VDSS sodba Pdp 394/2012
Datum: 2012-05-16T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:VDSS:2012:PDP.394.2012
sodisce: Višje delovno in socialno sodišče
oddelek: Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore
podrocje: DELOVNO PRAVO
institut: konkurenčna klavzula - odškodninska odgovornost delavca - škoda - elementi odškodninskega delikta - stroški postopka - nagrada za postopek - ZOdvT

## Jedro

Kadar delodajalec od delavca uveljavlja povrnitev škode, ki jo je ta povzročil s kršitvijo konkurenčne klavzule, potem mora dokazati vse štiri elemente odškodninske odgovornosti, torej tudi krivdo, saj delavec za škodo odgovarja le v primeru, če jo povzroči naklepoma ali iz hude malomarnosti. Obrnjeno dokazno breme v tem primeru ne pride v poštev, saj se na podlagi tega pravila lahko domneva samo najmilejša stopnja krivde, torej navadna malomarnost, delavcu pa mora biti dokazana huda malomarnost. Toženec bi bil (ob dejstvu, da je bila zadeva predhodno razveljavljena in vrnjena sodišču prve stopnje v novo sojenje) do ponovne nagrade za postopek upravičen le v primeru, če bi v ponovljenem postopku ta nagrada bila višja od že nastale nagrade v prejšnjem postopku.

## Izrek

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba v točki II izreka delno spremeni tako, da se stroški postopka, ki jih je tožnik dolžan povrniti toženi stranki znižajo z zneska 6.626,16 EUR na znesek 4.391,37 EUR.

V preostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Toženec je dolžan tožniku povrniti pritožbene stroške v višini 86,06 EUR v 8 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po izteku tega roka do plačila.

## Obrazložitev

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov zahtevek za plačilo zneska 9.076,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17. 4. 2009 dalje do plačila (točka I izreka). Tožniku je naložilo, da tožencu povrne stroške postopka v znesku 6.326,16 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteku tega roka do plačila (točka II izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (točka III izreka).

Zoper takšno sodbo se tožnik pritožuje iz vseh treh pritožbenih razlogov, navedenih v 1. odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, 96/2002, 2/2004, 52/2007, 45/2008). Navaja, da je sodišče prve stopnje v tem sporu enkrat že odločalo in takrat tožbenemu zahtevku ugodilo. Pritožbeno sodišče je sicer potrdilo stališče nižjega sodišča, da je toženca vezala konkurenčna klavzula, prav tako ni imelo pomislekov glede višine škode, ki jo je ugotovilo prvostopenjsko sodišče, pač pa je menilo, da je potrebno ugotoviti še vzročno zvezo med nastalo škodo in nedopustnim ravnanjem. Pri tem pritožbeno sodišče ugotavljalo, da v kolikor je družba A. d.o.o. poslovanje s tožnikom v resnici prekinila zaradi nekvalitetnega dela in je v spornem obdobju v resnici imela težave z zagotavljanjem zadostnega števila podizvajalcev, kakršna sta bila tožnik in toženec, potem dejansko ne bi mogli govoriti o vzročni zvezi. Opozorilo pa je, da je potrebno dokazno oceniti izpovedbe zaslišanih prič, ki so zaposlene pri družbi A. d.o.o. oz. z njo lastninsko povezane. Sodišče prve stopnje je v novem postopku ponovno zaslišalo stranki in priči, ki sta bili že zaslišani, to je direktorja družbe A. d.o.o. B.B. in B.A.. Tožnik je prepričan, da sta bili priči seznanjeni, v kakšni fazi je ta spor in da je od njunega pričanja odvisen izid pravde in da sta njuni izpovedbi prirejeni za potrebe tega spora. Pritožba se sprašuje, kako lahko poslovno sposoben direktor družbe A. d.o.o. lahko izjavi, da poslov, ki so jih dali tožencu, ne bi dali tožniku, tudi če toženca ne bi bilo na trgu, obenem pa iz listin v spisu izhaja, da je ta družba tudi potem, ko je že sodelovala s tožencem, oddala določena pogodbena dela družbi B. d.o.o.. V kolikor bi družba A. d.o.o. v resnici prenehala sodelovati s tožnikom, ker je ta neresen, neposloven in je z njim težko sodelovati, potem z njim gotovo ne bi sodelovala kasneje in s tem ponovno iskala težave, ki naj bi domnevno nastajale ob sodelovanju s tožnikom. Še bolj nenavadno je, da družba A. d.o.o., kljub pozivu sodišča, ni predložila reklamacij, ki naj bi jih imela na delo tožnika, čeprav je kot priča zaslišani B.B. zatrjeval, da je bilo teh reklamacij vsaj deset. Ni se mogoče znebiti vtisa, da pri izpovedi priče B.B. pomembno vlogo igra sodni spor med tožnikom in družbo A. d.o.o. zaradi plačila računa. Tudi iz izpovedbe B.A. izhaja, da je ta tožencu naklonjen in da je bil z njim v kontaktu tudi potem, ko toženec ni več delal za družbo A. d.o.o.. Pri tem je toženec povedal, da z B.A. nimata več kontaktov, B. pa je nasprotno izjavil, da mu je toženec sam povedal, zakaj ne dela več za družbo A. d.o.o.. Nedopustno je, da sodišče prve stopnje ni spregledalo, da sta obe priči izpovedovali prirejeno za potrebe tega postopka in da je obema pričama brez zadržkov verjelo ter na takšno oceno oprlo razloge. Očitno je, da ne držijo navedbe prič B.B in B.A., da so s tožnikom prenehali sodelovati, ker je bil nekvaliteten in da so raje izbrali nekoga, ki delo opravlja kvalitetno, to je toženca. V resnici so sodelovanje s tožnikom nadomestili s sodelovanjem s tožencem, ker je toženec izkoristil poslovne povezave. Priča B.C. ni mogel odgovoriti na vprašanje, ali bi tožniku pri družbi A. d.o.o. zagotavljali več dela, če toženec ne bi imel svojega s.p., češ da gre za hipotetično vprašanje. Vendar pa priča tega vprašanja ne bi dojemala kot hipotetičnega, če bi bilo res, kar sta trdili priči B.B. in B.A., to je, da s tožnikom nista sodelovali, ker njegove storitve niso bile dovolj dobre. Izpovedbe prič, zaposlenih pri družbi A. d.o.o., da je bilo v letih 2007 in 2008 dela dovolj za vse, ne vzdržijo kritične presoje. V kolikor bi bilo to res, priče ne bi izpovedovale, da če imaš na voljo več podizvajalcev prosto izbereš, katerega kooperanta boš angažiral. V kolikor bi bilo dela v resnici dovolj za vse, bi tožnik moral dobiti vsaj toliko podizvajalskega dela kot do takrat, ko je družba A. d.o.o. začela sodelovati s tožencem. Glede na vse navedeno je zmotna ocena sodišča prve stopnje, da ni vzročne zveze med škodo, katere višino je sodišče prve stopnje že ugotovilo in ravnanjem toženca, ki je tožniku prevzel stranke. Dejansko stanje je ostalo nepopolno ugotovljeno, saj sodišče prve stopnje ni pridobilo listin o reklamacijah, ki jih je zatrjeval direktor družbe A. d.o.o. oz. ni jasno ugotovilo, da zatrjevanih reklamacij ni bilo. V spisu je dovolj dokazov, ki izkazujejo vzročno zvezo med škodo in ravnanjem toženca. Tožnik predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sodbo spremeni tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pritožba je delno utemeljena.

Na podlagi 2. odstavka 350. člena ZPP je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje ter 12. in 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in na pravilno uporabo materialnega prava.

Tožnik sicer uveljavlja pritožbeni razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, vendar pa pri tem ne navaja katerih določb ZPP sodišče ni uporabilo ali pa jih je uporabilo nepravilno, pa bi to lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe. Zaradi navedenega je pritožbeno sodišče preizkusilo le, ali je podana katera od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, vendar takšnih kršitev ni ugotovilo.

Vse pritožbene navedbe se dejansko nanašajo izključno na vprašanje, ali je podana vzročna zveza med škodo, ki naj bi tožniku nastala, ker je družba A. d.o.o. prenehala poslovati s tožnikom in ravnanjem toženca, ki je po prenehanju delovnega razmerja pri tožniku sam začel sodelovati s to družbo. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da tožniku te vzročne zveze ni uspelo dokazati. Res je sicer, da nekateri indici kažejo na to, da zaslišane priče, zaposlene pri družbi A. d.o.o. niso v celoti izpovedovale po resnici glede sodelovanja s tožnikom. Priče so tako zatrjevale, da so s tožnikom prenehale poslovati, ker niso bili zadovoljni s kvaliteto njegovega dela, vendar pa je tožnik v spis vložil dokazila, da je tej družbi izstavljal račune, bodisi kot samostojni podjetnik bodisi preko svoje d.o.o. tudi po tistem, ko je z družbo A. d.o.o. začel sodelovati toženec. Vendar pa navedena okoliščina še vedno ne dokazuje tega, da je družba A. d.o.o. zmanjšala obseg poslovanja s tožnikom zaradi tega, ker je pričela sodelovati s tožencem. Takšno sklepanje bi bilo morda možno, če je bil tožnik edini partner družbe A. d.o.o. in bi ga v celoti „izrinil“ toženec. Vendar pa iz izvedenih dokazov kaj takšnega ne izhaja.

Kadar delodajalec od delavca uveljavlja povrnitev škode, ki jo je ta povzročil s kršitvijo konkurenčne klavzule, potem mora dokazati vse štiri elemente odškodninske odgovornosti, torej tudi krivdo, saj delavec za škodo odgovarja le v primeru, če jo povzroči naklepoma ali iz hude malomarnosti. Obrnjeno dokazno breme v tem primeru ne pride v poštev, saj se na podlagi tega pravila lahko domneva samo najmilejša stopnja krivde, torej navadna malomarnost, od delavca pa se zahteva huda malomarnost. Pritožbeno sodišče je v tem sporu enkrat že odločalo in takrat zavzelo stališče, da nima pomislekov glede izkazanosti škode in tudi ne glede protipravnosti toženčevega ravnanja, da pa je potrebno ugotoviti, ali je podana vzročna zveza med tem, da je toženec po prenehanju delovnega razmerja pri tožniku pričel opravljati delo za družbo A. d.o.o. in škodo, ki je tožniku nastala zaradi tega, ker je ta družba zmanjšala obseg poslovanja s tožnikom. Pritožbeno sodišče soglaša z dokaznim zaključkom prvostopenjskega sodišča, da tožnik ni dokazal vzročne zveze, to je tega, da bi poslovno zvezo z družbo A. d.o.o. izgubil, ker je te posle prevzel toženec. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo tožnikov odškodninski zahtevek, saj morajo biti za odškodninsko odgovornost kumulativno podani vsi štirje elementi civilnega delikta.

Pač pa je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je tožencu nagrado za postopek odmerilo za tri postopke. Res je sicer, da je sodišče prve stopnje v tej zadevi že trikrat odločalo, vendar pa to ne pomeni, da je toženec upravičen do treh nagrad za postopek. Pritožbeno sodišče najprej razveljavilo sklep, s katerim je prvostopenjsko sodišče tožbo zavrglo, nakar je sodišče prve stopnje izdalo novo sodbo, ki je bila v ugodilnem delu prav tako razveljavljena. Drugi odstavek 14. člena Zakona o odvetniški tarifi (ZOdvT, Ur. l. RS, št. 67/2008) sicer res določa, da odvetnik v sodnem postopku lahko prejme nagrade na vsaki stopnji, pri čemer 19. člen ZOdvT izrecno določa, da nov postopek pred sodiščem nižje stopnje, kateremu je bila zadeva vrnjena v odločanje, predstavlja novo stopnjo. Vendar pa je v opombi št. 3 v tarifi, ki je sestavni del ZOdvT izrecno določeno, da se že nastala nagrada za postopek pred nižjim sodiščem, kateremu je bila zadeva vrnjena v ponovno sojenje, šteje v nagrado za postopek v ponovljenem postopku. Navedeno pomeni, da bi bil toženec do ponovne nagrade za postopek lahko upravičen le v primeru, če bi v ponovljenem postopku ta nagrada bila višja od že nastale nagrade v prejšnjem postopku. V konkretnem primeru se to ni zgodilo, saj je z izpodbijano sodbo sodišče prve stopnje odločalo o nižjem zahtevku kot s prvo meritorno izdano odločbo (zavrnilni del sodbe Pd 444/2010 z dne 19. 5. 2011 je postal pravnomočen). Navedeno pomeni, da je tožnik upravičen le do ene nagrade za postopek v višini 640,90 EUR, da je nagrada za narok do izdaje sklepa o zavrženju tožbe znašala 591,60 EUR, prav toliko nagrada za narok do izdaje ugodilne sodbe, da pa je nagrado za narok pred izdajo izpodbijane sodbe (nova stopnja pred sodiščem prve stopnje v smislu določbe 19. člena ZOdvT) potrebno odmeriti od punktuma 9.076,00 EUR, kar pomeni, da znaša 378,00 EUR in 591,60, kot je izračunalo sodišče prve stopnje. Nagrado za pritožbo je sodišče prve stopnje pravilno priznalo v višini 788,80 EUR, prav tako materialne stroške v višini 60,00 EUR, nagrado za izvedenca v višini 672,89 EUR, stroške priče v višini 57,40 EUR, k temu pa je potrebno prišteti še 20 % DDV v višini 610,18 EUR. Celotni utemeljeno priglašeni stroški toženca tako znašajo 4.391,37 EUR, kolikor mu je tožnik tudi dolžan povrniti.

Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP pritožbi delno ugodilo in izpodbijano sodbo v odločitvi o stroških postopka spremenilo tako, da je stroške, ki jih je tožnik dolžan povrniti tožencu znižalo z zneska 6.326,16 EUR na znesek 4.391,37 EUR.

V preostalem je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenem delu potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da s pritožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako pa tudi ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

Tožnik je s pritožbo delno uspel, zato je v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP, upravičen do povrnitve sorazmernega dela stroškov pritožbenega postopka. Tožnik je izpodbijal odločitev o glavni stvari na stroških postopka, seštevek obojega znaša 15.702,16 EUR. Dosojene stroške je tožnik s pritožbo uspel znižati za 2.234,79 EUR, kar pomeni, da njegov uspeh v pritožbenem postopku znaša 14,23 %. Tožnik je upravičen do povrnitve takšnega dela utemeljeno priglašenih pritožbenih stroškov. Ti znašajo 604,80 EUR (nagrada za postopek 504,00 EUR, 20 % DDV, 100,80 EUR). Tožnik je upravičen do povrnitve 14,23 % tega zneska, kar znaša 86,06 EUR.