UPRS Sodba I U 426/2016-15
Datum: 2017-10-10T02:00:00.000+02:00
ecli: ECLI:SI:UPRS:2017:I.U.426.2016.15
sodisce: Upravno sodišče
oddelek: Upravni oddelek
podrocje: PREVZEMI - UPRAVNI POSTOPEK - UPRAVNI SPOR
institut: prevzem - usklajeno delovanje - prevzemni prag - kontrola - dokaz z zaslišanjem prič - dokaz z zaslišanjem strank - indični dokaz

## Jedro

Glede na zakonsko dikcijo oblika sporazuma v smislu prvega odstavka 8. člena ZPre-1 ni pomembna. Bistveno je soglasje volj in na tej podlagi temelječe sodelovanje med udeleženimi osebami s ciljem pridobiti ali utrditi kontrolo ali onemogočiti prevzemniku uspešnost prevzemne ponudbe. Določbe 22. člena ZPre-1 veljajo tudi v primeru usklajenega delovanja po 8. členu ZPre-1. Zakon veže položaj prevzema in doseganja prevzemnega praga tako na delovanje posamezne osebe (prevzemnika) kot na usklajeno delovanje več oseb.

Indično sklepanje predstavlja v danih okoliščinah primera metodološko pravilen pristop. Toženka nikjer v izpodbijani odločbi ne zatrjuje, da bi razpolagala z direktnimi dokazi (kot bi bil na primer obstoj pisnega sporazuma).

Pojma usklajenega delovanja po prvem odstavku 8. člena ZPre-1 ne gre enačiti samo s takšnim delovanjem, ki kaže na različne (bolj ali manj splošne) skupne interese udeleženih oseb oziroma, ki temelji na njihovi osebni ali družinski povezanosti, znanstvih in podobno. Vendarle mora biti pri usklajenem delovanju po določbah ZPre-1 v povezavi s sodelovanjem udeleženih oseb izkazan tudi cilj pridobiti ali utrditi kontrolo nad ciljno družbo ali onemogočiti prevzemniku uspešnost prevzemne ponudbe.

Četudi dajejo stranke v skladu s 500. členom ZTFI svoje izjave pisno, lahko v dokaz svojih trditev predlagajo tudi zaslišanje oseb. Če izvedba takega dokaza ni potrebna, mora to toženka ustrezno utemeljiti. V konkretnem primeru je toženka dokazne predloge z zaslišanjem navedenih oseb zavrnila z neustreznim argumentom, da so se lahko te osebe izjavile glede dejstev in dokazov že kot stranke. Pri tem je toženka spregledala, da zaslišanje oziroma izjava stranke (188. člen ZUP) ni isto kot zaslišanje priče (181. do 187. člen ZUP) in da je tožnik predlagal zaslišanje navedenih oseb v potrditev svojih navedb.

## Izrek

I. Tožbi se ugodi, odločba Agencije za trg vrednostnih papirjev št. 0600-20/2015-22 z dne 8. 3. 2016 se odpravi in se zadeva vrne istemu organu v ponoven postopek.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške tega postopka v znesku 347,70 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe, od poteka tega roka dalje do plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

## Obrazložitev

Dosedanji potek postopka

1. Agencija za trg vrednostnih papirjev (v nadaljevanju agencija ali toženka) je v postopku ugotavljanja nastopa sankcije mirovanja glasovalnih pravic za tožnika kot prevzemnika in A.A., v ciljni družbi A., d.d., izdala odločbo na podlagi 1. točke tretjega odstavka 64. člena Zakona o prevzemih (v nadaljevanju ZPre-1) in tretjega odstavka 552. člena Zakona o trgu finančnih instrumentov (v nadaljevanju ZTFI).

Z odločbo je toženka v I. točki izreka ugotovila, da tožnik in A.A. po določbi prvega odstavka 8. člena ZPre-1 delujeta usklajeno ter skupaj dosegata in presegata prevzemni prag v ciljni družbi A., d.d. A.A. je imetnik 1.796.373 delnic oznake X. ciljne družbe z glasovalno pravico oziroma 53,40-odstotnega deleža delnic ciljne družbe z glasovalno pravico, tožnik pa je imetnik 8.409 delnic oznake X. ciljne družbe z glasovalno pravico oziroma 0,25-odstotnega deleža delnic ciljne družbe z glasovalno pravico. Skupaj sta brez prevzemne ponudbe imetnika 1.804.782 delnic oznake X. ciljne družbe z glasovalno pravico oziroma 53,65-odstotnega deleža delnic ciljne družbe z glasovalno pravico. Zato je tožniku in A.A. zaradi nastopa sankcije mirovanja glasovalnih pravic po prvem odstavku 63. člena ZPre-1 prepovedano uresničevati glasovalne pravice iz skupaj 1.804.782 delnic oznake X. Tako velja, dokler ne dasta skupaj ali eden od njiju prevzemne ponudbe za delnice ciljne družbe v skladu z ZPre-1 ali dokler ne odtujita toliko vrednostnih papirjev ali delniških nakupnih opcij ali terminskih pogodb, ki niso vsebovane v vrednostnih papirjih, da prevzemnega praga ne bosta več dosegala oziroma dokler ne odtujita vrednostnih papirjev ali delniških nakupnih opcij ali terminskih pogodb, ki niso vsebovane v vrednostnih papirjih, najmanj v višini deleža glasovalnih pravic, zaradi katerega je nastopila obveznost dati prevzemno ponudbo.

V II. točki izreka odločbe je toženka ciljni družbi A., d.d. z dnem dokončnosti odločbe prepovedala uresničitev glasovalnih pravic tožniku in A.A. iz I. točke izreka. To velja, dokler tožnik in A.A. ne dasta skupaj ali eden od njiju prevzemne ponudbe za delnice ciljne družbe v skladu z ZPre-1 ali dokler ne odtujita toliko vrednostnih papirjev ali delniških nakupnih opcij ali terminskih pogodb, ki niso vsebovane v vrednostnih papirjih, da prevzemnega praga ne bosta več dosegala oziroma dokler ne odtujita vrednostnih papirjev ali delniških nakupnih opcij ali terminskih pogodb, ki niso vsebovane v vrednostnih papirjih, najmanj v višini deleža glasovalnih pravic, zaradi katerega je nastopila obveznost dati prevzemno ponudbo.

V skladu s III. točko izreka odločbe sta tožnik in A.A. solidarno dolžna v roku 8 dni od pravnomočnosti odločbe plačati takso za njeno izdajo v višini 4.000,00 EUR.

2. Tožnik je zoper odločbo vložil tožbo iz razlogov nepravilne uporabe materialnega prava, bistvenih kršitev pravil postopka in nepravilne ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja v smislu 1. do 3. točke prvega odstavka 27. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). Sodišču primarno predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi in s sodbo samo odloči o stvari tako, da se postopek ustavi. Podredno predlaga, naj sodišče po odpravi odločbe vrne zadevo toženki v ponoven postopek. V obeh primerih zahteva povrnitev stroškov postopka.

3. Sodišče je tožbo vročilo toženki v odgovor. Toženka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe. Sodišču primarno predlaga, naj tožbo v skladu s 3. točko prvega odstavka 36. člena ZUS-1 zavrže, ker da ni izkazana pravna korist za vložitev tožbe. Pojasnjuje, da sta tožnik in A.A. po izdaji izpodbijane odločbe ravnala tako, kot jima je bilo z njo naloženo in prepoved uresničevanja glasovalnih pravic zanju od 15. 3. 2016 ne velja več. V zvezi s tem se sklicuje na svojo odločbo z dne 31. 3. 2016, izdano na podlagi 2. točke tretjega odstavka 64. člena ZPre-1. V nadaljevanju pa nato še ocenjuje, da je bila izpodbijana odločba izdana po zakonsko predpisanem postopku ob pravilni uporabi materialnega prava, pri čemer so bila ugotovljena in upoštevana vsa pravno pomembna dejstva in okoliščine. Glede na to sodišču podredno predlaga, naj tožbo zavrne.

4. V naknadnih pripravljalnih vlogah sta tožnik in toženka vztrajala vsak pri svojih navedbah in stališčih. Tožnik je v pripravljalni vlogi z dne 12. 5. 2016 spremenil tožbo glede podrednega zahtevka. Toženka je temu izrecno nasprotovala.

K I. točki izreka

5. Tožba je utemeljena.

Dopustnost sodnega varstva

6. V skladu s 1. točko tretjega odstavka 64. člena ZPre-1 agencija po uradni dolžnosti ali na zahtevek oseb, ki lahko po Zakonu o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD-1) vložijo tožbo iz prvega odstavka tega člena, z odločbo ugotovi, da je prevzemniku zaradi sankcije mirovanja glasovalnih pravic, določene v 63. členu ZPre-1, prepovedano njihovo uresničevanje in prepove ciljni družbi uresničitev teh pravic do nastopa pravnih dejstev, na podlagi katerih sankcija preneha.

7. V skladu s četrtim odstavkom 64. člena ZPre-1 lahko proti odločbi agencije ali če agencija o zahtevi ne odloči v 60 dneh, osebe iz tretjega odstavka istega člena v 8 dneh vložijo zahtevo za sodno varstvo na Upravno sodišče Republike Slovenije.

8. V skladu s splošno ureditvijo je v upravnem sporu zagotovljeno sodno varstvo zoper dokončne upravne akte, s katerimi se posega v pravni položaj posameznika, pravne osebe ali druge osebe, ki je lahko stranka v postopku izdaje akta (2. člen ZUS-1, 157. člen Ustave). Tožnik je oseba, ki je bila stranka ali stranski udeleženec v postopku izdaje upravnega akta (prvi odstavek 17. člena ZUS-1).

9. Sodišče je najprej presodilo ugovor toženke, da tožnik ne izkazuje pravnega interesa za vloženo tožbo, v kateri je sodišču predlagal odpravo izpodbijane odločbe in odločitev v sporu polne jurisdikcije ter podredno, odpravo izpodbijane odločbe in vrnitev zadeve v ponoven postopek pred toženko (v obeh primerih s stroškovno posledico).

10. Toženka je to svoje stališče v odgovoru na tožbo utemeljevala s pojasnjevanjem, da je na podlagi zahteve tožnika 31. 3. 2016 izdala ugotovitveno odločbo po 2. točki tretjega odstavka 64. člena ZPre-1. Na podlagi te določbe agencija po uradni dolžnosti ali na zahtevek oseb, ki lahko po ZGD-1 vložijo tožbo iz prvega odstavka tega člena, z odločbo ugotovi, da je prenehalo mirovanje glasovalnih pravic iz prejšnjega člena. Z odločbo z dne 31. 3. 2016 je toženka ugotovila, da je 15. 3. 2016 prenehalo mirovanje glasovalnih pravic iz delnic izdajatelja A., d.d. z oznako X. za A.A. iz 1.796.373 delnic oznake X. z glasovalno pravico oziroma iz 53,40-odstotnega deleža delnic ciljne družbe z glasovalno pravico. Tega dne je tožnik odsvojil 8.409 delnic oznake X., to je delež glasovalnih pravic, zaradi katerega je nastopila obveznost dati prevzemno ponudbo. Prav tako je z ugotovitveno odločbo z dne 31. 3. 2016 prenehala veljati prepoved uresničitve glasovalnih pravic za ciljno družbo A., d.d., kot posledica prenehanja mirovanja glasovalnih pravic za A.A. in tožnika. Z odsvojitvijo tožnikovih 8.409 delnic oznake X. je bil izpolnjen eden od pogojev za prenehanje mirovanja glasovalnih pravic iz I. točke izreka izpodbijane odločbe.

11. Upoštevati je treba, da je z izpodbijano odločbo (I. točka izreka, na katero pa se navezuje tudi naslednja, II. točka izreka) toženka v smislu določb ZPre-1 ugotovila usklajeno delovanje tožnika in A.A. ter njuno skupno doseganje in preseganje prevzemnega praga v ciljni družbi A., d.d. Toženka je sicer tudi izrekla prepoved uresničevanja glasovalnih pravic, vendar to izhaja iz mirovanja glasovalnih pravic že na podlagi zakona, in sicer na podlagi petega odstavka 12. člena v zvezi s prvim odstavkom 63. člena ZPre-1. Po pravni teoriji pa ugotovitvena odločba glede na dejansko stanje, ki je njena podlaga, ugotavlja določeno pravno razmerje, pravico ali obveznost oziroma pravno stanje, ki obstaja že po samem zakonu (Androjna V., Kerševan E., Upravno procesno pravo: upravni postopek in upravni spor, GV Založba, Ljubljana 2006, str. 387-388). Ugotovitvena odločba se zaradi svoje pravne narave ne izvršuje, zato so, v obsegu kot je toženka ugotovila sporno delovanje tožnika, brezpredmetna njena pojasnila v zvezi s tem, da je bila izpodbijana odločba že izvršena. Poleg tega je toženka odločila z izpodbijano odločbo (III. točka izreka), da je tožnik solidarno z A.A. dolžan plačati takso za izdajo odločbe v roku 8 dni od njene pravnomočnosti, kar se navezuje na predhodno ugotovitev o obstoju usklajenega delovanja.

12. Iz vsega navedenega tako sledi zaključek, da tožnik izkazuje pravni interes za vloženo tožbo in da je ta dopustna.

13. Tožnik je glede na drugačno stališče toženke (da ne izkazuje pravnega interesa), v pripravljalni vlogi z dne 12. 5. 2016 sicer spremenil tožbo glede podrednega zahtevka. Tožnik je dodatno podredno predlagal, naj sodišče ugotovi, da je izpodbijana odločba nezakonita. Spremembi tožbe je toženka izrecno nasprotovala. Ker pa je, kot bo razvidno v nadaljevanju, sodišče ugodilo tistemu podrednemu zahtevku (naj odpravi izpodbijano odločbo in vrne zadevo toženki v ponoven postopek, s stroškovno posledico), kot ga je tožnik postavil že v tožbi, se v presojo dopustnosti spremembe tožbe v naknadni pripravljalni vlogi ni spuščalo.

14. Sodišče je zakonitost izpodbijane odločbe meritorno presodilo v skladu s 512. členom ZTFI. Ta določa, da sodišče preizkusi odločbo agencije v mejah tožbenega zahtevka in razlogov, ki so navedeni v tožbi, pri tem pa po uradni dolžnosti pazi na bistvene kršitve določb postopka iz tretjega odstavka 27. člena ZUS-1. V ZTFI pa je v poglavju 14.2 Postopek sodnega varstva (proti odločbam agencije) med drugim tudi določeno, da tožnik v postopku sodnega varstva ne more navajati novih dejstev in predlagati novih dokazov (511. člen). Sodišče takih novot pri presoji utemeljenosti tožbe ne upošteva.

Bistveni tožbeni ugovori

15. Tožnik nasprotuje dejanskim in pravnim ugotovitvam toženke, da je skupaj z A.A. usklajeno deloval po prvem odstavku 8. člena ZPre-1 ter je zaradi tega in ker je pridobil 0,25-odstotni delež glasovalnih pravic v ciljni družbi A., d.d., nastopila obveznost objave prevzemne ponudbe po petem odstavku 22. člena ZPre-1. Uveljavlja pa tudi bistvene kršitve postopkovnih pravil. Trdi predvsem, da mu je bila kršena pravica do izjave, med drugim zato, ker meni, da toženka neutemeljeno ni izvedla dokazov z zaslišanjem oseb, ki jih je predlagal in s katerimi je dokazoval odločilna negativna dejstva (neobstoj sporazuma).

Materialno pravo in pravno odločilna dejstva

16. V postopku nadzora je toženka ugotavljala, ali je v ciljni družbi A., d.d. prišlo do obveznosti objave prevzemne ponudbe zaradi doseganja in preseganja prevzemnega praga v smislu ZPre-1 (prvi odstavek 12. člena v zvezi s petim odstavkom 22. člena in 3. točko prvega odstavka 22. člena).

17. S tem v zvezi je toženka ugotavljala usklajeno delovanje tožnika in A.A. v družbi A., d.d. po prvem odstavku 8. člena ZPre-1, ki v obliki t. i. generalne klavzule določa, da so osebe, ki delujejo usklajeno, tiste osebe, ki na podlagi izrecnega ali tihega, ustno ali pisno sklenjenega sporazuma sodelujejo in katerih cilj je pridobiti ali utrditi kontrolo nad ciljno družbo ali onemogočiti prevzemniku uspešnost prevzemne ponudbe.

18. Glede na zakonsko dikcijo oblika sporazuma ni pomembna. Bistveno je soglasje volj in na tej podlagi temelječe sodelovanje med udeleženimi osebami s ciljem pridobiti ali utrditi kontrolo ali onemogočiti prevzemniku uspešnost prevzemne ponudbe.

19. Prevzemnik, ki doseže prevzemni prag 1/3 deleža glasovalnih pravic v ciljni družbi (7. člen ZPre-1), mora dati v skladu z zakonom prevzemno ponudbo (12. člen ZPre-1 - obvezna prevzemna ponudba). Oseba, ki je dosegla prevzemni prag, pa ni dolžna dati prevzemne ponudbe, če gre za izjemo, določeno v 22. členu ZPre-1. Vendar za osebo, ki je oproščena obveznosti dati prevzemno ponudbo po prvem ali drugem odstavku 22. člena ZPre-1, ta obveznost nastane v skladu s petim odstavkom istega člena ob prvi nadaljnji pridobitvi vrednostnih papirjev (ki jih je že pridobila, pa je šlo za izjemo pri obveznosti dati prevzemno ponudbo), razen če prevzemnega praga ne dosega več. Obveznost dati prevzemno ponudbo po ZPre-1 nastopi v tem primeru na podlagi izrecne zakonske določbe za vsako dodatno pridobitev vrednostnih papirjev ne glede na njihovo število (tudi, če gre na primer za le minimalni delež).

20. Določbe 22. člena ZPre-1 veljajo prav tako v primeru usklajenega delovanja po8. členu ZPre-1. Zakon veže položaj prevzema in doseganja prevzemnega praga tako na delovanje posamezne osebe (prevzemnika) kot na usklajeno delovanje več oseb. Če osebe, ki delujejo usklajeno, skupaj dosežejo prevzemni prag, so solidarno zavezane dati prevzemno ponudbo, razen če se sporazumejo, da bo dala prevzemno ponudbo samo ena ali nekatere od njih (prvi odstavek 15. členaZPre-1). Pri ugotavljanju, ali so osebe, ki delujejo usklajeno, dosegle prevzemni prag, se za vsako od njih ugotovi delež glasovalnih pravic v skladu s 6. členom ZPre-1, nato pa se njihovi deleži seštejejo (tretji odstavek 7. člena ZPre-1).

21. Brez poseganja na tej točki v nadaljnjo presojo aplikacije normativne ureditve usklajenega delovanja, sodišče v okoliščinah obravnavanega primera v celoti pritrjuje pravnemu naziranju toženke, da pojem utrditve kontrole v konkretni družbi predstavlja tudi pridobitev že ene same delnice. Pojem kontrole se nanaša na glasovalno pravico iz delnice (članska pravica). V obravnavanem primeru je šlo za to, da je tožnik pridobil 8.409 delnic oznake X. z glasovalno pravico oziroma 0,25-odstotni delež glasovalnih pravic v ciljni družbi A., d.d. Ob upoštevanju deleža glasovalnih pravic v smislu ZPre-1 po 6. členu tega zakona pa vsako povečanje tega deleža predstavlja v tem smislu tudi utrjevanje kontrole (prim. odločbo Vrhovnega sodišča RS G 6/2011 z dne 28. 5. 2012, 36. točka obrazložitve). Kakšna je de facto kontrola za takšno ugotovitev ni pravno odločilno. Če potegnemo vzporednico s prevzemnim pragom, ta tako predpostavlja zakonsko domnevo, da prevzemnik pridobiva kontrolo oziroma jo utrjuje, "ne daje pa prevzemniku nobenega jamstva, da bo kontrolo s tem tudi pridobil in jo lahko dejansko izvajal" (Kocbek M., Plavšak N., Pšeničnik D., Zakon o prevzemih ZPre-1, Uvodna pojasnila, GV Založba, Ljubljana 2006, str. 25). Stališče tožnika, češ da v konkretnem primeru ne gre trditi, da je z 0,25 odstotkov delnic mogoče pridobivati ali utrjevati kontrolo nad družbo, v kateri imata največja delničarja približno 53 in 40 odstotkov, z vidika pravkar povedanega v smislu ZPre-1 ne zdrži. 22. Po ugotovitvah toženke, ki v tem upravnem sporu niso sporne, je 8. 10. 2014 A.A. v skladu s šestim odstavkom 22. člena ZPre-1 toženko obvestil o uporabi izjeme po 3. točki prvega odstavka istega člena. Po tej določbi oseba, ki je dosegla prevzemni prag, ni dolžna dati prevzemne ponudbe, če ga je dosegla s pridobitvijo vrednostnih papirjev pri izvedbi združitve ali delitve delniške družbe z zamenjavo za vrednostne papirje pravne osebe, ki je zaradi združitve ali delitve prenehala, če namen združitve ali delitve ni bil prevzem ciljne družbe. Toženka je ocenila, da je uporaba te izjeme upravičena. Dne 8. 12. 2014 sta bili v centralnem registru KDD izvedeni pripojitvi družbe B. d.d., ...,..., matična številka ..., z oznako delnic Y., ter družbe C. d.o.o., ..., k družbi A. d.d. kot prevzemni družbi. Po pripojitvi je postal A.A. imetnik 53,40-odstotnega deleža glasovalnih pravic v družbi A., d.d., s čimer je presegel prevzemni prag, kot ga določa ZPre-1. Dne 6. 8. 2015 pa je tožnik pridobil 8.409 delnic oznake X. oziroma 0,25-odstotni delež glasovalnih pravic v ciljni družbi A., d.d. 23. Sporno pri tem je, ali dejstva in okoliščine, ki jih je ugotovila toženka in na katere je oprla izpodbijano odločitev, utemeljujejo zaključek o usklajenem delovanju tožnika in A.A. v smislu prvega odstavka 8. člena ZPre-1 ter zaradi tega, iz razloga pridobitve 8.409 delnic družbe A., d.d. s strani tožnika, v opustitveni obliki kršitev zakonsko predpisane obveznosti dati prevzemno ponudbo po petem odstavku 22. člena ZPre-1, kot določa 15. člen ZPre-1. 24. Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je toženka ugotavljala obstoj usklajenega delovanja tožnika in A.A., ki naj bi temeljil na njunem medsebojnem sporazumu v smislu prvega odstavka 8. člena ZPre-1, na podlagi več (različnih) indicev.

25. Indično sklepanje predstavlja v danih okoliščinah primera metodološko pravilen pristop. Toženka nikjer v izpodbijani odločbi ne zatrjuje, da bi razpolagala z direktnimi dokazi (kot bi bil na primer obstoj pisnega sporazuma). Po izrecni zakonski določbi gre lahko za izrecen ali tih, ustno ali pisno sklenjen sporazum. Obstoj posameznega znaka usklajenega delovanja praviloma ne more zadostovati za materialnopravni zaključek, da gre za usklajeno delovanje, kadar pa je teh znakov več in so povezani v logično smiselno celoto, potem (lahko) dovolj prepričljivo kažejo, da je ravnanje usmerjeno v pridobitev oziroma utrditev kontrole nad ciljno družbo (odločba Vrhovnega sodišča RS G 4/2012 in G 5/2012 z dne 12. 6. 2012, 19. točka obrazložitve - v tej zadevi je bila sicer izpodbijana odločba izdana na drugi pravni podlagi, vendar je šlo prav tako za očitek o usklajenem delovanju; prim. tudi odločbo Vrhovnega sodišča RS G 1/2009 z dne 6. 7. 2010, 24. točka obrazložitve). Navedbi tožnika, da indici ne morejo zadostovati kot dokaz obstoja sporazuma, ni mogoče slediti.

26. Po mnenju toženke so dokazovale obstoj usklajenega delovanja tožnika in A.A. naslednje ključne okoliščine, kot jih je ugotovila v postopku pred izdajo izpodbijane odločbe in navedla v obrazložitvi (16. do 20. točka obrazložitve odločbe - sodišče jih v nadaljevanju v bistvenem povzema): - iz izpisa registra družb iz Münchna za tožnika izhaja, da so njegovi ustanovitelji B.B. in C.C., ter njuni partnerki; - zakoniti zastopnik tožnika je B.B.; - tožnika (tudi) na podlagi domnev usklajenega delovanja upravljavsko obvladuje B.B., lastniško pa, tudi po svojih partnerkah, B.B. in C.C.; - A.A. ter B.B. in C.C. so družinsko povezani (razmerje oče - sin s poslovno sposobnostjo); - A.A. je od 11. 1. 2013 predsednik uprave družbe A., d.d.; - iz sklepa nadzornega sveta družbe A., d.d. z dne 22. 4. 2015 izhaja, da je ta soglašal s predlogom uprave (katere predsednik je A.A.), da se B.B.. in C.C. imenuje na funkcijo direktorja operacij, kar predstavlja vodstveno funkcijo in k čemur je, glede na svoj položaj v družbi A., d.d., pripomogel A.A.; - vpetost B.B. in C.C. v poslovanje družbe A., d.d. izhaja iz zapisnika 25. seje skupščine delničarjev družbe A., d.d. z dne 25. 8. 2015 - pravilno 24. 8. 2015 (oba sta odgovarjala na vprašanja delničarjev in pojasnjevala poslovanje družbe, C.C. je tudi predsedoval skupščini); - na seji skupščine delničarjev družbe A., d.d. z dne 24. 8. 2015 sta tožnik in A.A. pri vseh sklepih glasovala enako; - iz letnega poročila družbe A., d.d. za leto 2014 je razvidno, da ta družba posluje tudi z družbami, ki so v lastništvu povezanih oseb z A.A. (med družbami so navedene predvsem takšne, ki so v lasti B.B.. in C.C. oziroma družbe, kjer je vsaj eden od njiju direktor družbe), pri čemer je ta povezava v glavnem v tem, da ima A.A. kot predsednik uprave in večinski lastnik družbe A., d.d. vpliv na izbiro družb in oseb, s katerimi družba A., d.d. posluje.

27. Tožnik na drugi strani v tožbi trdi (in v naknadnih pripravljalnih vlogah pri teh svojih stališčih vztraja), da z A.A. ni deloval usklajeno ter da je toženka navedla vsebinsko nepovezana dejstva in okoliščine, ki obstoja sporazuma ne dokazujejo. Okoliščina, da je toženki dokazovanje oteženo, kadar ni podana nobena domneva usklajenega delovanja in ne obstaja pisni oziroma izrecni sporazum, ne sme imeti teže. Kar je storila toženka, vzpostavlja neizpodbojno domnevo usklajenega delovanja za družinsko in poslovno povezane osebe, čeprav ZPre-1 izrecno določa, da taka domneva v konkretnem primeru ne obstoji in to niti ni sporno. Družinske povezave po ZPre-1 v primeru, da gre za starše in otroke s polno poslovno sposobnostjo, niso dokaz usklajenega delovanja. Ni res, da bi postavitev povezanih oseb na ključne pozicije v družbi A., d.d. pomenila utrjevanje kontrole nad to družbo. To bi pomenilo le pridobivanje delnic, če bi imeli pridobitelji tudi tak namen. Vsa poslovna in podobna razmerja, ki jih našteva toženka, so kvečjemu posledica samostojnega obvladovanja družbe s strani A.A. Toženka je vsebinsko povsem spregledala odločilno navedbo tožnika, da je bil za posle družbe A., d.d. z družbami, ki so v lasti sorodnikov A.A., vedno zadolžen D.D., ki je bil tudi podpisnik pogodb. Njega je pri tem nasledil član uprave E.E. Ne drži trditev toženke, da naj bi bilo dejstvo, da si interesi oseb ne nasprotujejo, dejavnik, ki kaže na usklajeno delovanje. To, da osebe poslovno delujejo v isti družbi, še ne pomeni, da med njimi obstaja sporazum o usklajenem delovanju v smislu 8. člena ZPre-1. Ni jasno, kako bi bilo mogoče z glasovanjem na konkretni skupščini pridobiti ali utrditi kontrolo nad družbo, v kateri imata prvi in drugi največji delničar skupaj čez 93 odstotkov glasov in celo glasujeta v določenih zadevah enako. Na skupščini, ki je potekala 24. 8. 2015, sta B.B. in C.C. na vprašanja odgovarjala kot direktorja operacij, ki sta razpolagala z ustreznimi informacijami. B.B. so kot predsedujočega na skupščini izvolili vsi delničarji soglasno.

28. Po presoji sodišča dejstva in okoliščine, ki jih je toženka navedla v obrazložitvi izpodbijane odločbe, glede na argumentacijo toženke, niti posamezno niti kot celota ne kažejo z razumno prepričljivostjo na obstoj tihega sporazuma med tožnikom in A.A. s ciljem utrditi kontrolo v družbi A., d.d. 29. Z navedenimi družinskimi povezavami, ki jih navaja toženka, predstavljeno vpetostjo B.B.. in C.C. (sinova A.A., ki je predsednik uprave v družbi A., d.d., sicer ustanovitelja tožnika, B.B. pa je tudi njegov direktor) v poslovanje družbe A., d.d. ter opisanimi poslovnimi odločitvami družbe A., d.d., toženka ni zmogla dokaznega bremena, da navedeni indici kažejo na sporazum, konkretno med tožnikom in A.A., s ciljem utrjevanja kontrole nad družbo A., d.d. Kot je sodišče že navedlo (21. točka obrazložitve te sodbe), utrjevanje kontrole predstavlja pridobivanje delnic z glasovalno pravico v skladu z ZPre-1 v družbi A., d.d. (v konkretnem primeru). Vendar pa iz navedb toženke ni razvidno, kako je iz dejanske podlage, ki jo je toženka upoštevala pri ugotavljanju usklajenega delovanja (26. točka obrazložitve te sodbe), konkretno razviden tak (skupen) cilj tožnika in A.A. Toženka te povezave ni pojasnila. Pojma usklajenega delovanja po prvem odstavku 8. člena ZPre-1 ne gre enačiti samo s takšnim delovanjem, ki kaže na različne (bolj ali manj splošne) skupne interese udeleženih oseb oziroma, ki temelji na njihovi osebni ali družinski povezanosti, znanstvih in podobno. Vendarle mora biti pri usklajenem delovanju po določbah ZPre-1 v povezavi s sodelovanjem udeleženih oseb izkazan tudi cilj pridobiti ali utrditi kontrolo nad ciljno družbo ali onemogočiti prevzemniku uspešnost prevzemne ponudbe.

30. Kolikor pa bi bilo mogoče razumeti, da toženka svojo argumentacijo v obrazložitvi izpodbijane odločbe gradi še na tem, da na cilj utrjevanja kontrole kaže tudi sama pridobitev delnic družbe A., d.d. s strani tožnika dne 6. 8. 2015, sodišče poudarja, da v tem primeru toženka prav tako ni navedla povezave med to pridobitvijo delnic in predhodnim obstojem sporazuma med tožnikom in A.A., kar bi lahko po vzročno-posledičnem principu kazalo na usklajeno delovanje. Poleg tega okoliščine, ki jih toženka navaja za obdobje do pridobitve delnic s strani tožnika dne 6. 8. 2015, zadevajo lastniško in upravljavsko strukturo tožnika, položaj A.A. v družbi A., d.d. in družinske povezave (brez konkretno navedenih ravnanj), na splošno poslovanje družbe A., d.d. "tudi z družbami, ki so v lastništvu povezanih oseb" z A.A. (na osnovi letnega poročila te družbe za leto 2014, brez konkretnih navedb toženke v zvezi s temi posli) ter imenovanje C.C. in B.B. na funkcijo direktorja operacij v družbi A., d.d. (sklep nadzornega sveta družbe A., d.d. z dne 22. 4. 2015). Samo okoliščine, kot jih je navedla toženka, po oceni sodišča še ne morejo dati dovolj konkretne podlage za izkazanost obstoja usklajenega delovanja po prvem odstavku 8. člena ZPre-1. 31. Tožnik ima prav, ko trdi, da postavitev povezanih oseb na ključne pozicije v družbi A., d.d. ne predstavlja utrjevanja kontrole nad to družbo. Pri tej okoliščini kot taki namreč ne gre za utrjevanje kontrole v smislu določb ZPre-1, torej v smislu povečevanja deleža glasovalnih pravic. To sicer ne pomeni tudi, da tega dejstva ni mogoče upoštevati kot indic, vendar pa samo po sebi ne more direktno kazati na obstoj sporazuma v smislu prvega odstavka 8. člena ZPre-1, torej vendarle ne more imeti tako velike teže, da ne bi bilo potrebe po ugotavljanju in ocenjevanju še več drugih dejstev oziroma indicev.

32. Dogajanje na skupščini dne 24. 8. 2015 pa je časovno sledilo pridobitvi delnic s strani tožnika (do tega je prišlo 6. 8. 2015). Po oceni toženke naj bi dogajanje na skupščini 24. 8. 2015 kazalo (kot posledica) na sklenjen dogovor. Vendar pa toženka ni pojasnila (npr. z natančnejšo analizo poteka glasovanja, morebitnih dodatnih posebnih okoliščin ...), kako bi to dokazovalo obstoj sporazuma med tožnikom in A.A. s ciljem pridobiti ali utrditi kontrolo nad družbo A., d.d., kateremu bi - po takšni razlagi - (šele) sledila pridobitev delnic s strani tožnika. Dejstvo enakega glasovanja ne kaže (per se) na predhodni dogovor strank v smislu prvega odstavka 8. člena ZPre-1. 33. Tožnik med drugim tudi trdi, da ni nikoli navedel, da A.A. od prejema poziva toženke z dne 2. 11. 2015, da se izjavi o dejstvih in okoliščinah, ki so pomembne za odločitev (v nadaljevanju poziv), ne bi vedel o pridobitvi delnic z njegove strani (30. točka obrazložitve izpodbijane odločbe). Pač pa trdi, da je navedel, da je bil A.A. o nakupu delnic z njegove strani seznanjen šele nekaj dni pred skupščino (3. točka na 5. strani izjave tožnika z dne 23. 11. 2015). Toženki očita, da se glede teh trditev ni ustrezno opredelila oziroma ni izvedla v zvezi s tem predlaganega zaslišanja oseb, čeprav gre za trditve, ki so ključnega pomena.

34. Po presoji sodišča tožnik utemeljeno ugovarja, da se toženka ni ustrezno opredelila do okoliščine, ali je A.A. vedel za sporno pridobitev delnic s strani tožnika že prej kot pa "nekaj dni pred skupščino", ki je potekala 24. 8. 2015. Do sporne pridobitve delnic s strani tožnika pa je prišlo (že) 6. 8. 2015. V tej luči je treba pritrditi navedbi tožnika, da ne more biti sporazuma, če domnevni udeleženci ne vedo za ravnanja eden drugega. Gre za odločilno dejstvo pri ugotavljanju obstoja sporazuma v smislu prvega odstavka 8. člena ZPre-1, ki ga toženka ni prepričljivo presodila oziroma navedla v svoji obrazložitvi, ko se je sklicevala le na dogajanje na skupščini (na dan 24. 8. 2015).

35. V 28. točki obrazložitve izpodbijane odločbe je toženka v zvezi s tožnikovo navedbo, da nakupa delnic ciljne družbe ni opravil z namenom izogibanja obveznosti objaviti prevzemno ponudbo, navedla, da tega ni zatrjevala in da "sledi navedbi, da se z nakupom niso želeli izogniti objavi prevzemne ponudbe". Po oceni sodišča ni mogoče spregledati, da toženka s takšno navedbo v obrazložitvi svoje odločitve kontrira ostalim svojim navedbam in zaključkom, da je med tožnikom in A.A. obstajalo usklajeno delovanje. To dodatno omaje prepričanost njene argumentacije. Življenjsko izkustveno je namreč, da bi med tožnikom in A.A. obstajal sporazum o sodelovanju ravno za to, da bi se A.A. izognil siceršnji obveznosti objave prevzemne ponudbe po ZPre-1. Namen instituta usklajenega delovanja je otežitev izigravanja pravil o obvezni prevzemni ponudbi (Kocbek M., Plavšak N., Pšeničnik D., Zakon o prevzemih ZPre-1, Uvodna pojasnila, GV Založba, Ljubljana 2006, str. 46-47).

36. Sodišče na podlagi vsega zgoraj navedenega zaključuje, da dejstva in okoliščine, ki jih je ugotovila toženka in na katere je oprla izpodbijano odločitev, ne utemeljujejo materialnopravnega zaključka o obstoju usklajenega delovanja med tožnikom in A.A. v smislu generalne klavzule prvega odstavka 8. člena ZPre-1. Toženka ni pravilno uporabila te določbe, posledično pa tudi ne petega odstavka 22. člena ZPre-1, kar je razlog za odpravo izpodbijane odločbe po 1. točki prvega odstavka 27. člena ZUS-1. Procesno pravo

37. Tožnik navaja, da bi morala toženka razpisati ustno obravnavo, kot določa 2. točka drugega odstavka 502. člena ZTFI, ker naj bi bile v postopku udeležene osebe z nasprotujočimi si interesi. Navaja, da je bila razlog za začetek postopka prijava delničarja D.D. in njegov zahtevek oziroma prijava je očitno usmerjena proti drugima dvema delničarjema v družbi A., d.d., A.A. in njemu.

38. Očitana kršitev 2. točke drugega odstavka 502. člena ZTFI ni podana. V obravnavani zadevi je toženka postopek za izdajo izpodbijane odločbe vodila po uradni dolžnosti (v skladu s tretjim odstavkom 64. člena ZPre-1), kar je jasno navedla v 3. točki obrazložitve izpodbijane odločbe. Iz 8. točke obrazložitve izpodbijane odločbe (navedba izvedenih dokazov) je tudi razvidno, da je vlogo D.D. toženka obravnavala (le) kot prijavo. D.D. nedvomno ni bil stranka postopka pred toženko, niti stranski udeleženec, in izpodbijana odločba mu (po podatkih upravnega spisa) tudi ni bila vročena. V postopku ni bilo udeleženih strank z nasprotujočimi si interesi. Drugačne trditve tožnika so brez podlage.

39. Tožnik meni, da je bila toženka že pred vročitvijo poziva strankam vnaprej prepričana o obstoju sporazuma med A.A. in tožnikom o utrjevanju kontrole nad družbo A., d.d.. To naj bi izhajalo iz poziva strankam, naj se izjavijo v postopku (besedilo "po prepričanju ATVP ..."). S tem naj ne bi imele stranke nobene dejanske možnosti, da bi vplivale na potek postopka s svojimi izjavami in dokaznimi predlogi.

40. Takšen očitek tožnika o vnaprejšnji odločitvi toženke zgolj na podlagi ene besede v pozivu je deplasiran in ne more biti neutemeljen. Pravilnost in zakonitost odločitve toženke je podvržena sodni kontroli.

41. Tožnik navaja, da mu prijava D.D. z dne 18. 9. 2015, na podlagi katere je toženka začela postopek, ni bila vročena, zaradi česar naj bi mu bila kršena pravica do izjave.

42. Očitana kršitev pravice do izjave, ker da tožniku toženka ni vročila prijave D.D., ni podana. Iz poziva, ki se nahaja v upravnem spisu, in dopolnitve poziva, je namreč razvidno, da se je imel tožnik možnost seznaniti z vsemi očitki toženke oziroma njenimi odločilnimi ugotovitvami, ki so bile podlaga za izdajo izpodbijane odločbe. Toženka prijave D.D. ni bila dolžna posredovati tožniku, saj ji tega ne nalaga ne ureditev v ZTFI in ne ureditev po ZUP, poleg tega pa je imel tožnik kot stranka ves čas postopka pravico, da vpogleda v spis v skladu z 82. členom ZUP (prim. stališče, ki ga je Upravno sodišče že zavzelo v sodbi I U 144/2015 z dne 15. 3. 2016, 18. točka obrazložitve).

43. Tožnik tudi ugovarja, da mu je toženka poziv nezakonito vročila na naslov stalnega prebivališča zakonitega zastopnika v Sloveniji, medtem ko je sedež družbe v Nemčiji.

44. Po tretjem odstavku 85. člena ZUP se pravnim in fizičnim osebam, registriranim za opravljanje dejavnosti, res praviloma vroča na naslovu, navedenem v registru, in pri tem ne gre za osebno vročanje zakonitemu zastopniku. Vendar drugačno ravnanje toženke v konkretnem primeru, ob nespornem dejstvu, da se je tožnik seznanil z vsebino poziva in nanj tudi odgovoril, ne predstavlja bistvene kršitve pravil postopka, ki bi lahko vplivala na pravilnost in zakonitost odločitve toženke. Zato v konkretnem primeru to ne more biti razlog, ki bi narekoval odpravo izpodbijane odločbe.

45. Ugotavlja pa sodišče utemeljenost tožbenih očitkov, da toženka v obrazložitvi izpodbijane odločbe ni ustrezno obrazložila zavrnitve dokaznih predlogov tožnika, naj zasliši B.B., E.E. in A.A., ki naj bi potrdili njegove trditve v postopku pred toženko (glede drugih zavrnitev dokaznih predlogov sodišče sodi, da je obrazložitev toženke zadostna in prepričljiva in je tožnik s svojimi tudi sicer splošnimi trditvami ne more uspešno izpodbiti).

46. Glede predlaganega zaslišanja C.C. je toženka zavrnitev tega dokaza zavrnila z obrazložitvijo, da gre za direktorja družbe D. GmbH (tožnika v tem upravnem sporu), ki je imel že kot zakoniti zastopnik te družbe možnost podati izjavo; karkoli je torej C.C. želel navesti v tej zadevi, bi moral oziroma je navedel v svojih izjavah, katerim je priložil tudi ustrezne dokaze. Zato še ustna pojasnila po mnenju toženke naj ne bi bila potrebna. Glede predlaganega zaslišanja E.E., člana uprave družbe A., d.d., je toženka navedla, da tudi zanj velja enaka razlaga, ker je podal izjavo kot zakoniti zastopnik družbe A., d.d. Glede predlaganega zaslišanja A.A. je toženka navedla, da gre za stranko predmetnega nadzornega postopka, zato mu je tudi posredovala poziv (in dopolnitev), na podlagi katerega je že navedel vsa dejstva in dokaze.

47. Tožnik ima prav, da toženka na tak način zmotno enači pravico podajati navedbe s pravico navedbe dokazovati oziroma enači trditveno in dokazno breme, ki sta sicer res povezana instituta, vendar ju je treba razlikovati. Četudi dajejo stranke v skladu s 500. členom ZTFI svoje izjave pisno, lahko v dokaz svojih trditev predlagajo tudi zaslišanje oseb. Če izvedba takega dokaza ni potrebna, mora to toženka ustrezno utemeljiti. V konkretnem primeru je toženka dokazne predloge z zaslišanjem navedenih oseb zavrnila z neustreznim argumentom, da so se lahko te osebe izjavile glede dejstev in dokazov že kot stranke (če poda izjavo zakoniti zastopnik pravne osebe, gre za izjavo pravne osebe). Pri tem je toženka spregledala, da zaslišanje oziroma izjava stranke (188. člen ZUP) ni isto kot zaslišanje priče (181. do 187. člen ZUP) in da je tožnik predlagal zaslišanje navedenih oseb v potrditev svojih navedb. Tudi s sicer zgolj splošno navedbo v odgovoru na tožbo, češ da bi bile izjave navedenih oseb nepomembne za postopek, toženka ne more sanirati nezakonitosti v izpodbijani odločbi, poleg tega pa kaže takšno stališče toženke na nedopustno vnaprejšnjo dokazno oceno. Toženka ne more predvidevati, kaj bi (ali česa ne bi) posamezne osebe lahko izpovedale v zvezi z navedbami tožnika.

48. Toženka je zaradi neutemeljene zavrnitve navedenih dokaznih predlogov tožnika kršila njegovo pravico do izvedbe predlaganih dokazov, zaradi tega njegovo pravico do izjave, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev postopka iz 3. točke drugega odstavka 237. člena ZUP in s tem nadaljnji razlog za odpravo izpodbijane odločbe po 2. točki prvega odstavka 27. člena ZUS-1 v zvezi s tretjim odstavkom istega člena.

Zaključno

49. Sodišče je zaradi napačne uporabe prvega odstavka 8. člena in petega odstavka 22. člena ZPre-1 ter absolutne bistvene kršitve postopka iz 3. točke drugega odstavka 237. člena ZUP, v skladu s 3. in 4. točko prvega odstavka 64. člena ZUS-1, izpodbijano odločbo odpravilo v celoti v skladu s tožbenim predlogom (upoštevaje povezanost vseh točk izreka) ter po tretjem in četrtem odstavku istega členaZUS-1 vrnilo zadevo toženki, da ponovno odloči o zadevi oziroma jo zaključi z izdajo ustreznega akta.

50. Sodišče je vzelo vse navedbe strank na znanje, izrecno pa se je opredelilo do tistih, ki so bile odločilnega pomena za odločitev. Na ostale navedbe je odgovorjeno v okviru razlogov sodbe.

51. Tožnik je sodišču sicer primarno predlagal, naj odloči v sporu polne jurisdikcije in navedel je tudi razloge za tako odločanje. Vendar sodišče temu tožbenemu predlogu ni moglo slediti, ker podatki postopka z ozirom na ugotovljene kršitve zakona za to niso dali zanesljive podlage. Vsi pogoji po prvem odstavku 65. člena ZUS-1 za odločanje v sporu polne jurisdikcije torej niso bili izpolnjeni.

52. Ker sodišče ni samo odločalo v stvari (v sporu polne jurisdikcije), tudi ni izvedlo predlaganih dokazov (predlagana zaslišanja, vpogledi v listine); sodišče je lahko razsodilo že na podlagi trditvene podlage strank, izpodbijane odločbe ter podatkov iz upravnega spisa. Predlogu tožnika, naj se opravi glavna obravnava, sodišče torej zaradi tega ni sledilo in je odločilo na seji (513. člen ZTFI).

K II. točki izreka

53. Ker je sodišče tožbi ugodilo, je tožnik v skladu s tretjim odstavkom 25. člena ZUS-1 upravičen do povračila stroškov upravnega spora v pavšalnem znesku, kot določa Pravilnik o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu (v nadaljevanju Pravilnik).

54. Drugačno stališče tožnika v pripravljalni vlogi z dne 12. 5. 2016, da naj bi mu pripadali stroški postopka v skladu z Odvetniško tarifo, Pravilnik pa naj ne bi bil po njegovem mnenju skladen z Zakonom o odvetništvu (v nadaljevanju ZOdv) in Odvetniško tarifo, ni utemeljeno. Pravilnik ima pravno podlago v zgoraj navedeni določbi ZUS-1, ki predstavlja specialnejši predpis v upravnem sporu v razmerju do ZOdv in Odvetniške tarife, tako da so vsa obširna pojasnjevanja tožnika, ki zahteva, naj sodišče Pravilnika ne uporabi v skladu z institutom exceptio illegalis, brezpredmetna.

55. Ker je bila zadeva rešena na seji in je tožnika v postopku zastopala odvetniška družba, se mu v skladu s Pravilnikom (drugi odstavek 3. člena) priznajo stroški upravnega spora v višini 285,00 EUR in 22 % DDV (pooblaščenka tožnika je zavezanka za DDV), ki znaša 62,70 EUR, skupaj torej 347,70 EUR. Stroške je dolžna povrniti toženka v roku 15 dni od vročitve te sodbe. Upoštevaje prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika zakonske zamudne obresti od stroškov postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo.