom o skladnosti z dne 27. 8. 2004, zaradi česar ne predstavljata verodostojni listini v skladu s SRS. Strinja se tudi z zaključkom obeh organov, da je dokazilo oz. „osebna izkaznica“ o dejanski identiteti oz. tehničnih podatkih vozila potrdilo o skladnosti in ne račun oziroma pogodba o pridobitvi. Potrdilo o skladnosti je tisto, ki dejansko izpričuje identiteto vozila in ga je treba predložiti ob registraciji vozila. Navedene listine pa so podlaga za evidentiranje vozila med osnovna sredstva. Ob navedenem je utemeljen zaključek, da tudi dokaz z ogledom vozila v času inšpekcijskega postopka, kar je predlagal tožnik, ne more vplivati na ugotovljeno dejansko stanje in odločitev v predmetni zadevi. Omenjeno vozilo je bilo 7. 11. 2005 registrirano kot osebno vozilo in šele 18. 7. 2006 kot tovorno vozilo, kar vpliva na uveljavljanje davčnih učinkov glede priznavanja stroškov amortizacije, davčne olajšave za investiranje in uveljavljanje pravice do odbitka vstopnega DDV v inšpiciranem obdobju. Glede na vse navedeno je v tem obdobju po presoji sodišča davčni organ navedeno vozilo pravilno obravnaval kot osebno vozilo.

27. Na podlagi navedenega sodišče zavrača tožnikove ugovore, da davčni organ dejanskega stanja v zadevi ni ugotovil s stopnjo gotovosti, t. j. z ogledom ali v skrajnem primeru z izvedencem. Če želi davčni zavezanec v davčnih obračunih uveljavljati posledice poslovnih dogodkov, je njegova odgovornost in dolžnost, da le-te utemelji z verodostojnimi knjigovodskimi listinami. Ker je davčni organ podvomil v resničnost dogodkov na podlagi predloženih listin, je od tožnika zahteval dodatne dokaze in jih tudi sam pridobil iz uradnih evidenc. Tudi po presoji sodišča bi tožnik moral, če je želel iz naslova tega vozila uveljavljati davčne ugodnosti (višjo amortizacijo, davčno olajšavo in pravico do odbitka vstopnega DDV), da bi takoj, ko mu je bilo 7. 11. 2005 izdano prometno dovoljenje za osebno vozilo, storil vse, da bi vozilo registriral kot tovorno vozilo, če je bilo takrat vozilo že predelano. Obstoj in vsebina poslovnih dogodkov se ugotavlja na podlagi knjigovodskih listin, zaradi česar sodišče zavrača tožnikovo sklicevanje na druga dokazna sredstva. Ker je bilo predmetno vozilo 7. 11. 2005 registrirano kot osebno vozilo in šele 18. 7. 2006 kot tovorno vozilo, je davčni organ postopal pravilno, ko je v inšpiciranem obdobju navedeno vozilo obravnaval kot osebno vozilo in pri tem upošteval davčne učinke takega vozila, kot je to natančno pojasnjeno v obrazložitvi izpodbijane odločbe. Glede tožbenih ugovorov, ki se nanašajo na nepriznavanje pravice odbitka vstopnega DDV glede navedenega vozila, sodišče zavrača tožnikovo sklicevanje na prakso Sodišča ES. Davčni organ tožniku ni priznal pravice do odbitka vstopnega DDV na podlagi 1. točke šestega odstavka 40. člena ZDDV. Iz slednjega izhaja, da davčni zavezanec ne sme odbiti vstopnega DDV od osebnih avtomobilov, goriv in maziv ter nadomestnih delov in storitev, tesno povezanih s tem, razen vozil, ki se uporabljajo za opravljanje dejavnosti dajanja v najem in zakup in za nadaljnjo prodajo.

28. Ker je po presoji sodišča izpodbijana odločba pravilna in zakonita, je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1. Sodišče je odločalo na nejavni seji na podlagi prvega odstavka 59. člena ZUS-1, saj v zadevi niso sporna dejstva in okoliščine, ki jih je davčni organ ugotovil v postopku, ampak se tožnik ne strinja s sklepanjem davčnega organa o pomenu teh dejstev in okoliščin.

29. Izrek o stroških temelji na četrtem odstavku 25. člena ZUS-1, po katerem trpi vsaka stranka svoje stroške postopka, če sodišče tožbo zavrne.