VDSS sodba in sklep Pdp 726/2014
Datum: 2015-02-19T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2015:PDP.726.2014
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: plača - plačilo za delo - obveznost plačila - minimalna plača - zbor delavcev - seznanitev inšpektorja za delo - bistvena kršitev določb pravdnega postopka

## Jedro

Tožena stranka je delodajalec s šestimi zaposlenimi. Ukvarja se s prevozništvom, zato je nemogoče izvesti zbor delavcev tako, da bi bili prisotni vsi delavci. Zato ni napačno ravnanje tožene stranke, ki je enega izmed delavcev pooblastila, da je ostale seznanil s predlogom sporazuma, pridobil za sklenitev njihovo soglasje in v njihovem imenu podpisal Sporazum o postopnem prehodu na zakonsko določeno višino minimalne plače. Ker tožnik ni dokazal, da zbor delavcev ni bil izveden tako, kot je zatrjevala tožena stranka, bi sodišče prve stopnje moralo ugotoviti, da je tožena stranka izvedla zbor delavcev in spornega dne z delavci sklenila Sporazum o postopnem prehodu na zakonsko določeno višino minimalne plače. Nato pa bi moralo presoditi, ali je tožena stranka izpolnila pogoje iz 3. odstavka 9. člena ZMinP (seznanitev inšpektorata za delo).

Iz obrazložitve izpodbijane sodbe v delu, v katerem je zavrnilo zahtevek tožeče stranke po nasprotni tožbi za plačilo sredinske mize za tovorno vozilo, se ne da razbrati, na kakšen način je sodišče prve stopnje sprejelo takšno odločitev. Sodišče prve stopnje le predvideva, da je tožeča stranka upoštevala dogovor med njo in toženo stranko o tem, da se znesek kupnine za to mizo obračuna pri izplačilu dnevnic za mesec februar tožencu. Razlogov za predvidevanje, da je toženec kupnino na takšen način plačal, ni navedlo, prav tako ne razlogov za odločitev, da zahtevek tožeče stranke ni utemeljen. Ker sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, se je ne da preizkusiti, zato je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu in sklep sodišča prve stopnje delno razveljavita v točki I (razen glede odločitve o sorazmernem delu regresa za letni dopust), v točki III in V in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nerazveljavljenem delu potrdita sodba in sklep sodišča prve stopnje.

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

## Obrazložitev

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka po tožbi in tožeča stranka po nasprotni tožbi A. d.o.o. dolžna tožeči stranki po tožbi in toženi stranki po nasprotni tožbi B.B. obračunati: - plačo za april 2010 v višini 734,15 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 5. 2010 dalje do plačila, - plačo za maj 2010 v višini 174,80 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 6. 2010 dalje do plačila, - plačo za marec 2010 v višini 79,45 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 4. 2010 dalje do plačila, - plačilo za nadurno delo za mesec marec 2010 v višini 73,14 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 4. 2010 dalje do plačila, - plačilo za nadurno delo za mesec april 2010 v višini 130,10 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 5. 2010 dalje do plačila, - plačilo za nadurno delo za mesec maj 2010 v višini 86,97 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 6. 2010 dalje do plačila, - plačilo za nočno delo za mesec februar 2010 v višini 14,27 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 3. 2010 dalje do plačila, - plačilo za nočno delo za mesec marec 2010 v višini 17,21 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 4. 2010 dalje do plačila, - plačilo za nočno delo za mesec april 2010 v višini 29,61 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 5. 2010 dalje do plačila, - plačilo za nočno delo za mesec maj 2010 v višini 1,38 EUR bruto ter po plačilu davkov in prispevkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 16. 6. 2010 dalje do plačila, - in plačati dnevnice za mesec april 2010 v višini 1.430,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 26. 5. 2012 dalje do plačila, - in plačati dnevnice za mesec maj 2010 v višini 220,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 26. 6. 2012 dalje do plačila, - sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2010 v višini 183,54 EUR bruto ter po plačilu davkov tožeči stranki izplačati pripadajoč neto znesek, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od neto zneska od 2. 7. 2010 dalje do plačila, vse v roku 8 dni, pod izvršbo (točka I izreka).

Zavrnilo je tožbeni zahtevek tožeče stranke po tožbi in tožene stranke po nasprotni tožbi B.B., ki se nanaša na plačilo dnevnic za januar 2010 v višini 1.320,00 EUR, za februar 2010 v višini 1.100,00 EUR, marec 2010 v višini 1.055,00 EUR in maj 2010 v višini 110,00 EUR vključno z zakonskimi zamudnimi obrestmi; na plačilo zakonskih zamudnih obresti od neto vrednosti regresa pred 2. 7. 2010; na plačilo regresa za letni dopust za leto 2010 v višini 61,18 EUR bruto vključno s plačilom ustreznega neto zneska ter zakonskimi zamudnimi obrestmi; na prijavo v socialna zavarovanja za obdobje od 6. 1. 2010 do 9. 5. 2011; na obračun plače za januar 2010 v višini 537,69 EUR bruto ter februar 2010 v višini 179,28 EUR bruto vključno s plačilom ustreznega neto zneska ter zakonskimi zamudnimi obrestmi; na obračun dodatka za nočno delo za januar 2010 v višini 32,45 EUR bruto in februar 2010 v višini 19,02 EUR bruto vključno s plačilom ustreznega neto zneska ter zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka). Zavrnilo je zahtevek tožene stranke po tožbi in tožeče stranke po nasprotni tožbi, ki se nanaša na plačilo 65,75 EUR (mizica) z zakonitimi obrestmi od 10. 3. 2010 dalje in na plačilo 4.000,00 EUR (kazen) z zakonitimi obrestmi, ki tečejo od 15. 4. 2010 dalje (III. točka izreka).

Sklenilo je, da se tožba tožene stranke po tožbi in tožeče stranke po nasprotni tožbi A. d.o.o. zavrže v delu, ki se nanaša na plačilo 10.305,77 EUR (gorivo) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 6. 2010 dalje do plačila (IV. točka izreka). Odločilo je, da je tožena stranka po tožbi in tožeča stranka po nasprotni tožbi dolžna tožeči stranki po tožbi in toženi stranki po nasprotni tožbi povrniti stroške postopka v znesku 935,49 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka tega roka do plačila, pod izvršbo (V. točka izreka).

Zoper I. in III. točko izreka sodbe ter IV in V točko izreka sklepa se pritožuje tožena stranka po tožbi in tožeča stranka po nasprotni tožbi iz vseh pritožbenih razlogov po 2. odstavku 338. člena ZPP in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijane I. in III. točko sodbe ter IV. in V. točko sklepa razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje oz. podrejeno, da pritožbeno sodišče izpodbijane I. in III. točko sodbe ter IV. in V. točko sklepa razveljavi in tožbeni zahtevek tožeče stranke po tožbi in tožene stranke po nasprotni tožbi v celoti kot neutemeljen zavrne, tožbenemu zahtevku tožeče stranke po nasprotni tožbi in tožene stranke po tožbi pa v celoti ugodi. Sodišče je zmotno uporabilo materialno pravo. Ugotavlja, da iz sporazuma o postopnem prehodu na zakonsko določeno višino minimalne plače izhaja, da je bil zbor delavcev opravljen dne 9. 4. 2010, da je ta sporazum na strani delavcev podpisal C.C., da je toženec predložil zapisnik zbora delavcev in listo prisotnosti delavcev na zboru, da je priča D.D. izpovedala, da je zbor delavcev pri toženi stranki težko izpeljati, zato je bil C.C. zadolžen, da zbere podpise delavcev, pri čemer je zbiranje podpisov trajalo kakšen mesec. Ker pa iz zapisnika, ki ga je podpisal toženec po tožbi in tožnik po nasprotni tožbi ne izhaja, da bi zaposleni izbrali C.C. za podpis sporazuma, niti da bi zaposleni glasovali o postopnem prehodu na minimalno plačo z rezultatom glasovanja, je sodišče ugotovilo, da zbor delavcev ni bil izveden. Po stališču sodišča se zbor delavcev izvede tako, da so vsi delavci prisotni na istem kraju ob istem času. Ta obrazložitev sodišča je napačna. Niti ZSDU niti katerikoli drugi predpis ne določa obveznosti, da so na zboru delavcev istočasno prisotni vsi delavci. Prav tako ni določen kvorum za sprejem odločitev. Zbor delavcev bi moral urejati poslovnik sveta delavcev, takšnega poslovnika pa svet delavcev pri tožencu ni imel. Zatorej pomenijo ugotovitve sodišča bistveno kršitev določb postopka po 1. odstavku 339. člena ZPP, saj je ugotovilo dejstvo v nasprotju s 7. členom ZPP. Sodišče je ugotovilo dejstva, ki jih stranki nista navajali. Dejansko stanje, kot ga je ugotovilo, pa niti ne ustreza zakonskim normam. Podana je tudi bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ker je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe in sklepa o vsebini listin in med samimi temi listinami ter po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, saj imata sodba in sklep pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne moreta preizkusiti, ker sodba in sklep nimata razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Iz sporazuma o postopnem prehodu na zakonsko določeno višino minimalne plače z dne 9. 4. 2010 izhaja, da zbor delavcev zastopa C.C., ki je sporazum tudi podpisal. C.C. je bil zadolžen tudi za zbiranje podpisov vseh ostalih zaposlenih na listi prisotnosti delavcev delodajalca na zboru delavcev in je te podpise tudi pridobil, kar izhaja iz listine. Delodajalec je delavcem obrazložil pomen podpisa na zapisniku in vsi so bili seznanjeni s postopnim prehodom na minimalno plačo. Na sporazumu je kot zastopnik delavcev opredeljen C.C., ki je to s podpisom na sporazumu tudi potrdil. Vsi zaposleni delavci so listino podpisali, s tem pa so mu ta status priznali. Tožnik po tožbi in toženec po nasprotni tožbi je imel možnost, da bi (ne)pristnost zapisnika potrdil C.C. kot priča, ker pa sodišču ni sporočil njegovega pravega naslova, niti ni založil sredstev za tolmača, ga sodišče ni zaslišalo. S tem je molče in zavestno priznal pristnost in veljavnost sporazuma z dne 9. 4. 2010, zato bi sodišče moralo ugotoviti veljavnost sporazuma in postopni prehod na minimalno plačo. Ker zakon ne določa načina, na katerega se zbor delavcev skliče in tudi ne načina njegovega dela, je mogoče zbor delavcev sklicati tudi tako, da se posamično zbirajo podpisi s strani delavcev ter, da zbor delavcev zastopa zgolj eden izmed delavcev, kot v konkretnem primeru. Sodišče prve stopnje svoje odločitve ne bi smelo opreti na lažno pričanje E.E., da sam listine naj ne bi podpisal. Sodišče je napačno tolmačilo izpoved priče D.D.. Napačna in v nasprotju z listinami v spisu ter izpovedbo priče D.D. je ugotovitev sodišča, da tožena stranka po tožbi in tožeča stranka po nasprotni tožbi tožniku po tožbi in tožencu po nasprotni tožbi ni plačala plač za april in maj 2010, zaradi tega pa je njegovemu tožbenemu zahtevku v celoti ugodilo. V tej zvezi je tako podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. K pritožbi zato dodatno prilaga še en dokaz - obrazec M-4, iz katerega je razvidno, da so bili prispevki in davki plačani. Toženec po tožbi in tožnik po nasprotni tožbi je obračunu dela preko polnega delovnega časa, ki ga je pripravil tožnik po tožbi, prvič nasprotoval v odgovoru na tožbo z dne 4. 10. 2010, kjer je nasprotoval zahtevku za izplačilo nadur v celoti. Nato je temu nasprotoval v vlogi z dne 29. 6. 2012, kjer je izrecno navedel, da razpredelnice v zvezi z nočnim in nadurnim delom niso datumsko in krajevno opredeljene, da niso obrazložene, z listinami ni utemeljeno in izkazano, kdaj je bila kakšna nadura opravljena ter za katere naj bi mu pripadal pripadel dodatek za nočno delo. Razpredelnice v zvezi z nadurnim in nočnim delom so bile obrazloženo prerekane v vlogi z dne 2. 7. 2012. Sodišče se do tega ni opredelilo, ampak je le pavšalno zaključilo, da naj jih toženec po tožbi ni prerekal. Sodišče je ugodilo tožbenemu zahtevku po izplačilu nočnega dela brez konkretizacije in opredelitve, po katerem obračunu mu je ugodilo in se v tem delu sodba ne da preizkusiti. Prav tako ni navedlo pravne podlage, na kateri je dosodilo plačilo za nadurno in nočno delo, in tudi ne pravne podlage, po kateri je obračunalo višino tožbenega zahtevka v tem delu. Zaradi tega je zmotno uporabilo materialno pravo, storilo pa je tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 15. točki in 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ker je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o navedbah strank ter vsebini listin in med samimi listinami oz. se sodba v tem delu sploh ne da preizkusiti in ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih. V zvezi z dnevnicami pritožba navaja, da je tožnik po tožbi za vsako službeno potovanje vtoževal polno višino dnevnice, čemur je toženec po tožbi ugovarjal, saj iz listin v spisu (tahografskih listov, potnih nalogov) jasno izhaja, da tožnik v času zaposlitve na službenem potovanju ni bil vedno nad 14 ur. Sodišče je pri razliki dnevnic, ki naj bi tožniku pripadale za mesec april 2010, navedlo, da iz potnega naloga št. No ... izhaja, da je tožnik 1. 4. 2010 0b 9.55 uri odšel na pot iz F. in bil vse do 7. 4. 2010 na službeni poti v tujini, zaradi česar je še za navedene dni upravičen do 6 dodatnih dnevnic po 55,00 EUR. V zvezi s tem je napačno ugotovilo dejansko stanje, saj tožnik po tožbi dne 1. 4. 2010 ni bil na službeni poti v tujini vseskozi. V zvezi s sorazmernim delom regresa za letni dopust pa pritožba meni, da tožnik po tožbi nima pravice do sorazmernega dela letnega dopusta, saj je bil v koledarskem letu pri tožencu zaposlen zgolj 3 mesece in ne neprekinjeno 6 mesecev. Tudi tu je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo. V zvezi z nakupom sredinske mizice, ki jo je toženec po nasprotni tožbi kupil na račun tožnika po nasprotni tožbi, je sodišče pravilno ugotovilo, da je nakup mizice bremenil toženca po nasprotni tožbi, čeprav je bil račun izdan na tožnika po nasprotni tožbi. Napačno in povesem neobrazloženo pa je sodišče nadalje ugotovilo, da naj bi toženec po nasprotni tožbi izkazal, da je mizico plačal s pobotanjem svoje terjatve do tožnika po nasprotni tožbi iz naslova dnevnic in da je zato postal lastnik mizice. Dokaza o tem ni. Glede na določilo 136. člena ZDR, da delodajalec ne sme pobotati svoje terjatve do delavca brez njegovega pisnega soglasja s svojo obveznostjo plačila, je torej za pobot medsebojnih terjatev potrebno pisno soglasje delavca. Takšnega pisnega soglasja pa toženec po nasprotni tožbi ni predložil. V zvezi z vsem navedenim je sodišče storilo bistveno kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, saj se sodba in sklep ne dasta preizkusiti, ker sploh nimata razlogov oz. niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Podana pa je tudi bistvena kršitev določb po 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, ker je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe in sklepa o vsebini zapisnika o izvedbi dokazov - zaslišanja priče D.D. in med samim zapisnikom. V zvezi s plačilom kazni za prekršek v Španiji sodišče na podlagi listin in drugih izvedenih dokazov povsem napačno ugotovilo dejansko stanje ter posledično zmotno uporabilo materialno pravo. V zvezi s prekrškom storjenim dne 14. 4. 2010 v Španiji, ki ga je toženec po nasprotni tožbi v svojih vlogah pripoznal, je v pripravljalni vlogi in nasprotni tožbi z dne 20. 6. 2012 pojasnil, da je bil kaznovan za prometni prekršek ter je dobil dve kazni, eno v višini 2.001,00 EUR in eno v višini 1.501,00 EUR, skupaj 3.502,00 EUR. To kazen je v celoti plačal tožnik po nasprotni tožbi. Ker pa ni imel denarja na računu, je sredstva založil njegov poslovni partner G. preko svojega poslovnega partnerja v Španiji. Tako je moral tožnik po nasprotni tožbi plačati tudi stroške posredovanja svojemu poslovnemu partnerju družbi G., kar je skupaj znašalo 4.000,00 EUR, kot izhaja iz računa št. ... z dne 29. 4. 2010. V vlogi z dne 26. 9. 2013 je tožnik po nasprotni tožbi navedel, da je bil toženec po nasprotni tožbi kaznovan, ker ni razpolagal z dokumentom o registraciji naprave za merjenje časa za vožnjo in počitek, ki bi jo obvezno moral imeti voznik. To, da ni imel tahografa, pa je kršitev pogodbe o zaposlitvi, saj mora poklicni voznik v tovornem vozilu vedno imeti tahograf izpisan na svoje ime, kar je osnovna delovna obveznost delavca. Toženec po nasprotni tožbi se je s pogodbo o zaposlitvi tožniku zavezal plačati kazni za prekrške sam. Iz listine - koda davčni postopek ... izhaja, da je voznik B.B. (in ne družba A. d.o.o.) storil prekršek, za katerega je znašala kazen 1.501,00 EUR, iz potrdila o prekršku ... pa izhaja, da je voznik B.B. storil prekršek, ker v vozilu ni razpolagal z dokumentom (torej tahografom) o registraciji naprave za merjenje časa za vožnjo in počitek, ki bi jo obvezno moral imeti voznik: B.B., za katerega je znašala kazen 2.001,00 EUR. Kot storilec prekrška je naveden toženec po nasprotni tožbi, tožeča stranka po nasprotni tožbi je bila le lastnik vozila in ne storilec prekrška. Iz tega razloga je uveljavljal povrnitev škode nastale s prekrškom. To vse izhaja iz listin v spisu, ki pa jih je sodišče napačno tolmačilo listinske dokaze v zvezi z ostalimi izvedenimi dokazi, pričanjem D.D., določili pogodbe o zaposlitvi in navedb obeh strank. Sodišče glede na listine v spisu tudi napačno ugotavlja, da naj bi znašala kazen za prekršek zgolj 1.500,75 EUR. Glede na to, da iz elektronske pošte poslane s strani H.H., G. in račun št. ... z dne 29. 4. 2010 izhaja, da je znašala kazen 3.500,00 EUR oz. skupaj s stroški posredovanja 4.000,00 EUR, to višino kazni pa je potrdil tudi toženec po nasprotni tožbi v odgovoru na nasprotno tožbo. Iz listine jasno izhaja, da gre za dve različni kazni, eno v višini 1.501,00 EUR, eno pa v višini 2.001,00 EUR. Napačne in mimo zatrjevanj pravdnih strank, so ugotovitve sodišča tudi v tem, da naj bi šlo za enotni postopek, pri čemer naj bi ena listina predstavljala prijavo storjenega prekrška, druga pa odločbo o izrečeni kazni. Sodišče nadalje napačno tolmači račun št. ... z dne 29. 4. 2010 v zvezi s katerim navaja, da naj bi bil račun izdan že dne 9. 4. 2010, čeprav je bil dejansko izdan šele dne 29. 4. 2010, kar pa potrjuje tudi elektronsko sporočilo H.H.. Glede na navedeno sodišče ni imelo razlogov za zavrnitev zahtevka tožnika po nasprotni tožbi za plačilo odškodnine v višini 4.000,00 EUR. Sodišče pa se niti ni opredelilo do določb pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 2. 2010, iz katerih izhaja, da kazni za storjene prekrške tožnik krije sam, v zvezi s čimer je podana bistvena kršitev določb postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, saj imata sodba in sklep pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne moreta preizkusiti, ker v zvezi z določili pogodbe o zaposlitvi sploh nimata razlogov. Sodišče je tožbeni zahtevek tožnika po nasprotni tožbi v zvezi z odtujenim gorivom zavrglo zaradi litispendence in s tem postopalo napačno. Nasprotna tožba je bila vložena dne 20. 6. 2012. Dne 18. 4. 2012 je direktor tožeče stranke po nasprotni tožbi v fazi preiskave zoper tožnika vodila pred Okrajnim sodiščem v Trbovljah sicer res izjavil, da zoper tožnika uveljavlja premoženjskopravni zahtevek, vendar tega svojega zahtevka takrat ni niti prijavil, niti specificiral in obrazložil. Torej je dejansko premoženjskopravni zahtevek v kazenskem postopku uveljavljal kasneje, kot odškodninski zahtevek v tem postopku, zato sodišče ne bi smelo zavreči nasprotne tožbe v tem delu zaradi visečnosti pravde. To je bilo sodišču pojasnjeno z vlogo z dne 26. 5. 2014, ki pa je sodišče očitno upoštevalo. Ker je sodišče v postopku na prvi stopnji storilo v tej pritožbi očitane kršitve, je posledično tudi odločitev o stroških postopka napačna. Glede na navedeno tožena stranka po tožbi in tožeča stranka po nasprotni tožbi predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijane I. in III. točko sodbe ter IV. in V. točko sklepa razveljavi in vrne zadevo v tem obsegu sodišču prve stopnje v novo sojenje, oz. podrejeno, da pritožbeno sodišče izpodbijane I. in III. točko sodbe ter IV. in V. točko sklepa spremeni tako, da tožbeni zahtevek tožeče stranke B.B. v celoti kot neutemeljen zavrne, tožbenemu zahtevku tožeče stranke po nasprotni tožbi A. d.o.o., pa v celoti ugodi.

Pritožba je delno utemeljena.

Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) tudi po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v citirani določbi in na pravilno uporabo materialnega prava.

K odločitvi o tožbi: Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da zbor delavcev pri toženi stranki ni bil izveden, zato niso izpolnjeni pogoji iz 9. člena Zakona o minimalni plači (ZMinP, Ur. l. RS, št. 13/2010). Ta določa, da delodajalec, pri katerem bi izplačevanje minimalne plače, v višini določeni v skladu s tem zakonom, povzročilo velike izgube in ogrozil obstoj podjetja ali imelo za posledico odpovedi pogodb o zaposlitvi iz poslovnih razlogov večjemu številu delavcev, lahko v prehodnem obdobju, ki ne sme trajati dlje kot do 31. 12. 2011 postopno preide na izplačilo minimalne plače v višini, določeni v skladu s tem zakonom. O postopnem prehodu, z določitvijo natančne dinamike prehoda, se je ta delodajalec v roku dveh mesecev po uveljavitvi tega zakona dolžan posvetovati in skleniti pisni sporazum s sindikatom pri delodajalcu, kot je opredeljen v zakonu, ki ureja delovna razmerja, če pa tega ni, pa s svetom delavcev ali z delavci na zboru delavcev. Kot utemeljeno opozarja pritožba, je sodišče prve stopnje zavzelo materialnopravno zmotno stališče, da tožena stranka ni pravilno sklicala zbora delavcev, saj niso bili vsi zaposleni „istočasno na istem kraju“. Zaradi narave dela, je tožena stranka soglasje delavcev za postopen prehod na minimalno plačo pridobila s podpisovanjem delavcev. Te podpise je zbiral C.C., ki je tudi v imenu delavcev dne 14. 4. 2010 s toženo stranko podpisal Sporazum o postopnem prehodu na zakonsko določeno višino minimalne plače B9. Ker, kot utemeljeno navaja pritožba, noben predpis ne določa, da morajo biti vsi zaposleni delavci na istem kraju istočasno. Iz določb Zakona o sodelovanju delavcev pri upravljanju (ZSDU, Ur. l. RS, št. 42/1993 in naslednji) izhaja, da je možen sklic po posameznih organizacijskih enotah ali delih delovnega procesa, vendar se določbe členov od 69 do 72 nanašajo na zbor delavcev družbe. Tožena stranka je delodajalec s šestimi zaposlenimi. Ukvarja se s prevozništvom, zato je nemogoče izvesti zbor delavcev tako, da bi bili prisotni vsi delavci. Zaradi navedenega ni napačno ravnanje tožene stranke, ki je enega izmed delavcev pooblastila, da je ostale seznanil s predlogom sporazuma, pridobil za sklenitev njihovo soglasje in v njihovem imenu podpisal sporazum. Ker tožnik ni dokazal, da zbor delavcev ni bil izveden tako, kot je zatrjevala tožena stranka, bi sodišče prve stopnje moralo ugotoviti, da je tožena stranka izvedla zbor delavcev in dne 14. 4. 2010 z delavci sklenila Sporazum o postopnem prehodu na zakonsko določeno višino minimalne plače. Nato pa bi moralo še presoditi, ali je tožena stranka izpolnila tudi pogoje iz 3. odstavka 9. člena ZMinP (seznanitev inšpektorata za delo).

Nadalje pritožbeno sodišče ugotavlja, da tožena stranka utemeljeno opozarja, da je sodišče prve stopnje v nasprotju z listinskimi dokazi (seznama obveznosti iz plač - B38 in B43 ter REK-1 obrazca - B39 in B40) in izpovedjo priče D.D. toženi stranki naložilo, da tožniku obračuna bruto zneske plač za april in maj ter mu po plačilu akontacije dohodnine in prispevkov izplača neto zneske. Sodišče prve stopnje se do navedenih listin sploh ni opredelilo, kar je razvidno iz točk 15 in 16 obrazložitve sodbe. Prav tako je napačno povzelo izpoved priče D.D., ki je izpovedala, da tožniku niso izplačali neto plače za april in maj. S tem pa je dejansko zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravnega postopka po 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP, na kar utemeljeno opozarja pritožba.

Prav tako je utemeljena pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje ni obrazložilo pravne podlage za odločitev o pripadajočih zneskih iz naslova dela preko polnega delovnega časa in dodatka za nočno delo. Tega dela odločitve sodišča prve stopnje se ne da preizkusiti, saj ni navedeno niti za koliko ur mu posamezni dodatek pripada niti kolikšen je ta dodatek in enako velja tudi za odločitev sodišča prve stopnje v zvezi z dnevnicami za mesec maj 2010, kar je 14. točka 2. odstavka 339. člena ZPP.

Neutemeljena pa je pritožbena navedba v zvezi z dosojenim zneskom regresa za letni dopust. Glede na to, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen tri mesece, mu skladno z drugo alinejo 1. odstavka 162. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 in naslednji) pripada sorazmerni del letnega dopusta in s tem sorazmerni del regresa za letni dopust po 4. odstavku 131. člena ZDR. Zato je odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožniku dosodila 3/12 regresa za letni dopust, pri čemer je za osnovo pravilno vzelo minimalno plačo pravilna.

K odločitvi po nasprotni tožbi: Utemeljeno opozarja pritožba, da se iz obrazložitve sodbe v delu, v katerem je zavrnilo zahtevek tožeče stranke po nasprotni tožbi za plačilo sredinske mize za tovorno vozilo v višini 65,75 EUR, ne da razbrati, na kakšen način je sodišče prve stopnje sprejelo takšno odločitev. Sodišče prve stopnje le predvideva, da je tožeča stranka upoštevala dogovor med njo in toženo stranko o tem, da se znesek kupnine za to mizo obračuna pri izplačilu dnevnic za mesec februar tožencu. Razlogov za predvidevanje, da je toženec kupnino na takšen način plačal, ni navedlo, prav tako pa tudi ne razlogov za odločitev, da zahtevek tožeče stranke ni utemeljen. Ker sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, na podlagi katerih je sodišče prve stopnje zahtevek za plačilo 65,75 EUR zavrnilo in se sodbe ne da preizkusiti, je v tem delu storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP.

V nasprotju z listinskimi dokazi je tudi odločitev sodišča prve stopnje glede zahtevka za plačilo 4.000,00 EUR z zakonskimi obrestmi, kar je kršitev po 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. Tožeča stranka je namreč od toženca zahtevala povračilo plačila kazni za dva prekrška, ki jih je tožnik storil v Španiji in stroškov, ki jih je s tem plačilom imela. Sodišče pa je njen zahtevek zavrnilo, ker naj bi iz listinskih dokazov v spisu izhajalo, da je bil storjen le en prekršek, pa še ta prekršek naj bi storila tožeča stranka in je bila kazen izrečena njej. Poleg tega pa naj bi iz računa, ki ga je predložila tožena stranka izhajalo, da je poslovni partner znesek plačal 9. 4. 2010, prekršek pa je bil storjen pet dni kasneje. Vse to iz listin v spisu ne izhaja. Zaradi navedenega naj sodišča prve stopnje znova vpogleda v listine v spisu in glede na navedbe obeh strank ponovno ugotovi, koliko prekrškov in kdo jih je storil, ter v primeru, da bo ugotovilo, da je prekrške storil toženec ugotovi, kakšen je bil dogovor med strankama o tem, kdo je dolžan te prekrške kriti tožeča ali tožena stranka, pri čemer naj vpogleda tudi v določila toženčeve pogodbe o zaposlitvi.

Neutemeljen pa je pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje tožbo v delu, ki se nanaša na plačilo 10.305,77 EUR za gorivo z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 6. 2010 dalje do plačila, neutemeljeno zavrglo zaradi litispendence. Kot je pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje je zakoniti zastopnik tožeče stranke v kazenskem postopku, ki se je vodil zoper toženo stranko pred Okrajnim sodiščem v Trbovljah pod opr. št. I K 44924/2011, dne 18. 4. 2012 uveljavljal zoper toženca premoženjsko pravni zahtevek v višini 10.305,77 EUR (zloraba plačilne kartice I. last tožeče stranke), dne 4. 7. 2012 pa je tožeča stranka vložila tožbo v obravnavani zadevi. Ker gre za isti zahtevek med istima strankama, na kar je dolžno sodišče med postopkom ves čas paziti po uradni dolžnosti, je sodišče prve stopnje tožbo v tem delu skladno s 3. odstavkom 189. člena ZPP pravilno zavrglo.

Iz navedenega izhaja, da je pritožba tožene stranke delno utemeljena, zato je pritožbeno sodišče delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu delno razveljavilo in sicer v točki I izreka (razen v zadnji alineji glede sorazmernega dela regresa za letni dopust) in točki III izreka ter sklep v točki V izreka glede odločitve o stroških postopka (1. odstavek 354. člena ZPP) in sicer zaradi bistvenih kršitev določb postopka po 14. in 15. točki 2. odstavka 339. člena ZPP. V preostalem pa je pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu (zadnja alineja točke I izreka sodbe) in IV točki izreka sklepa potrdilo sodbo in sklep sodišča prve stopnje. V novem sojenju naj sodišče prve stopnje odpravi očitane absolutne bistvene kršitve določb postopka. V zadevi opravi celovito dokazno oceno ob upoštevanju vseh izvedenih dokazov, po potrebi dokazni postopek tudi dopolni in na podlagi navedenega ponovno odloči. Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo (3. odstavek 165. člena ZPP).