UPRS Sodba I U 2311/2018-13
Datum: 2018-11-19T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2018:I.U.2311.2018.13
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA
institut: mednarodna zaščita - omejitev gibanja prosilcu za mednarodno zaščito - uredba Dublin III - nevarnost pobega - nesodelovanje v postopku

## Jedro

Ustrezno uporabo Uredbe Dublin III omogoča opredelitev pojma „nevarnost pobega“, ki je vsebovana v 68. členu ZTuj-2. Kriterij nesodelovanja v postopku v smislu 5. alineje prvega odstavka 68. člena ZTuj-2 se po stališču Vrhovnega sodišča iz sodnih odločb I Up 26/2016 z dne 15. 3. 2016 in X Ips 7/2017 z dne 19. 4. 2017 nanaša tudi na nesodelovanje v postopku mednarodne zaščite pred organi drugih držav članic EU, ne le pred organi Republike Slovenije. Za nesodelovanje v postopku zato šteje tudi zapustitev druge države med postopkom, ki ga je v njej začel sam prosilec.Tožnikovo nesodelovanje v postopku v konkretnem primeru po presoji sodišča izhaja iz ugotovitve, da je tožnik za mednarodno zaščito zaprosil v Nemčiji že 23. 11. 2016 in da na zaključek postopka ni počakal, temveč je državo pred tem ilegalno zapustil. Tožnik bi pred zaključenim postopkom v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito Nemčijo ponovno zapustil. Za takšno nesodelovanje v postopku pa ni navedel nobenega upravičenega razloga. Prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je podal v Sloveniji, je vložil zgolj iz razloga, da ga ne bi predali izvorni državi.

Okoliščini, da je tožnik ilegalno prehajal državne meje in da v Sloveniji nima možnosti bivanja (1. in 3. alineja 68. člena ZTuj-2), na kateri se toženka tudi opira, po presoji sodišča nista odločujoči. Ukrep omejitve gibanja je namreč mogoče izreči že v primeru, ko je podan samo eden od kriterijev nevarnosti pobega iz 3., 4. ali 5. alineje prvega odstavka 68. člena ZTuj-2.

## Izrek

Tožba se zavrne.

## Obrazložitev

1. Toženka je z izpodbijanim sklepom odločila, da se tožnik pridrži na prostore in območje Centra za tujce v Postojni za namen predaje odgovorni državi članici po Uredbi (EU) št. 604/2013 (Uredba Dublin III), za čas od ustne naznanitve pridržanja 8. 11. 2018 od 12.15 ure do predaje odgovorni državi članici, ki mora biti opravljena najkasneje v šestih tednih od sprejema odgovornosti odgovorne države članice, ali od trenutka, ko preneha veljati odložilni učinek tožbe zoper sklep, s katerim se določi odgovorna država članica. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik za mednarodno zaščito zaprosil že v Nemčiji leta 2016 ter da so ga na meji z Avstrijo, ko je bil na poti iz Italije nazaj v Nemčijo, avstrijski varnostni organi zavrnili in ga predali slovenskim policistom. Toženka tožniku očita, da je s podajanjem različnih razlogov o tem, zakaj je zapustil Nemčijo pred zaključenim postopkom v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, navajal lažne podatke, kar ustreza 5. alineji prvega odstavka 68. člena ZTuj-2. Prepričana je, da se tožnik v Nemčijo ne želi vrniti, da bi tam ostal, saj je sam izpovedal, da je imel namen v Nemčiji prevzeti pošto, ki ga je tam čakala, in se nato vrniti v Italijo, kjer bi zaprosil za mednarodno zaščito. Menil je namreč, da je Nemčija zavrnila njegovo prošnjo za mednarodno zaščito. Tudi avtobusna vozovnica za pot do Münchna, ki jo je imel pri sebi, toženkinega prepričanja ni omajala. S tem, ko je tožnik nezakonito prehajal državne meje, v Sloveniji pa nima možnosti bivanja, sta po prepričanju toženke izpolnjena tudi razloga iz 1. in 3. alineje drugega odstavka 68. člena ZTuj-2. Toženka je tako prepričana, da bo tožnik zapustil tudi Slovenijo in s tem onemogočil predajo odgovorni državi članici, slednje ravnanje pa ustreza tudi pojmu nesodelovanja v postopku. Toženka v nadaljevanju še pojasnjuje, zakaj ni mogoče učinkovito izvesti milejšega ukrepa s pridržanjem na območje Azilnega doma v Ljubljani, ki glede na režim varovanja prosilcu ne preprečuje možnosti, da dom po svoji volji zapusti.

2. Tožnik se z izpodbijanim sklepom ne strinja in v tožbi navaja, da na podlagi okoliščin primera ni mogoče utemeljeno sklepati o obstoju znatne nevarnosti pobega. Toženki očita, da se ni opredelila do njegovih navedb glede namena, da se v Nemčijo vrne in do vozovnice, ki jo je posedoval. Pri tem pa je nedopustno, da toženka sama sklepa na njegovo voljo in namen. Poudarja, da je pojasnil, zakaj je podal različne izjave, in sicer zato, ker se je bal deportacije v Pakistan, ne pa vrnitve v Nemčijo. S tem v zvezi tudi ne razume očitka nesodelovanja v postopku in izpostavlja, da je odgovarjal na vsa vprašanja v postopku s slovenskimi organi in pojasnil vse okoliščine. Meni, da mu je bila odvzeta prostost zgolj zato, ker je za mednarodno zaščito že zaprosil. Toženka bi morala ugotavljati obstoj okoliščin, ki kažejo na izjemno begosumnost in se za ta ukrep ne bi smela odločiti, kolikor obstajajo le milejše oblike okoliščin iz drugega odstavka 68. člena ZTuj-2, saj bi bilo to v nasprotju z Uredbo Dublin III. Toženki obenem očita, da ni opravila testa sorazmernosti, ukrep pa je v konkretnem primeru nepotreben in nesorazmeren. Če Azilni dom v Ljubljani nima ustreznih mehanizmov za preprečitev odhoda, to ne more biti v škodo tožnika. Sodišču predlaga, da tožbi ugodi in izpodbijani sklep odpravi, podrejeno, da izpodbijani sklep odpravi in zadevo vrne toženki v ponovni postopek.

3. Tožba ni utemeljena.

4. Predmet sodne presoje v obravnavani zadevi je uvodoma navedeni sklep toženke o pridržanju tožnika v prostorih in na območju Centra za tujce v Postojni za namen predaje odgovorni državi članici EU po Uredbi Dublin III.

5. Sodišče je na glavni obravnavi dne 19. 11. 2018 vpogledalo listine zadevnega upravnega spisa, ki ga je predložila toženka ter zaslišalo tožnika.

6. Toženka svojo odločitev opira na določbe drugega in tretjega odstavka 28. člena Uredbe Dublin III v povezavi s 5. alinejo prvega odstavka 84. člena in četrtim odstavkom 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (ZMZ-1). Uredba Dublin III v drugem odstavku 28. člena določa, da kadar obstaja znatna nevarnost, da bo oseba pobegnila, lahko države članice na podlagi presoje vsakega posameznega primera zadevno osebo pridržijo, da bi omogočile izvedbo postopkov za predajo v skladu s to uredbo, vendar le, če je ukrep pridržanja sorazmeren in ni mogoče učinkovito uporabiti drugih manj prisilnih sredstev. Po (n) točki 2. člena Uredbe Dublin III „nevarnost pobega“ pomeni nevarnost, da bo prosilec ali državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, v zvezi s katero poteka postopek predaje, pobegnila, v skladu z oceno posameznega primera na podlagi objektivnih kriterijev, ki so določeni z zakonom. Uredba Dublin III z določilom 1. člena opredeljuje predmet urejanja tako, da določa merila in mehanizme za določitev odgovorne države članice EU za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni izmed držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva.

7. Skladno s prvim odstavkom 84. člena ZMZ-1 lahko v primeru, če ni mogoče po določbah tega zakona zagotoviti doseganja ciljev po določbah tega odstavka, prosilcu pristojni organ odredi ukrep obveznega zadrževanja na območje Azilnega doma iz zakonsko določenih razlogov, med drugim tudi v skladu z 28. členom Uredbe Dublin III (5. alineja prvega odstavka 84. člena ZMZ-1). V drugem odstavku 84. člena ZMZ-1 pa je določeno, da se v primeru, če pristojni organ ugotovi, da v posameznem primeru ni mogoče učinkovito izvesti ukrepa iz prejšnjega odstavka ali prosilec samovoljno zapusti območje obveznega zadrževanja, prosilcu, ki ni mladoletnik ali mladoletnik brez spremstva, odredi ukrep omejitve gibanja na Center na tujce.

8. V obravnavani zadevi gre, kot že navedeno, za ukrep pridržanja za namen tožnikove predaje odgovorni državi članici po Uredbi Dublin III in s tem torej za situacijo iz 5. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Da v zvezi s tožnikom poteka postopek predaje, je razvidno že iz predloženih upravnih spisov, sicer pa to tudi ni sporno. Sporno je tožnikovo pridržanje na območje in prostore Centra za tujce v Postojni in s tem obstoj pogojev, ki so za pridržanje oseb, v zvezi s katerimi poteka postopek predaje, predpisani v drugem odstavku 28. člena Uredbe Dublin III.

9. Na podlagi opisa pridržanja v obrazložitvi izpodbijanega sklepa in tožnikove izpovedbe, sodišče sledi tožbenim navedbam, da izrečeni ukrep omejitve gibanja na Center za tujce po svojih značilnostih ustreza odvzemu prostosti. Vrhovno sodišče RS je tako presodilo tudi že v primerljivih zadevah I Up 39/2015, I Up 15/2016 in I Up 26/20161. Izrek tovrstnega ukrepa v postopkih predaje prosilcev odgovorni državi članici zaradi zagotovitve učinkovite izvedbe postopka je mogoč, kot jasno navaja Vrhovno sodišče v zadevah I Up 15/2016 (16. točka obrazložitve) in I Up 26/2016 (10. točka obrazložitve).

10. Kot že obrazloženo, mora biti za sprejem odločitve, da se prosilca pridrži na način, da se mu omeji gibanje na Center za tujce, v skladu z oceno posameznega primera, na podlagi objektivnih kriterijev, ki so določeni z zakonom, ugotovljeno, da obstaja znatna nevarnost, da bo pobegnil. Slovenski zakonodajalec teh objektivnih kriterijev begosumnosti z zakonom (še) ni posebej uredil, vendar sta tako Upravno kot tudi Vrhovno sodišče že zavzela stališče, da ustrezno uporabo Uredbe Dublin III omogoča opredelitev pojma „nevarnost pobega“, ki je vsebovana v 68. členu ZTuj-22. Vrhovno sodišče je s tem v zvezi v zadevah I Up 15/2015 z dne 24. 2. 2016 in I Up 26/2016 z dne 15. 3. 2016 navedlo, da ni mogoče uporabiti vseh kriterijev iz 68. člena ZTuj-2, pač pa le tiste, ki so skladni s posebnimi značilnostmi in cilji Uredbe Dublin III, to pa so to najmanj kriteriji po 3., 4. in 5. alineji prvega odstavka 68. člena ZTuj-2. Pri taki razlagi za tožnika spornih zakonskih določb je Vrhovno sodišče ostalo tudi ob odločitvi v zadevi X Ips 7/2017 z dne 19. 4. 2017, ki je bila sprejeta po izdaji sodbe Sodišča EU C-528/15 z dne 15. 3. 2017. ZMZ-1 pa poleg tega določa, da nevarnost pobega pomeni, da so v posameznem primeru podane okoliščine, na podlagi katerih je mogoče utemeljeno sklepati, da bo oseba pobegnila (31. točka 2. člena).

11. Sodišče ugotavlja, da je toženka zaključek o tožnikovi znatni begosumnosti utemeljila s tožnikovim nesodelovanjem v postopku in navajanjem lažnih podatkov (5. alineja prvega odstavka 68. člena ZTuj-2), dodala pa je tudi ilegalno prehajanje državnih meja in okoliščino, da tožnik v Sloveniji nima možnosti bivanja (1. in 3. alineja drugega odstavka 68. člena ZTuj-2).

12. Kriterij nesodelovanja v postopku v smislu 5. alineje prvega odstavka 68. člena ZTuj-2 se po stališču Vrhovnega sodišča iz sodnih odločb I Up 26/2016 z dne 15. 3. 2016 in X Ips 7/2017 z dne 19. 4. 2017 nanaša tudi na nesodelovanje v postopku mednarodne zaščite pred organi drugih držav članic EU, ne le pred organi Republike Slovenije. Za nesodelovanje v postopku zato šteje tudi zapustitev druge države med postopkom, ki ga je v njej začel sam prosilec.

13. Tožnikovo nesodelovanje v postopku v konkretnem primeru po presoji sodišča izhaja iz ugotovitve, da je tožnik za mednarodno zaščito zaprosil v Nemčiji že 23. 11. 2016 in da na zaključek postopka ni počakal, temveč je državo pred tem ilegalno zapustil. 14. Tožnik je na naroku pred sodiščem izpovedal, da je Nemčijo zapustil po tem, ko je prejel dve negativni odločbi in se je bal deportacije v Pakistan. Na izrecno vprašanje sodišča, ali ima odločbo o deportaciji, sicer ni znal podati jasnega odgovora. Izpovedal pa je, da to, da ga lahko kadarkoli deportirajo v Pakistan, piše na njegovi izkaznici, ki jo je prejel v Nemčiji ter da mu je to povedal njegov odvetnik, ne spomni pa se, da bi o tem dobil kakšno odločbo. V nadaljevanju zaslišanja na sodišču pa je izpovedal, da se „negativni odgovor“, ki ga je prejel v Nemčiji, nanaša na zavrnitev njegove prošnje, kar mu je prav tako povedal njegov odvetnik. Dalje je na zaslišanju na sodišču izpovedal, da je v Italijo odšel, ker je menil, da bo tam lažje pridobil dokumente za bivanje (tako mu je rekel brat, ki je v Italiji). Da želi v Italijo, je tekom zaslišanja še večkrat izpovedal, in sicer da želi v Italiji zaprositi za mednarodno zaščito, da kolikor ne more ostati v Sloveniji želi, da ga Slovenija izroči Italiji, kar je ponovil tudi v zaključni besedi. Poleg tega je izpovedal še, da se ne bi rad vrnil v Nemčijo, ker bi ga Nemčija vrnila v Pakistan.

15. Sodišče na podlagi ugotovitev v upravnem postopku ter na podlagi izpovedbe tožnika na naroku 19. 11. 2018 zaključuje, da je tožnik zaradi strahu pred vrnitvijo v Pakistan zapustil Nemčijo in za mednarodno zaščito zaprosil (v Sloveniji) oziroma namerava zaprositi (v Italiji) v drugi državi. Navedeno sodišču ne pušča dvoma v to, da tožnik v Nemčiji nima namena počakati na zaključek postopka. Sodišče sicer verjame tožniku, da je z v Trstu kupljeno avtobusno vozovnico nameraval potovati do Münchna, vendar obenem ne more mimo tega, da je sam izpovedal, da je v Nemčiji želel zgolj prevzeti pošto, ki ga je čakala, nato pa se je nameraval vrniti v Italijo in tam zaprositi za mednarodno zaščito. Na podlagi navedenega sodišče sklepa, da je bil tožnik sicer res namenjen v Nemčijo, za kar je nenazadnje imel tudi avtobusno vozovnico, vendar pa tja ne želi biti izročen po uradni poti. Vse povedano po presoji sodišča omogoča zaključek, da bi tožnik pred zaključenim postopkom v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito Nemčijo ponovno zapustil. Za takšno nesodelovanje v postopku pa ni navedel nobenega upravičenega razloga. Strahu pred izidom postopka, ki ne bi bil njemu v prid, pa sodišče ne more šteti kot upravičen razlog. Nobenega dvoma tudi ni, da je prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je podal v Sloveniji, vložil zgolj iz razloga, da ga ne bi predali izvorni državi. Navedeno je sam izpovedal pred upravnim organom na zaslišanju dne 8. 11. 2018. Vsa ravnanja tožnika od odhoda iz Nemčije 2. 11. 2018 so torej usmerjena v to, da ne bi bil izročen izvorni državi, kar je tudi sam iskreno izpovedal. Ker je slišal, da je mednarodno zaščito najlažje pridobiti v Italiji, se je namenil tudi tam podati prošnjo. Iz vsega povedanega tako izhaja, da je tožnik Nemčijo zapustil predčasno. Razlog, ki ga za svoje ravnanje navaja (strah pred izročitvijo izvorni državi), pa kaže na to, da tožnik v postopku ni bil pripravljen sodelovati in spoštovati odločitve pristojnih organov.

16. Nesodelovanje v postopku mednarodne zaščite, kot ga je po opisanem izkazal tožnik v postopku v Nemčiji, po presoji sodišča kaže na to, da se tožnik s svojim ravnanjem očitno izogiba temu, da bi bil prisilno vrnjen v izvorno državo. Sodišče zato, kljub njegovemu zagotovilu, da bi v Sloveniji počakal do odločitve o predaji odgovorni državi članici, ne verjame, da bi to dejansko storil oziroma, da bi se taki odločitvi tudi podredil. Tožnikovo postopanje, ko je Nemčijo zapustil in preko Švice odpotoval v Italijo, Slovenijo in preko Avstrije nameraval ponovno v Nemčijo, kot je izpovedal po pošto, potem pa Nemčijo ponovno zapustiti in se znova nameniti do Italije, kjer bi podal prošnjo za mednarodno zaščito, torej nikakor ne kaže na to, da bi v postopku sicer sodeloval in spoštoval sprejete odločitve. Tako je ravnal, da bi se izognil končni posledici vrnitve v izvorno državo, kar je zaslišan na naroku iskreno izpovedal tudi sam. Vse navedeno pa so tista dejstva, ki po vsebini ustrezajo objektivnemu zakonskemu kriteriju, ki utemeljuje znatno nevarnost pobega tožnika (5. alineja prvega odstavka 68. člena ZTuj-2 v povezavi s členom 2 (n) in členom 28 Uredbe Dublin III). Pri tem sodišče še dodaja, da okoliščini, da je tožnik ilegalno prehajal državne meje in da v Sloveniji nima možnosti bivanja (1. in 3. alineja 68. člena ZTuj-2), na kateri se toženka tudi opira, po presoji sodišča nista odločujoči. Ukrep omejitve gibanja je namreč mogoče izreči že v primeru, ko je podan samo eden od kriterijev nevarnosti pobega iz 3., 4. ali 5. alineje prvega odstavka 68. člena ZTuj-2. 17. Obrazloženo, z obširnim opisom razmer v Azilnem domu v Ljubljani, pa v izpodbijanem sklepu toženka pravilno ugotavlja tudi, zakaj drugih, manj prisilnih ukrepov, kot je namestitev tožnika v Center za tujce, ni, in da je zato le z namestitvijo v omenjenem centru, kot edinim razpoložljivim prisilnim ukrepom, mogoče zagotoviti predajo odgovorni državi članici EU za obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito. Na ta način je toženka ustrezno obrazložila sorazmernost izrečenega ukrepa pridržanja v smislu določb Uredbe Dublin III in hkrati tudi uporabo določb prej citiranega drugega odstavka 84. člena ZMZ-1. Ob ugotovljenem obstoju znatne nevarnosti, da bo tožnik pobegnil, je zato šteti ukrep pridržanja za legitimen in v konkretnem primeru, glede na razmere v Azilnem domu v Ljubljani, kot so opisane v izpodbijanem sklepu, tudi nujen za izvršitev namena, zaradi katerega je bil izrečen. Stanje v Azilnem domu v Ljubljani, kot se podrobno in neprerekano opisuje v izpodbijanem sklepu, namreč ne onemogoča pobega in zato namestitev tožnika v Azilni dom, kar bi bil v konkretnem primeru milejši ukrep, ni mogoča. Kot možna zato ostane le izpodbijana nastanitev tožnika v Centru za tujce, pri čemer gre sicer za strožji ukrep, ki pa ga ZMZ-1 v drugem odstavku 84. člena izrecno dopušča in ki hkrati ne presega kriterijev iz Recepcijske direktive, ki v 10. členu dopušča celo nastanitev prosilcev v zapor (vendar ločeno od zapornikov), kadar država ne more zagotoviti nastanitve v posebni ustanovi za pridržanje. Prekomeren poseg pa tudi ni razviden iz tožnikove izpovedbe na naroku, iz katere ne izhaja, da bi bile razmere v centru, razen tega, da je tožniku gibanje omejeno in s tem poseženo v osebno svobodo, slabe ali kako drugače neprimerne.

18. V zvezi s tožbeno navedbo, da gre v predmetni zadevi za odvzem prostosti in ne za omejitev gibanja, in da nesposobnost toženke zagotoviti ustrezno varovanje v Azilnem domu v Ljubljani ne sme biti v njegovo škodo, sodišče, kot že povedano, pritrjuje tožniku, da gre v primeru pridržanja v Centru za tujce za ukrep, ki po svojih značilnostih ustreza ukrepu odvzema prostosti v smislu 28. člena Uredbe Dublin III, kot je to izpostavilo tudi Vrhovno sodišče RS v sodbi in sklepu I Up 26/2016. V tej sodbi je Vrhovno sodišče RS sprejelo stališče, da je toženka v postopku predaje osebe odgovorni državi članici upravičena izreči (tudi) ukrep pridržanja, ki pomeni odvzem prostosti določeni osebi in s tem poseg v njeno osebno svobodo. Pri tem Uredba Dublin III ne ureja ukrepov, ki ne pomenijo pridržanja kot odvzem prostosti (npr. omejitev gibanja) in se zato glede izvedbe tega ukrepa uporablja ZMZ-1, skladno z Recepcijsko direktivo. Ta direktiva v členih 9, 10 in 11 ureja izvajanje ukrepa pridržanja kot odvzema prostosti in med drugim določa, da se ta ukrep izvaja v posebnih ustanovah za pridržanje; kadar pa se tega ne more zagotoviti, pa se lahko izvaja v zaporu pod predpisanimi pogoji (npr. ločitev od navadnih zapornikov). Zato so po presoji sodišča tudi v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji za izrek tovrstnega ukrepa.

19. Ker je glede na vse navedeno izpodbijani akt toženke po presoji sodišča pravilen in zakonit, tožba pa neutemeljena, je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) zavrnilo kot neutemeljeno.

1 Odločbe Vrhovnega sodišča so bile sicer izdane še v zvezi s prej veljavnim Zakonom o mednarodni zaščiti (ZMZ), vendar gre pri teh zadevah za pravna stališča Vrhovnega sodišča v zvezi s pridržanjem na podlagi Uredbe Dublin III, na katere spremembe v ZMZ-1 glede na ZMZ ne vplivajo.  
2 ZTuj-2 v prvem odstavku 68. člena določa, da so okoliščine, ki kažejo na nevarnost pobega tujca, kateremu je bila izdana odločba o vrnitvi, zlasti: tujčevo predhodno nezakonito prebivanje v Republiki Sloveniji (1. alineja), vstop tujca v državo kljub prepovedi vstopa (2. alineja), tujčeva pravnomočna obsodba za kazniva dejanja (3. alineja), posedovanje tuje, ponarejene ali drugače spremenjene potne in druge listine (4. alineja), navajanje lažnih podatkov oziroma nesodelovanje v postopku (5. alineja), tujčevo ravnanje, ki kaže na to, da Republike Slovenije v roku za prostovoljno vrnitev, ne bo zapustil (6. alineja). V drugem odstavku 68. člena ZTuj-2 pa je določeno, da so milejše oblike okoliščin, ki kažejo na nevarnost pobega tujca zlasti: nedovoljen vstop tujca v Republiko Slovenijo (1. alineja), prekoračitev zakonitega prebivanja tujca v državi za manj kot 30 dni (2. alineja), nima možnosti bivanja v Republiki Sloveniji (3. alineja) in druge milejše okoliščine na podlagi individualne obravnave (4. alineja).