sodba I U 1890/2013
Datum: 2014-01-15T01:00:00.000+01:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2014:I.U.1890.2013
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA
institut: mednarodna zaščita - združevanje družine - dokazi o družinskem razmerju - dokazovanje sorodstvene vezi

## Jedro

Če begunec ne more zagotoviti uradnih listinskih dokazov o družinskem razmerju, se upoštevajo drugi dokazi o obstoju takšnega razmerja, ki se ocenijo v skladu z nacionalnim pravom. Vendar toženka obravnavane prošnje ni zavrnila izključno zato, ker ni listinskih dokazov o družinskem razmerju glede dveh tožničinih hčera, ampak je navedla tudi, da, ker ni znano, kje se nahajata, drugih zanesljivih dokazov za izkazovanje sorodstvenih vezi sploh ni mogoče izvesti. Sodišče se s toženko strinja tudi v tem, da z odločitvijo o prošnji ni mogoče čakati, če ni mogoče več izvesti nobenega drugega dokaza, saj toženko veže instrukcijski rok za izdajo odločbe. Če pa bi se ugotovilo, kje se nahajata tožničini hčerki, je možno z izrednimi pravnimi sredstvi obnoviti postopek.

## Izrek

Tožba se zavrne.

## Obrazložitev

Tožena stranka je z izpodbijano delno odločbo zavrnila prošnjo tožnice za združevanje družine, in sicer s hčerkama, za kateri trdi, da sta A.A., roj. ... 1996 v mestu Sana, Republika Jemen, in B.B., roj. ... 1999 prav tako v mestu Sana v Republiki Jemen (točka 1. izreka). Hkrati je odločila, da bo o prošnji za združevanje družine s hčerko, za katero trdi, da je C.C., roj. ... 1997 v mestu Sana v Republiki Jemen, odločeno z dopolnilno odločbo (točka 2. izreka).

V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da je tožnici priznala status begunca. Dne 11. 4. 2013 je prejela prošnjo za združevanje družine, in sicer z zgoraj navedenimi tremi hčerkami. V prošnji je navedeno, da ne ve, kje se hčerke nahajajo, odpeljal jih je bivši mož, ko je šla delat. Od takrat nima z njimi nobenih stikov. Prav tako ne more predložiti nobenih osebnih dokumentov za dokazovanje istovetnosti in izkazovanje sorodstvenega razmerja. Naknadno je sporočila kontaktne podatke za hčerko C.C. Kasneje je predložila tudi skenirane tri vloge Rdečega križa Slovenije za iskanje pogrešanih oseb, iz katerih je mogoče razbrati, da ji je znano, kje se nahaja hčerka C.C., za drugi dve pa ji ni znano. Pozneje je posredovala tudi skenirana dokumenta, izdana s strani Republike Jemen in UNHCR-ja, pri čemer je eden izdan na njeno ime, pri čemer je dodano še ime Č., drugi pa na ime D.D. V nadaljevanju tožena stranka povzema, kaj je tožnica povedala na osebnem razgovoru.

Tožena stranka se med drugim sklicuje na določilo Direktive Sveta 2003/86/ES z dne 22. 9. 2003 o pravici do združitve družine (v nadaljevanju: Direktiva), ki v 5. členu določa, da se prošnji predloži listinske dokaze o družinskem razmerju in izpolnjevanju pogojev, določenih v členih 4. in 6., in, kjer je ustrezno, členih 7 in 8, kot tudi overjene kopije potnih listin družinskega člana. Zraven vseh drugih dokazil bi tožnica morala predložiti tudi dokazila o družinskem razmerju, to pomeni, da bi morala izkazati sorodstvene vezi s hčerkama A.A. in B.B. Sorodstvena vez med staršem in otrokom se dokazuje z rojstnim listom oziroma ekvivalentnim dokumentom. Tožnica je že v prošnji navedla, da ne more predložiti osebnih dokumentov za dokazovanje istovetnosti in izkazovanje sorodstvenega razmerja. Direktiva v drugem odstavku 11. člena določa, da če begunec ne more zagotoviti uradnih listinskih dokazov o družinskem razmerju, države članice upoštevajo druge dokaze o obstoju takšnega razmerja, ki se ocenijo v skladu z nacionalnim pravom. Odločitev o zavrnitvi prošnje ne sme temeljiti samo na dejstvu, da ni takšnih listinskih dokazov. Tudi če se sprejme, da tožnica iz objektivnih razlogov ne more pridobiti listinskih dokazov, ni izgledov, da bi bilo mogoče predložiti ali izvesti kakšne druge dokaze za izkazovanje sorodstvenih vezi. Fotografija hčerke, na kateri je hčerka sama brez prisotnosti tožnice, ima zelo šibko dokazno vrednost. Zakon o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) sicer v prvem odstavku 188. člena določa, da se v primeru, če ni dovolj drugih dokazov, sme vzeti kot dokaz tudi ustna izjava stranke, vendar pa za dokazovanje sorodstvenih vezi izjava stranke kot dokaz ni primerno sredstvo, ker gre za preveč pomembno in resno okoliščino, katere dokazovanje ni mogoče prepustiti zgolj izjavi stranke, saj bi takšen način omogočal hude zlorabe z resnimi posledicami.

Tožnica se v tožbi sklicuje na drugi odstavek 11. člena Direktive, ki določa, da odločitev o zavrnitvi prošnje ne sme temeljiti samo na dejstvu, da begunec ni mogel zagotoviti uradnih listinskih dokazov o družinskem razmerju z družinskimi člani. Tožena stranka ni upoštevala drugih dokazov o obstoju družinskega razmerja in jih tudi ni ocenila v skladu z nacionalnim pravom. Tožena stranka zaslišanja stranke ni niti upoštevala niti ocenila. ZUP nikjer ne določa, da se takšna izjava ne more uporabiti v pomembnejših zadevah. Tožena stranka tudi ne pojasni, v čem se kažejo morebitne hude zlorabe in resne posledice. Lahko bi se v primeru ugodilne odločbe, ki bi temeljila na lažni izjavi, družinske člane preprosto preverilo z njihovim zaslišanjem ali pa DNK analizo in v takšnem primeru ZUP omogoča obnovo postopka. Poleg tega je tožeča stranka za vse tri hčerke njihove natančne rojstne datume enako navedla tako pri podaji prošnje kot na osebnem razgovoru. Iz odločbe, s katero je bil tožnici priznan status begunca, izhaja, da je tožena stranka tožnici verjela, da ima tri hčerke. Poleg tega je tožnica predložila dokument srednje hčerke C.C., kjer je sicer res navedeno napačno ime druge hčerke, kar pa le potrjuje tožničino navedbo, glede imena ene izmed njenih hčera. Tožena stranka tudi ni izvedla iskanja obeh hčera preko UNHCR-ja. Tožnica je povedala, da svoje hčerke išče preko najrazličnejših kanalov in kontaktov in lahko vsak čas najde svoji hčerki, ugodilna odločba pa bi ji omogočila, da ju čim prej pripelje v Slovenijo. Izpodbijana odločba tudi posega v tožničino pravico do družinskega življenja iz Ustave RS, Evropske konvencije o človekovih pravicah in Listine EU o temeljnih pravicah. Zavrnitev prošnje pa je tudi v nasprotju z mednarodno pravnim načelom varovanja otrokovih največjih koristi. Tožnica predlaga, naj sodišče izpodbijano odločbo odpravi in vrne zadevo v ponovno odločanje.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da je bil intervju s tožnico namenjen temu, da pojasni, kako je prišla v stik s hčerko C.C. in v tem primeru ni šlo za inštitut zaslišanja stranke kot dokaz. Če bi ga izvedla, potem bi tožnico na osebnem razgovoru to opozorila in jo tudi opozorila na kaznivost krive izpovedbe. Tožena stranka ne more izdajati pozitivnih odločb zgolj na podlagi šibkega dokaznega sredstva in se zanašati na morebitno izvedbo obnove postopka. Glede dokumenta, na katerem je slika tožničine hčere C.C., pa tožena stranka meni, da ta dokument ne more imeti nobene vrednosti, ker je na njem slika in rojstni datum ene osebe, dokument pa je izdan na ime druge osebe. Iz njega ni razvidno, da bi bila tožnica mati otroka na sliki oziroma otroka, katerega ime je navedeno na dokumentu. Toženi stranki ni znano, da bi se UNHCR ukvarjal z iskanjem pogrešanih otrok, pač pa je v nekaterih primerih združevanja družine ta organizacija bila zaprošena, da opravi osebne razgovore s tistimi člani, za katere so vlagatelji vedeli, kje se nahajajo. Ni res, da tožena stranka ne more zavrniti prošnje za združevanje družine, če ni nobenih dokazov. V takšnih primerih mora zavrniti prošnjo. Tožnica je vlogo vložila aprila 2013 in sedem mesecev je vsekakor primeren čas za izdajo odločbe, tožena stranka pa ne more odlašati z izdajo. Sicer pa je na tožnici breme, da predloži overjene kopije osebnih dokumentov. Za združevanje družine je potrebno tudi, da tožeča stranka svoje otroke vzdržuje, čemur pa v konkretnem primeru ni mogoče pritrditi, saj za svoji dve hčerki ne ve, kje sta. Tožena stranka predlaga, naj se tožba kot neutemeljena zavrne.

Tožnica v pripravljalni vlogi meni, da je imel osebni razgovor s tožnico značaj zaslišanja stranke. Utemeljitev, da neko sredstvo ni primerno za dokazovanje določenega dejstva, terja razloge o tem, zakaj izjava kot sredstvo zaradi svoje narave ne more dokazati družinskih vezi. Tožnica opozarja tudi na to, da je škoda, ki jo utrpi begunec, ki mu ni priznana pravica do združitve z družino, precej večja kot škoda države, ki dovoli vstop „neresničnemu“ družinskemu članu. Možnost, da prosilci v postopku združevanja družine ne bi govorili resnice, pa izrecno predvideva tudi Direktiva. Tožena stranka v konkretnem primeru ni ugotovila, da bi tožnica dajala lažne podatke. Glede kopije dokumenta pa tožnica poudarja, da bi ga morala tožena stranka oceniti skupaj z vsemi podrobnimi in med seboj skladnimi izjavami o hčerkah tožnice. V neskladju z Direktivo je tudi stališče tožene stranke, da je na tožnici dokazno breme, da predloži kopijo osebnih dokumentov in izkaže družinske vezi. Po Zakonu o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ) in ustavno pravni praksi je dokazno breme v postopku mednarodne zaščite deljeno. Po stališču Evropskega sveta za begunce in izgnance pomanjkanje dokazil o družinskih vezeh ne bi smelo vplivati na kredibilnost prošnje za združitev družine niti se ne sme šteti, da je prošnja lažna. Neprimerna je tudi navedba tožene stranke, da bi tožnica DNK analize lahko naredila tudi sama. Begunec si ne more privoščiti niti osnovnih življenjskih pogojev. Tožnica je hčerke vzdrževala vse od njihovega rojstva, dokler ji niso bile ugrabljene s strani njenega bivšega moža proti njeni volji in ni sama kriva, da ne ve, kje se hčeri nahajata, predvsem pa bi jih vzdrževala, če bi jih le lahko.

Tožba ni utemeljena.

Izpodbijana odločba temelji na v času njene izdaje veljavnem 17. členu ZMZ, ki je v tretjem odstavku določal, da če pristojni organ ugotovi, da pogoji za združevanje družine niso izpolnjeni, prošnjo iz prejšnjega odstavka (le-ta govori o prošnji za združevanje z družinskimi člani) z odločbo zavrne. Kot je razvidno iz obrazložitve izpodbijane odločbe, je tožena stranka ocenila, da je tožnica predložila premalo dokazov za združevanje družine s hčerkama A.A. in B.B. in je iz tega razloga prošnjo za združitev s tema dvema hčerkama zavrnila. Po mnenju sodišča je tožena stranka pravilno ugotovila, da obstaja premalo dokazov za združevanje družine s tema dvema hčerkama, zato sodišče sledi utemeljitvi izpodbijane odločbe in skladno z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, ampak se v celoti sklicuje na utemeljitev izpodbijane odločbe.

Drugi odstavek 11. člena Direktive sveta 2003/86/ES o pravici do združitve družine sicer res določa, da če begunec ne more zagotoviti uradnih listinskih dokazov o družinskem razmerju, države članice upoštevajo druge dokaze o obstoju takšnega razmerja, ki se ocenijo v skladu z nacionalnim pravom. Odločitev o zavrnitvi prošnje ne sme temeljiti samo na dejstvu, da ni takšnih listinskih dokazov. Vendar pa izpodbijana odločba po mnenju sodišča ne temelji zgolj na dejstvu, da ni listinskih dokazov glede dveh hčera. Tako je tožena stranka na zadnji strani odločbe navedla ne samo to, da tožnica z dokumenti ni uspela izkazati sorodstvenih vezi s hčerkama, ampak je tudi navedla, da glede na to, da ni znano, kje se nahajata, ni mogoče izvesti drugih zanesljivih dokazov za izkazovanje sorodstvenih vezi. Tožena stranka ni navedla, da prošnjo zavrača izključno iz razloga, ker ni listinskih dokazov, ampak je ugotavljala, ali obstajajo tudi drugi dokazi, saj je tožnico na osebnem razgovoru vprašala, ali ima kakšne informacije, kje se nahajata njeni drugi dve hčerki, kaj je naredila zato, da bi jih dobila, ali ima kakšne fotografije in ali lahko doda kaj takega, kar je pomembno za postopek združevanja z družino. Sicer pa sodišče meni, da drugega odstavka 11. člena Direktive ni mogoče razumeti tako, da bi morali biti organi, ki odločajo o združitvi družine, v vsakem primeru vezani na druge dokaze, ko ni uradnih listinskih dokazov. To še ne pomeni, da za pristojne organe ne velja načelo proste presoje dokazov.

Glede na tožbeni očitek, da tožena stranka ni upoštevala drugih dokazov o obstoju družinskega razmerja in jih ni ocenila v skladu z nacionalnim pravom, sodišče opozarja na 10. člen ZUP, iz katerega izhaja, da o tem, katera dejstva je šteti za dokazana, presodi uradna oseba, pooblaščena za vodenje postopka oziroma odločanje v upravni zadevi po svojem prepričanju, na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Tožnica je podala prošnjo za združitev družine in z njo je bil tudi opravljen osebni razgovor. Po mnenju sodišča v tem primeru niti ni pomembno, ali se izjave v osebnem razgovoru štejejo kot zaslišanje, dejstvo je, da lahko tako prošnja kot tudi izjave na osebnem razgovoru služijo kot dokaz v upravnem postopku, vendar pa je v konkretnem primeru tožena stranka ocenila, da taka izjava ni zadosten dokaz za to, da bi lahko izdala odločbo o združitvi družine z dvema hčerkama. Tožena stranka ni navedla, da tožnica ne bi bila verodostojna, temveč je le ocenila, da zgolj njena izjava ne zadostuje kot dokaz in sodišče se s tako dokazno oceno strinja.

Tožnica nadalje zatrjuje, da če bi se zgodilo, da bi prišlo do ugodilne odločbe in bi naknadno prispeli družinski člani, za katere je bila že ugodena združitev, bi bila še vedno možna obnova postopka z njihovim zaslišanjem ali DNK analizo v primeru kakršnegakoli dvoma. S tem v zvezi se sodišče strinja s toženo stranko, da takemu stališču ni mogoče slediti, saj mora biti odločba, izdana v upravnem postopku, utemeljena na dovolj trdnih dokazih in se ni zanašati na to, da jo bo po potrebi možno sanirati z izrednimi pravnimi sredstvi.

Tudi če je tožnica za vse tri hčerke navedla enake rojstne datume tako pri podaji prošnji kot pri osebnem razgovoru, po mnenju sodišča to še vedno ne more spremeniti dejstva, da zgolj izjava tožnice še ne zadostuje kot zadosten dokaz za izdajo pozitivne odločbe. Tudi glede dokumenta se sodišče strinja s toženo stranko, da je vrednost tega dokumenta vprašljiva iz razloga, ker sta na njem slika in rojstni datum ene osebe, dokument pa je izdan na ime druge osebe. Sodišče se tudi strinja s toženo stranko, da UNHCR ne more iskati pogrešanih oseb, lahko pa le opravi razgovor s tistimi družinskimi člani, za katere je znano, kje živijo.

Tožnica tudi navaja, da če ni nikakršnega dokaza o družinski povezanosti med tožnico in uveljavljanimi družinskimi člani, to še ne pomeni, da se lahko prošnja zavrne, pri čemer se sklicuje na to, da svoje hčerke vseskozi še vedno išče. Tudi v tem delu se sodišče strinja s toženo stranko, da z odločitvijo o prošnji ni mogoče čakati, če ni mogoče več izvesti nobenega drugega dokaza, saj toženo stranko veže instrukcijski rok na izdajo odločbe. V primeru, da bi se ugotovilo, kje se hčerki nahajata, je možno z izrednimi pravnimi sredstvi tudi obnoviti postopek. Sodišče pa se tudi ne strinja, da se z izpodbijano odločbo posega v pravico do družinskega življenja ali da je kršeno načelo varovanja otrokovih največjih koristi. Tožena stranka namreč ne odreka tožnici pravice do združitve z njenimi otroki, ampak le ugotavlja, da je ponujenih premalo dokazov, da bi lahko izdala pozitivno odločbo. Za kršitev navedenih pravic bi šlo, če bi bili ustrezni dokazi podani, pa bi tožena stranka tožnici odrekla pravico do združitve s hčerkami.

Glede tožničine navedbe, da je po ZMZ dokazno breme v postopku mednarodne zaščite deljeno, sodišče ugotavlja, da je tožena stranka storila vse, kar ji je bilo mogoče storiti, da bi se zbrali ustrezni dokazi. Opravila je osebni razgovor s tožnico in vpogledala v dokumente, ki jih je le-ta predložila. Več pa ni mogla storiti, če ni znano, kje se hčerki nahajata. Glede tožbene navedbe, da je tožnica hčerke vzdrževala vse do tedaj, dokler je bilo to možno, pa se sodišče strinja s tem, da ker so bile hčerke tožnici odvzete proti njeni volji, ji je vsekakor potrebno priznati pravico do združevanja družine, seveda ob predpostavki ustreznih dokazil. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1.