title: Lestadiolaisuus

text: Kansainvälisesti tunnettuja lestadiolaistaustaisia tieteen edustajia ovat folkloristi Elli-Kaija Köngäs-Maranda (1932–1982) ja Helsingin yliopiston uskontotieteen emeritusprofessori Juha Pentikäinen sekä lääketieteen professori, sydänkirurgi Pentti Kärkölä. Uuden sukupolven kansainvälistä huipputiedettä edustaa monia huomattavia kunnianosoituksia saavuttanut, mm. Suomen Akatemian ja Suomen Nuorkauppakamarit ry:n palkitsema eläinlääketieteellisen molekyyligenetiikan professori Hannes Lohi.


title: Lestadiolaisuus

text: Muita merkittäviä henkilöitä:


title: Lestadiolaisuus

text: Lestadiolaisten suhtautuminen musiikkiin heijastelee myös liikkeelle ominaista eroa uskovien ja ei-uskovien välillä. "Maailmallinen musiikki" eli karkeasti yleistäen iskelmät ja kaikki maallinen populaarimusiikki, katsotaan synniksi "Raamatun arvomaailmaa vastaan sotivan sanomansa" vuoksi. "Sanomalla" ei tarkoiteta tässä pelkästään epäsopivaa sanoitusta, vaan myös synnillistä ja "lihallisuutta" korostavia musiikillisia elementtejä, sävelmää ja/tai rytmityyppiä, koska "syntimusiikkina" pidetään myös iskelmiä joissa ei ole sanoitusta. Vanhoillislestadiolaiset eivät hyväksy myöskään gospel-musiikkia.


title: Lestadiolaisuus

text: Sen sijaan klassisen musiikin soittaminen tai laulaminen koetaan periaatteessa myönteiseksi harrastukseksi. Sen tulee kuitenkin mieluiten pysyä "harrasteluna", sillä esiintyvän ammattimuusikon ammatti on uskovaiselta kielletty. Klassisen musiikin lisäksi saatetaan suosia esimerkiksi vanhaa suomalaista maallista laulumusiikkia ja kansanmusiikkia (lähinnä kansanlauluja). Rauhan sanan ja uusheräyksen piirissä suhtaudutaan eri musiikkityyleihin liberaalimmin kuin vanhoillislestadiolaisuudessa ja esimerkiksi gospel on käytössä erityisesti nuorten tilaisuuksissa. Sen sijaan esikoislestadiolaisten seuroissa ei käytetä lainkaan säestystä (tässä suhteessa se vertautuu ortodoksisen kirkon perinteeseen).


title: Lestadiolaisuus

text: Maallista musiikkia kunniallisempana ja tärkeämpänä lestadiolaiset pitävät hengellistä musiikkia. Suurimmilla ryhmittymillä on omat laulukirjat ja se julkaistaan usein liitteenä Virsikirjan kanssa. Vanhoillislestadiolaisuuden laulukokoelma on Siionin laulut (ensimmäinen, O.H. Jussilan toimittama laitos 1916), esikoislestadiolaisten on Hengelliset laulut, sekä Rauhan sanan ja Uusheräyksen yhteinen laulukokoelma Siionin matkalaulut. Liikkeiden omia laulukirjoja on käännetty myös eri kielille. Eniten käännetty kokoelma on Siionin laulut, joka on lisäksi käännetty seitsemälle kielelle. Laulukokoelmista on otettu useita lauluja myös Virsikirjaan.


title: Lestadiolaisuus

text: Vanhoillislestadiolaisuuden 1970-luvun opillisten tiukennuksien ja sisäisten puhdistusten (ns. hoitokokousten) yhteydessä laulukirjaa uudistettiin radikaalisti. SRK toteutti ns. laulukirjauudistuksen, jolloin Siionin laulut -kokoelmasta poistettiin "lihallisina", "maailmallisina" tai muutoin sopimattomina 156 perinteistä laulua. SRK on sittemmin uudistanut laulukokoelmaa edelleen ja lisännyt siihen erityisesti liikkeen opillisia korostuksia alleviivaavia, kuten ehkäisykieltoa ja seurakuntaoppia korostavia sanoituksia.


title: Lestadiolaisuus

text: Kuoroharrastus oli vanhoillislestadiolaisuudessa varsin suosittua 1930-luvulta aina 1960-luvun alkuvuosiin saakka. 1960-luvun alkuvuosien ns. pappishajaannuksen yhteydessä ja maallikkosiiven noustua valtaan SRK:n piirissä otettiin käyttöön tiukka kuri, johon liittyi monia uusia kieltoja. Tässä yhteydessä kuoroharrastuskin julistettiin lopulta synniksi (puhujain- ja seurakuntavanhinten kokouksen päätös 1972). Kuorotoiminta alkoi kuitenkin vähin erin kehittyä uudelleen, kun kuorokielto alkoi hiljalleen murentua 1990-luvun alusta lähtien, ilman virallista, julkista em. kieltopäätöksen kumoamista.


title: Lestadiolaisuus

text: Nykyisin vanhoillislestadiolaisuuden piirissä onkin laajaa kuorotoimintaa, konsertteja järjestetään ja uusia äänitteitä julkaistaan jatkuvasti. Esiintymistilaisuuksista puhuttaessa ja niistä julkisesti ilmoiteltaessa vanhoillislestadiolaiset välttelevät mieluiten yhä sanaa "konsertti", silloin kun kyseessä on yksinomaan tai lähes yksinomaan vanhoillislestadiolaisista koostuvasta kuorosta (tai soitinryhmästä).


title: Lestadiolaisuus

text: Sen sijaan käytetään kiertotilmausta "lauluilta", "sävelhartaus" tai muuta vastaavaa sanaa. Esimerkiksi mieskuoro Weljien nettisivustolla ei esiinny kertaakaan sana "konsertti". Poikkeuksen tästä kielenkäyttönormista tekevät ammattimaisesti tai lähes ammattimaisesti johdetut, usein paikallisen evankelis-luterilaisen seurakunnan yhteydessä toimivat kuorot, joiden esiityjissä on myös muita kuin vanhoillislestadiolaisia.


title: Lestadiolaisuus

text: Tunnettuihin vanhoillislestadiolaisiin kuoronjohtajiin kuuluvat esimerkiksi espoolaisen "Candomino"-lapsikuoron perustaja ja kansainvälisesti arvostettu kuoromies Tauno Satomaa sekä tenori Heikki Rainio, joka johtaa Turun tuomiokirkon poikakuoroa, "Chorus Cathedralis Iuniorum", CCI.


title: Lestadiolaisuus

text: SRK julkaisee itsekin nykyisin vuosittain laulutallenteita kirkoissa tapahtuneista lauluilloista, sekä omien opistojen kuorolevyjä. Julkisuudessa tunnetuksi on tullut myös oululainen mieskuoro Weljet, joka on julkaissut kymmenkunta CD-äänitettä. Lisäksi myös joillakin vahoillislestadiolaisilla yksityishenkilöillä on musiikkiin liittyvää kaupallista toimintaa, joista tunnetuin lienee oulunsalolainen Sympaali Oy.


title: Lestadiolaisuus

text: Rauhan sanalla on oma kuoro, jonka nimi on Toukomettiset. Myös Uusheräyksellä on monenlaista musiikkitoimintaa. Uusheräyksen nuorisokuoro on Paljaat Jalat ja Caritas on viiden laulajan kokoonpano liikkeen sisällä.


title: Lestadiolaisuus

text: Lestadiolaisten saarnamiesten sanoittamia virsiä on valittu myös virsikirjaan. Sanoittajia ovat esimerkiksi Wäinö Havas (virret 291, 344, 438, 574), Oskari Heikki Jussila (316), Juho Ranginen (169), Niilo Rauhala (22, 248, 249a,b, 395, 466, 468, 470, 476, 479, 507, 528, 576, 604), Gustaf Skinnari (301) ja Leonard Typpö (105, 180).


title: Lestadiolaisuus

text: Lestadiolaisuus on synnyttänyt voimakkaita tuntemuksia alusta saakka. Se joutui pappien, toisten herätysliikkeiden ja tavallisten ihmisten parjauksen kohteeksi. Liike leimattiin kirkon taholta lahkoksi 1910-luvulle asti ja 1920-luvulla liike alkoi saada tunnustusta herätysliikkeenä. Alkuaikoina liikettä nimiteltiin hihhuleiksi, rippiläisiksi, lahkoksi, tanssijalahkoksi, eriuskoliikkeeksi ja villiuskoksi.


title: Lestadiolaisuus

text: Lestadiolaisten seuratoiminta aiheutti julkista vastustusta. Esimerkiksi Savitaipaleella vuonna 1884 lestadiolaissaarnaaja menehtyi, kun vaimoaan seuroista hakemaan tullut talollinen ampui häntä olkapäähän. Myös toinen saarnamies joutui vainon kohteeksi pitäessään seuroja Teuvalla vuonna 1872. Nimismies apujoukkoinensa nouti saarnaajan seuratalosta ja lähtivät kuljettamaan tätä kotiin. Matkan varrella he kuitenkin pysähtyivät kievariin ja ripustivat vangin käsiraudoilla leipäorteen. Joukko alkoi juopotella ja vanki unohtui. Kievariin sattumalta poikennut vieras huomasi tajuttoman saarnaajan ja hänet päästettiin vapaaksi.


title: Lestadiolaisuus

text: Lestadiolaisuus joutui myös kirkossa tarkkailun kohteeksi. Jo Lars Levi Laestadius joutui negatiivisen julkisuuden kohteeksi. Hänestä kirjoitettiin esimerkiksi Nobottens Posteniin loukkaavia kirjoituksia, eikä hänen vastineitaan julkaistu. Hän perusti oman lehden Ens Ropandes Röst i Öknen (Huutavan ääni korvessa), jossa hän puolustautui. Myös Koutokeinon tragedia aiheutti voimakasta negatiivista julkisuutta. Tapahtumat saivat Venäjän ulkoministeriön huolestuneeksi. Syy tapahtuneesta vieritettiin Laestadiuksen niskoille. Kuningas pyysi asiasta lausunnon Härnösandin piispalta Israel Bergmanilta ja tämä antoi Laestadiuksesta vapauttavan lausunnon. Kuningas ei täten ryhtynyt mihinkään toimiin Laestadiusta vastaan. Lestadiolaisuus on noussut julkisuuteen erityisesti yhteiskunnan ja kirkon muuttuessa.


title: Lestadiolaisuus

text: Esikoislestadiolaisuus nousi esille 1920- ja 1930-luvuilla, kun sen saarnaajien ronskia puhetapaa ihmeteltiin. 1930-luvulla julkisuuteen nousi vanhoillislestadiolaisuudesta erkaantunut korpelalaisuus. Korpelalaisuus irtautui 1930-luvun puolessa välissä juuriltaan, kun liikkeen pääpainotukset muuttuivat vanhoillislestadiolaisista korostuksista millenaristisiksi. 1960-luvulla julkisuudessa nousi esille Elämän sana-ryhmän erkaantuminen vanhoillislestadiolaisuudesta. Myös Timo K. Mukan kirja Maa on syntinen laulu (1964) aiheutti julkisuutta mediassa. Oiva Arvola on huomannut, että teos kuvaa korpelalaisuutta, eikä sitäkään objektiivisesti.


title: Lestadiolaisuus

text: Vanhoillislestadiolaisuus nostettiin 1970-luvun naispappeuskeskustelussa toistuvasti esille. Liike joutui 1970-luvulla negatiiviseen julkisuuteen. Se ei juuri oikonut julkisuudessa sitä vastaan esitettyjä väitteitä. Keskustelua käytiin erityisesti Helsingin sanomissa, Kotimaassa ja Kalevassa. Vasta 1980-luvulla vanhoillislestadiolaisuus alkoi kehittää tiedotustoimintaansa. SRK esimerkiksi kutsui toimittajia suviseuroihin.


title: Lestadiolaisuus

text: Osittain julkisuuskuva on edelleen kielteinen ja lestadiolaisuus liitetään sensaationhakuisesti yhteyksiin, joihin se liittyy vain toissijaisesti: Koististen veljeksistä kirjoiteltiin aluksi pitkään lestadiolaisina, vaikka he olivat eronneet leeviläisistä. Tiedotusvälineissä ei aina eritellä liikkeen eri suuntia vaan käsitellään niitä kaikkia lestadiolaisuutena.


title: Lestadiolaisuus

text: Yleisradio on tehnyt lestadiolaisuudesta televisiodokumentit "Matkalla taivaskotiin" (2000), "Kuuma kesä: Enkelten varjeluksessa" (2000) ja "Ainoa oikea Jumala" (2004). Vanhoillislestadiolaisuudessa 1970- ja 1980-luvulla ns. hoitokokouksissa harjoitetusta hengellistä painostuksesta kertovat YLE:n TV1:n dokumentit vuodelta 1981: "Syntisin silmin" ja vuodelta 1985 "Matkalippu helvettiin" . Jälkimmäinen sisältää myös dramatisoituja kohtauksia Leo Hartvaaran romaanista "Suden uhrit" (Kirjavaaka 1984). Keväällä 2009 käytiin mediassa keskustelu vanhoillislestadiolaisuuden ehkäisykiellosta ihmisoikeuskysymyksenä, ja tässä yhteydessä YLE lähetti television Voimala-sarjassa keskusteluohjelman "Lestadiolaisäitien synnytyspakko" .


title: Lestadiolaisuus

text: Vuonna 2010 tuli ilmi laaja lasten hyväksikäyttörikos, jossa isoisoisä käytti seksuaalisesti hyväkseen 11 lastenlastaan, poikia 1970-1980-luvulla, mutta tekijää ei voitu rangaista, koska pappisaarnaja oli jo kuollut.SRK teki vuonna 2011 sisäisen selvityksen liikkeen piirissä tapahtuneista lasten seksuaalisista hyväksikäytöistä ja luovutti selvityksen poliisin käyttöön.. Osa rikoksista oli jo vanhentunut.. Vuonna 2012 julkaistiin kirja nimeltä "Maijan tarina", joka kertoo vanhoillislestadiolaisessa perheessä kasvaneen ja seksuaalisesta hyväksikäytön uhrin elämäntarinan.Vuosina 2011- 2012 ainakin neljä henkilöä sai tuomiota rikoksesta ja yksi oli alaikäinen teon tehdessään. Vuonna 2013 sen aikainen lestadiolaisjohtaja Olavi Voittonen esitti eriävän mielipiteen liikkeen sisäisestä hyväksikäyttöselvityksestä ja sai tahtonsa läpi. Hän erosi vuotta myöhemmin. Vuonna 2014 lestadiolainen nainen lähetti kirjeen SRK:n johdolle ja ainakin yksi erotettiin, mutta SPK:n pääsihteeri Tuomas Hänninen erosi itse. Samana vuonna mies ja nainen sai sakkoja käräjäoikeudessa, koska pahoinpitelivät lapsiaan 20 vuoden ajan


title: Lestadiolaisuus

text: Lestadiolaisten ensimmäinen lehti oli "Öljypuu". Lehti lopetti toimintansa vuonna 1877. Sen takana oli oululainen kirjapaino ja muutama lestadiolainen. Vuonna 1880 alettiin julkaista "Kristillistä kuukausilehteä". Sen päätoimittajana toimi K. A. Heikel ja vuodesta 1883 eteenpäin Aatu Laitinen. Vuonna 1888 lehden nimeksi vaihdettiin "Sanomia Siionista" ja vuonna 1904 "Armonsanomat". Päätoimittaja ei vaihtunut.


title: Lestadiolaisuus

text: Jo ennen hajaannuksia monet lestadiolaiset eivät tilanneet "Sanomia Siionista" eivätkä kirjoittaneet siihen. Syynä oli se, että lehteä pidettiin uusheräyksen lehtenä. Hajaannusten jälkeen yhä useampi lestadiolainen lopetti lehden tilaamisen. Armonsanomat lopetti toimintansa vuonna 1911 Oulun sovintokokoukseen. Kokkolan suurissa seuroissa 1911 perustivat vanhoillislestadiolaiset "Siionin lähetyslehden".


title: Lestadiolaisuus

text: Muita lakkautettuja lestadiolaislehtiä ovat: leskisläisten "A och O", elämänsanalaisten "Elämän sana", esikoislestadiolaisten "Fadersrösten", uusheräyksen "Huutavan ääni", "Kolkuttaja" sekä "Vartijan ääni" ja vanhoillislestadiolaisten "Sions missionstidning".


title: Lestadiolaisuus

text: Nykyisin Euroopassa ilmestyy kymmenen lestadiolaislehteä: vanhoillislestadiolaisten "Siionin lähetyslehti" (1911), "Siionin kevät" (1931) ja "Päivämies" (1954), rauhansanalaisuuden "Rauhan sana" (1935), "Zions Missionstidning" ja Sions Blad, Lyngenin suunnan liberaalisen haaran "Under Vandringen" (1967), esikoislestadiolaisten "Rauhan side" (1979) ja "Ruukku" (1998, epävirallinen), Uusheräyksen "Lähettäjä" ja sillanpääläisten "Armon ja rauhan tervehdys". Pohjois-Amerikassa ilmestyy neljä lehteä: ALC:n "Christian Monthly", FALC:n "Greetings of Peace", LLC:n "The Shepherd's Voice" ja "The Voice of Zion". Pollarilaisten riitinmattilaisen haaran yhdyssiteenä on kerran kuussa ilmestyvä Newsletter.


title: Paroksetiini

text: Paroksetiini (kauppanimillä Seroxat, Optipar ja Paroxetin ratiopharm) on selektiivinen serotoniinin takaisinoton estäjä (SSRI), jolla lääkitään masennusta, sosiaalisten tilanteiden pelkoa, paniikkihäiriötä sekä muita ahdistuneisuushäiriöitä.


title: Paroksetiini

text: Paroksetiinin määritelty vuorokausiannos (DDD) on 20 mg. Alle 18-vuotiaiden ei tule käyttää paroksetiinia, sillä haittavaikutukset ovat heillä voimakkaampia.


title: Paroksetiini

text: Useammalla kuin yhdellä kymmenestä käyttäjästä esiintyy seksuaalisia toimintahäiriöitä, keskittymisvaikeuksia ja pahoinvointia.


title: Paroksetiini

text: 1−10 %:lla ilmenee voimattomuutta, vapinaa, näön hämärtymistä, lihomista, kolesterolitason nousua, heitehuimausta, päänsärkyä, unettomuutta, uneliaisuutta, kiihtyneisyyttä, poikkeavia unia ja painajaisia, oksetusta, ripulia, ummetusta, suun kuivumista, ruokahaluttomuutta, haukottelua ja hikoilua.


title: Paroksetiini

text: Yhdellä käyttäjällä 100−1000:sta ilmenee sekavuutta, ekstrapyramidaalisia häiriöitä, ihon ja limakalvojen mustelmia, aistiharhoja, muuttunutta glykeemisen tilan hallintaa (diabeetikoilla), sydämen tiheälyöntisyyttä, verenpaineen muutoksia, matalasta verenpaineesta johtuvaa huimausta seisomaan noustessa, virtsaamishäiriöitä, kutinaa ja ihottumaa.


title: Paroksetiini

text: Yhdellä käyttäjällä 1000 − 10 000 esiintyy kouristuksia, persoonallisuusmuutoksia, kohonneita maksan entsyymiarvoja, sydämen harvalyöntisyyttä, veren natriumpitoisuuden alenemista (etenkin iäkkäillä), liikkumispakkoa, nivel- ja lihassärkyä, levottomat jalat -oireyhtymää, maanisuutta, levottomuutta, ahdistusta, paniikkikohtauksia, veren kohonnutta prolaktiinipitoisuutta, maitovuotoa ja silmäterien laajenemista.


title: Paroksetiini

text: Harvemmalla kuin yhdellä 10 000:sta käyttäjästä on huomattu serotoniinimyrkytys (oireina kiihtyneisyys, sekavuus, hikoilu, aistiharhat, heijasteiden vilkkaus, lihasnykimätauti, tärinä, vapina ja nopea sydämensyke), vakavia ja mahdollisesti kuolemaan johtavia allergisia reaktioita, vakavia ihoreaktioita, ruoansulatuskanavan verenvuotoa, maksasairauksia, verihiutaleiden vähäisyyttä, antidiureettisen hormonin erityshäiriötä, äkillistä silmänpainetautia, kestoerektiota, raajojen turvotusta, nokkosihottumaa ja valoyliherkkyyttä.


title: Paroksetiini

text: Yleisyydeltään tuntemattomia haittavaikutuksia ovat itsemurha-ajatukset, aggressiivisuus, alttius luunmurtumille ja tinnitus.


title: Sfinksi

text: Sfinksi (kreikan sanasta Σφιγξ "sphinx", ’kuristaja’) on taiteessa ja mytologiassa kuvattu ihmispäinen leijona tai hirviö, jolla on joskus myös siivet. Ensimmäiset tunnetut sfinksiveistokset valmistettiin muinaisessa Egyptissä. Egyptiläinen sfinksi kuvasi yleensä faaraon tai muun tärkeän henkilön kasvoja, sekä leijonan ruumista, jolla pyrittiin korostamaan patsaan esittämän henkilön voimaa ja mahtia. Myöhemmin kreikkalaiset omaksuivat sfinksin osaksi tarustoaan. Heidän sfinksinsä oli yleensä naispuolinen. Sfinksejä löytyy myös Mykenen, Assyrian, Persian ja Foinikian kuvataiteesta ja kuvanveistosta.


title: Sfinksi

text: Sfinksi keksittiin muinaisessa Egyptissä, missä sillä oli miehen tai uroseläimen pää sekä "nemes", faaraon käyttämä päänkoriste. Nubiasta tunnetaan paljon ihmiskasvoisia sfinksejä, joilla on urosleijonan harja. Uuden valtakunnan aikana sfinksin pää oli joskus pässin pää, joka edusti Amon-jumalaa.


title: Sfinksi

text: Ensimmäisen sfinksin syntyaikaa ei tiedetä. Sfinkseistä tunnetuimman, Gizan sfinksin, jotkut tutkijat ajoittavat aina faarao Khufun aikaan noin 2500 eaa.


title: Sfinksi

text: Kuuluisin sfinksi sijaitsee Gizan kolmen pyramidin vieressä. Se on noin 20 metriä korkea ja 73,5 metriä pitkä. Sfinksin arvellaan esittävän neljännen dynastian aikana hallinnutta (2558–2532 eaa.) faarao Khafrea. Kasvojen leveys on 4,15 metriä ja ne oli alkujaan maalattu punaisilla, sinisillä ja vihreillä väreillä. Sfinksi on hakattu peruskalliosta ulkonevaan kalkkikiveen.


title: Sfinksi

text: Muinaisessa Theban kaupungissa on Karnakin ja Luxorin temppeleitä yhdistävä sfinkseillä reunustettu käytävä. Kolmen kilometrin pituisen käytävän molemmin puolin on koko matkalta vierekkäin sfinksejä, joilla on Amon-jumalaa kuvaava pässin pää. Nykyisin al-Kabbashin tienä tunnetulla käytävällä oli alun perin yli tuhat sfinksiä. Käytävän kunnostushanke aloitettiin vuonna 2005. Luxorissa on myös useiden faaraoiden kunniaksi pystytettyjä sfinksejä.


title: Sfinksi

text: Myös muinaisen Memfiksen kaupungin lähellä on alabasterista kaiverrettu sfinksi.


title: Sfinksi

text: Sfinksejä esiintyi Egyptin lisäksi myös muualla Lähi-idän ja itäisen Välimeren kulttuureissa. Minolaisessa ja mykeneläisessä kulttuurissa sfinksejä alkoi esiintyä toisen vuosituhannen eaa. alusta alkaen. Varhaisimmat esimerkit löytyvät savisista kohokuvalaatoista, joita käytettiin saviastioiden koristeena, sekä kreetalaisissa kultaisissa puvunkoristeissa. Myöhemmältä ajalta tunnetaan saviastioihin liitettyjä kolmiulotteisia sfinksejä sekä sfinksiä esittävä fresko Pylokselta. 1200-luvulta eaa. tunnetaan Kyprokselta saviastioita, jotka oli ilmeisesti valmistettu Kreikan mannermaalla, ja joissa oli maalattuja sfinksin siluetteja, usein pareittain ja heraldisesti sommiteltuna. Sfinksejä käytettiin paljon myös mykeneläisissä norsunluukaiverruksissa, usein laatoissa ja pienissä kannellisissa lippaissa.


title: Sfinksi

text: Assyrian ja Persian taiteessa sfinksille kuvattiin yleensä siivet ja miehen pää. Palatsien ulkopuolella seisoi usein pari suuria kivestä veistettyjä siivekkäiden härkien muotoisia sfinksejä, jotka suojasivat pahoilta voimilta. Persiassa sfinksejä nähtiin usein matalissa kohokuvissa seinissä ja porteissa, esimerkkeinä Susassa 500-luvulta eaa. ja Persepolisissa 300-luvulta eaa. peräisin olevat miehenpäiset sfinksit, joilla on jumalalliset sarvekkaat pääkoristeet.


title: Sfinksi

text: Ensimmäiset sfinksit ilmestyivät Kreikan veistoksiin 600-luvulla eaa. Ne tehtiin savesta ja liittyvät erityisesti Kreetaan. 500-luvulta eaa. alkaen kreikkalaiset sfinksit veistettiin kivestä. Näitä veistoksia käytettiin votiivilahjoina ja ne nostettiin usein korkeiden joonilaisten tai doorilaisten pylväiden nokkaan ja sijoitettiin pyhäkköalueille kuten Delfoihin ja Olympiaan. Sfinksejä kuvattiin myös usein hautasteelojen päällä, jolloin ne maalattiin kirkkain värein. Votiivilahjojen sfinksit katsoivat aina eteenpäin ja hautasteelojen sfinksit aina sivulle. Kolmas tapa käyttää sfinksejä oli pyhäkköjen vesialtaiden koristelluissa kivijaloissa.


title: Sfinksi

text:
Kreikkalaiset kuvasivat sfinksin yleensä naishahmoisena ja siivekkäänä. Heidän uskomuksensa mukaan sfinksi ryösti nuoria poikia ja oli läsnä verisissä taisteluissa. Joissakin taruissa sfinksi kyseli kreikkalaisilta sankareilta arvoituksia: jos ei tiennyt vastausta, sfinksi muutti onnettoman uhrinsa kiveksi. Kun joku tiesi vastauksen, kaikki vapautuivat loitsusta. Klassisella kreikkalaisella kaudella sfinksi inhimillistyi. Sen kasvot kuvattiin tyyninä ja kauniina ja sille veistettiin usein myös rinnat.
Kreikkalainen sfinksi oli huonon onnen ja tuhon demoni. Tunnetuimmassa sfinksimyytissä sfinksi kysyi ihmisiltä vastausta arvoitukseen ("Mikä olento liikkuu aamulla neljällä jalalla, päivällä kahdella, ja illalla kolmella jalalla?") ja kuristi kaikki jotka vastasivat väärin. Viimein kuitenkin Oidipus osasi vastata arvoitukseen oikein ("Ihminen."), jolloin sfinksi tappoi itsensä hyppäämällä rotkoon. Oidipusmyytin antiikinaikaisissa kuvituksissa sfinksi esiintyykin usein.


title: Sfinksi

text: Muita tunnettuja kreikkalaisia sfinksejä olivat Parthenonilla sijainneen kuvanveistäjä Feidiaan Athene Parthenoksen kypärän kolme sfinksiä sekä Olympian Zeus-patsaan jalkoja koristaneet kolme sfinksiä.


title: Turbulenssi

text: Turbulenssi on kaasun tai nesteen virtauksen nopeaa nopeuden ja suunnan muutosta ajan suhteen eli heilahduksia. Turbulenssin määritelmä ei ole yksiselitteinen. Heilahdukset ovat kolmiulotteisia ja lisäävät aineen sisäistä sekoittumista, jolloin muun muassa lämmönsiirto ja kemikaalien jne. pitoisuuksien tasaantuminen tehostuvat huomattavasti, esimerkiksi kymmenkertaiseksi. Jos heilahduksia ei ole, niin virtaviivat (esimerkiksi pölyhiukkasten radat) eivät risteä, jollon kyseessä on laminaarinen virtaus, jonka vastus on pienempi.


title: Turbulenssi

text: Laminaari virtaus muuttuu turbulentiksi, kun aineen sisäiset viskoosit voimat eivät jaksa pitää heilahduksia kurissa. Siirtymä-aluetta sanotaan transitio-alueeksi. Transitiovyökkeen raja on nykyisin menetelmin vaikea laskea ja lisäksi se voi siirtyä. Koska reuna vaikuttaa turbulentin alan suuruuteen, niin esimerkiksi lämmönsiirtotehon laskenta on joskus epätarkkaa.


title: Turbulenssi

text: Viskoosien voimien ja hitausvoimien suhde on nimeltään Reynoldsin luku (Re). Kehittynyt putkivirtaus muuttuu turbulentiksi, kun Re > 2300. Tasovirtaukselle raja on noin 500 000.


title: Turbulenssi

text: Turbulenssi ei ole sama asia kuin pyörre. Esimerkiksi tuulessa talon nurkan takana voi olla paikoillaan pysyvä vakaa pyörre, jossa ei ole turbulenssia. Turbulenssi ei ole myöskään sama asia kuin Kármánin pyörrerata (Reydolsin luvuilla 50..200), joka näkyy pyörteiden irtoamisessa esimerkiksi savupiipun takaa vuorotellen eri puolilta. Pyörre on normaalia kaareutuvaa virtausta, joka voi olla joko laminaarinen tai turbulentti.


title: Turbulenssi

text: Turbulenssi vaikuttaa virtauksen nopeusprofiilien tasoittumiseen kuten kasvanut viskositeetti, siksi turbulenssin mallinnus perustuu useimmiten tähän ns. Boussinesqin approksimaatioon. Yleisimmät tähän perustuvat mallinnustavat ovat k-ε ja k-ω. Muita tapoja ovat muun muassa Large-Eddy Simulation (LES) ja Direct Numerical Simulation (DNS), jossa laskenta tehdään niin tiheässä numeerisen laskennan hilassa, ettei turbulenssia tarvitse mallintaa.


title: Turbulenssi

text: Luonto ja ihmiset hyödyntävät turbulenssia monin tavoin. Lentokoneen siivissä siiven yläpuolinen virtaus pyritään saamaan turbulentiksi, jolloin virtaus pysyy paremmin kiinni suuremman energiansa ansiosta, eikä koneen siipi sakkaa suurellakaan kohtauskulmalla, jolloin laminaari virtaus irtoaisi siivestä.


title: Turbulenssi

text: Suuremman mittakaavan turbulenssia lentokoneissa matkustavat kutsuvat yleensä "ilmakuopiksi" . Turbulenssi ei aiheuta kaikkia ilmakuoppia, vaan osa johtuu ilman lämpötilaerojen aiheuttamista nousu- ja laskuvirtauksista.


title: Sakkaus

text: Sakkaus on tila, jossa ilma-aluksen siipi menettää suuren osan nostovoimastaan ja alus lähtee vajoamaan. Sakkaus johtuu ilmavirtauksen irtoamisesta siivestä liian suurella kohtauskulmalla, jolloin siiven aikaansaama painejakauma, joka tuottaa nostovoiman, muuttuu äkillisesti koko siipiprofiilin matkalta. Myös suihkuturbiini tai potkurikoneen potkuri saattavat sakata.


title: Sakkaus

text: Liian suuren kohtauskulman ja siten sakkauksen syitä voivat olla: liian hidas ilmanopeus, äkillinen ja voimakas veto ohjaimesta, tai liian jyrkkä kaarto. Muita sakkauksen syntyyn vaikuttavia tekijöitä ovat esimerkiksi lentoasu (mm. etureunasolakoiden, laskusiivekkeiden ja laskutelineiden asento), koneen paino, sekä siiven pinnalla oleva lika ja jää. Siiven muoto vaikuttaa siihen, miten ohjattavuus säilyy sakkauksen aikana. Yleisilmailukoneissa tyypillinen suorakulmainen siipi on sakkausominaisuuksiltaan hyvä, koska siinä ilmavirtauksen irtoaminen sakatessa alkaa siiven tyvestä ja siis siiven kärjissä olevilla ohjainsiivekkeillä säilyy teho pidempään. Nuolimuotoinen siipi on sakkausominaisuuksiltaan huono, koska siinä sakkaus alkaa siiven kärjestä ja siis siivekkeet menettävät heti tehonsa. Myös siiven geometrisella ja aerodynaamisella kierrolla voidaan vaikuttaa sakkausominaisuuksiin. Geometrinen kierto tarkoittaa sitä, että siiven kohtauskulma tyvessä ja kärjessä on erisuuri. Aerodynaaminen kierto taas tarkoittaa sitä, että siipiprofiili on erilainen siiven tyvessä kuin kärjessä.


title: Sakkaus

text: Kun ilma-aluksella halutaan lentää hitaampaa vaakalentoa, kohtauskulmaa täytyy kasvattaa eli nokan asentoa nostaa, jotta nopeuden hidastumisesta aiheutunut nostovoiman pieneneminen saadaan korvattua. Tiettyyn rajaan asti tämä onnistuu, mutta liiallinen kohtauskulma aiheuttaa ilmavirtauksen irtoamisen siiven pinnasta ja nostovoiman mahdollistavien paine-erojen katoamisen. Tätä kriittistä kohtauskulmaa kutsutaan sakkauskohtauskulmaksi ja vastaavaa vaakalennon mahdollistavaa nopeutta sakkausnopeudeksi. Tietyllä lentoasulla lentokone sakkaa aina samalla kohtauskulmalla, kun taas sakkausnopeus riippuu lentoasusta ja lentokoneen massasta (painosta).


title: Sakkaus

text: Jyrkässä kaarrossa koneen jatkavuuden kiihtyvyysvektorin ja koneen putoamiskiihtyvyden muodostama resultanttivektori on suurempi kuin koneen putoamiskiihtyvyys, mikä johtaa siihen, että kone sakkaa suuremmalla nopeudella kuin vastaavalla lentoasulla vaakalennossa. Sakkausnopeus kasvaa painovoiman monikerran neliöjuuren verran. Esimerkiksi 60 asteen kaarto aiheuttaa kaksinkertaisen G-voiman. Neliöjuuri kahdesta on noin 1,4 ja siis sakkausnopeus on 1,4 kertaa suurempi kuin vastaavalla lentoasulla vaakalennossa.


title: Sakkaus

text: Joillakin hävittäjillä on mahdollista aikaansaada taistelun kannalta hyödyllinen sakkaustila, ns. läpisakkaus. Siinä äkillinen veto ohjainsauvasta aiheuttaa hetkellisesti liian suuren kohtauskulman ja sakkauksen, jolloin kone lentää hetken aikaa pohja edellä, kunnes moottorien teho saa normaalin lentotilan palautumaan.


title: Sakkaus

text: Sakkaus harvoin johtaa onnettomuuteen, koska lentokoneissa on sakkausvaroitin, joka varoittaa lähestyvästä sakkauksesta, ja lisäksi lentäjien koulutuksessa kiinnitetään paljon huomioita sakkauksen tunnistamiseen ja siitä oikaisuun. Sakkaus ei yleensä tule yhtäkkisesti, vaan sitä edeltää sakkausvaroittimen ilmoitus ja koneesta riippuen esimerkiksi tärinää tai ohjaintuntuman heikentymistä. Itse sakkauksessa tapahtuva liike ei ole välttämättä pientä nokan niiausta kummempi. Koneen painopiste vaikuttaa siihen, kuinka helposti sakkaus päättyy. Etupainoinen lentokone, kuten monet purjekonetyypit, pyrkii itsestään oikaisemaan sakkauksesta jopa niin, että sitä on vaikea edes tarkoituksella saada sakkaamaan. Sakkaus voi myös olla toispuolinen, jolloin seurauksena saattaa olla syöksykierre. Mitä kauempana edessä koneen painopiste pituusakselilla on nostovoimakeskiöstä, sitä vähäisemmältä sakkaus tuntuu.


title: Sakkaus

text: Sakkauksesta oikaisu tapahtuu viemällä ohjainta eteenpäin eli pienentämällä kohtauskulmaa ja lisäämällä tehoa. Tällöin ilmavirta kiinnittyy takaisin siipeen ja alkaa tuottaa taas nostovoimaa. Matalalla tapahtuva sakkaus voi olla vaarallinen, jos koneen nokan asentoa ei voi enää laskea (kohtauskulmaa pienentää), eikä moottorin täysikään teho riitä palauttamaan nopeutta. Tämä tulee kyseeseen lähinnä silloin, jos kone on jostakin syystä lastattu liian painavaksi.


title: Tammihiiri

text: Tammihiiri ("Eliomys quercinus") on jyrsijälaji, joka kuuluu unikekojen heimoon. Se viettää talven siilin tavoin horroksessa. Laji on arvioitu maailmanlaajuisesti silmälläpidettäväksi. Suomessa tammihiirtä tavattiin 1980-luvulle asti hyvin harvinaisena vain parilla paikkakunnalla. Vuoden 2010 kansallisessa uhanalaisuusarvioinnissa tammihiiri määriteltiin Suomesta hävinneeksi lajiksi, kun aiemmin sitä oli pidetty erittäin uhanalaisena.


title: Tammihiiri

text: Tammihiiri on melko isokokoinen jyrsijä, vain hieman pienikokoisempi kuin isorotta. Tammihiiri on 10–18 senttimetriä pitkä, ja sen häntä on 9–14 senttimetriä. Sen paino on 40–120 grammaa, ja rakenteeltaan se on pyöreähkö. Tärkeimpiä tuntomerkkejä ovat musta naamakuvio, valkea vatsa sekä paksu häntä, jonka on päässä kärkitupsu.


title: Tammihiiri

text: Tammihiiren levinneisyysalue ulottuu Portugalista idässä Uralille ja etelässä Pohjois-Afrikkaan. Laji on muuttunut alueen itäosissa harvinaisemmaksi ja kadonnut paikoin kokonaan.


title: Tammihiiri

text: Tammihiirikanta on selvästi laskusuunnassa, ja 1970-luvun jälkeen lajin levinneisyysalue on puolittunut. Se on kuitenkin edelleen paikoin yleinen, mutta IUCN on luokitellut sen silmälläpidettäväksi, koska sen yksilömäärä on edelleen laskussa eikä vähenemisen syitä tiedetä kunnolla.


title: Tammihiiri

text: Tammihiirtä on tavattu Suomessa vain Teuvalla ja pienellä neliökilometrin suuruisella alueella Heinolan ja Kouvolan (silloisen Jaalan) rajalla. Jaalan alueen kanta oli elinvoimainen vielä 1960-luvun alussa, mutta on sittemmin luultavasti kadonnut kokonaan. PUTTE-tutkimushankkeen yhteydessä kesällä 2013 tehtiin aktiivinen tutkimus, jonka aikana tammihiiristä ei saatu minkäänlaista havaintoa, mutta sitä saattaa esiintyä silti hyvin harvalukuisena. Lajia pidetään hävinneenä. Tammihiiri on Suomessa edelleen rauhoitettu, ja sen laskennallinen arvo on 2 355 euroa.


title: Tammihiiri

text: Suomea lähimmät ja samalla lajin pohjoisimmat nykyiset esiintymispaikat sijaitsevat Suomenlahden etelärannikolla ja Tytärsaarella, Pietarin seudulla ja Laatokan Karjalassa Lahdenpohjan ja Impilahden välisellä alueella. Pietarin alueen kanta on lievästä taantumisestaan huolimatta yhä suhteellisen vahva, sen sijaan Tytärsaaren ja Laatokan Karjalan populaatiot ovat pieniä ja toisistaan eristyneitä. Joidenkin lähteiden mukaan tammihiirtä esiintyisi myös Suursaarella.


title: Tammihiiri

text: Laji suosii reheväkasvuisia lehtoja. Tammihiiret elävät eritoten rehevissä järvilehdoissa, mutta niitä tavataan myös jäkälämänniköissä. Etenkin Keski-Euroopassa tammihiirtä on tavattu myös ihmisasutusten läheltä. Tammihiiri tulee toisinaan sisälle rakennuksiinkin ja saattaa silloin jäädä muille lajeille tarkoitettuihin rotan- ja hiirenloukkuihin.


title: Tammihiiri

text: Tammihiiri kiipeilee mielellään ja käyttäytyy kuin orava. Se on aktiivinen öisin ja nukkuu päivisin häntään kietoutuneena ontossa puussa, linnunpöntössä tai vanhassa oravanpesässä. Tammihiiri talvehtii horroksessa Euroopassa lokakuusta huhtikuuhun. Se horrostaa useimmiten kuivilla heinillä, sammalella ja lehdillä vuoratussa maankolossa.


title: Tammihiiri

text: Tammihiiret syövät monipuolista ravintoa, ja se syö kasviravinnon lisäksi runsaasti eläinravintoa. Sen ruokavalioon kuuluvat muun muassa terhot, pähkinät, marjat ja hedelmät. Niiden lisäksi tammihiiri voi syödä hyönteisiä, muita selkärangattomia ja jopa lintujen munia ja poikasia sekä pikkunisäkkäitä.


title: Tammihiiri

text: Tammihiiret parittelevat toukokuun lopuilla, ja noin kuukauden kantoajan jälkeen naaras synnyttää 2–8 poikasta. Poikasten silmät aukeavat 21 päivän iässä, ja emo imettää poikasia neljäviikkoisiksi asti. Poikaset kehittyvät hitaasti ja lähtevät emon luota vasta loppukesällä. Suotuisissa oloissa tammihiirille saattaa syntyä kaksikin poikuetta kesän aikana.


title: Tammihiiri

text: Poikaset ovat noiden kahden kuukauden ikäisiä, kun ne itsenäistyvät. Sukukypsiksi ne tulevat vasta seuraavana vuonna. Tammihiiri voi elää viisivuotiaaksi.


title: Koivuhiiri

text: Koivuhiiri ("Sicista betulina") on hyppyrottien heimoon ("Dipodidae") kuuluva pienikokoinen jyrsijälaji, joka elää harvinaisena myös Suomen luonnossa.


title: Koivuhiiri

text: Koivuhiirtä tavataan yhtenäisesti Etelä-Suomesta ja Baltiasta itään suureen osaa Pohjois-Aasiaa, muttei kuitenkaan Kaukoidässä. Laikuttain sitä esiintyy myös Skandinaviassa ja Keski-Euroopan itäosassa.


title: Koivuhiiri

text: Suomessa koivuhiirtä tavataan Etelä- ja Keski-Suomesta Oulun korkeudelle asti: lajia esiintyy linjan Lohja-Tampere-Jyväskylä-Ilomantsi kaakkoispuolella. Suomessa laji on vähälukuinen ja rauhoitettu. Se on aiemmin toiminut uhanalaisten lehtojen bioindikaattorina.


title: Koivuhiiri

text: Koivuhiiren elinympäristöä ovat lehdot ja reheväkasvuiset pensaikot. Vuodenaikojen mukaan laji voi vaihdella elinpaikkaansa. Loppukesästä koivuhiiri ilmaantuu viljelyksille jyviä etsimään, mutta sen voi huomata myös heinittyneiltä hakkuualueilta.


title: Koivuhiiri

text: Koivuhiiren ruumis on 5–7,5 senttiä pitkä, häntä 7,5–11 senttiä. Koivuhiiri on pienikokoinen ja painaa 5–15 g. Selvin tuntomerkki on musta juova selässä sekä siimamainen ruumista pidempi häntä. Väritys on tasaisen ruskea ja selässä on leveähkö tumma juova. Etu- ja takajalan uloin varvas voi tarttuessaan kääntyä muita varpaita vastaan – tämä on sopeutuma kiipeilyyn.


title: Koivuhiiri

text: Koivuhiiri muistuttaa ulkonäöltään Suomessa huomattavasti yleisempää peltohiirtä, mutta on sitä pienempi ja pitkähäntäisempi. Lajit eivät ole läheistä sukua toisilleen, sillä koivuhiiri kuulu eri heimoon kuin varsinaiset hiiret.


title: Koivuhiiri

text: Koivuhiiri käyttää ravinnokseen siemeniä, marjoja ja hyönteisiä.


title: Koivuhiiri

text: Koivuhiiret kiipeilevät korsissa ja pensaistossa etsimässä ravintoa. Ilman lämpötila vaikuttaa hiiren liikkumiseen. Kesälläkin viileällä säällä se pysyy heinillä vuoratussa pesässään. Koivuhiiret viettävät horroksessa lokakuusta touko-kesäkuuhun puunkolossa tai maanalaisessa onkalossa. Horroksen aikana koivuhiiren paino voi laskea 50 %.


title: Koivuhiiri

text: Koivuhiiren elinikä on kaksi talvea, mutta se voi elää jopa 5-vuotiaaksi. Koivuhiirellä on hidas lisääntymisrytmi ja naaras tuottaa yhden poikueen vuodessa. Poikaset syntyvät maanpinnalle heinistä rakennettuun kesäpesään. Jälkeläisiä poikueessa on 1–11 kappaletta. Koivuhiiri lisääntyy suppeina yhdyskuntina, ja yksilö on sukukypsä noin vuoden iässä.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrä ("Myodes glareolus", aiemmin "Clethrionomys glareolus") on punaruskea, pääasiassa metsissä elävä jyrsijälaji. Se on hyvin yleinen Euroopassa ja elää lähes koko mantereella ja myös Siperiassa Baikaljärvelle saakka. Metsämyyrä syö pääasiallisesti kasviravintoa.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrä on aikuisena selkäpuolelta yleensä punaruskea, mutta nuoret alle kuukauden ikäiset yksilöt ovat harmaanruskeita. Selän värityksen raja harmaisiin kupeisiin ei ole jyrkkä, sitä vastoin harmaanvalkoisen tai -keltaisen vatsan ero kylkiin on jyrkkärajainen. Häntä on kaksivärinen, alta valkea ja päältä musta, ja sen pituus on noin puolet ruumiin pituudesta.


title: Metsämyyrä

text: Pään ja ruumiin pituus on yhteensä 7–13,5 senttimetriä ja hännän pituus 3,5–6,5 senttimetriä. Metsämyyrä painaa 12–35 grammaa.


title: Metsämyyrä

text: Sen levinneisyysalue kattaa lähes koko Euroopan, jossa se ei kuitenkaan esiinny Islannissa, Iberian eteläosissa, Välimeren saarilla eikä aivan pohjoisessa havumetsärajan pohjoispuolella. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu Baikaljärvelle saakka. Metsämyyrä on metsäpäästäisen ohella Suomen runsaslukuisin nisäkäs.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrä on Euroopassa hyvin yleinen. Vaikka populaatiotiheys vaihtelee vuosittain, metsämyyräkanta on vakaa. Tehokkaan lisääntymisen seurauksena kannat voivat kasvaa nopeasti. Metsämyyräpopulaation kannat vaihtelevat runsaasti melko säännöllisessä syklissä. Pohjois-Suomessa metsämyyrän kannanvaihtelujakson pituus on 4–5 vuotta, Keski-Suomessa 3–4 vuotta. Etelä-Suomessa kantojen vaihtelu on epäsäännöllisempää. Hyvinä myyrävuosina metsämyyrät saattavat syksyllä tunkeutua kesämökkeihin ja ulkorakennuksiin.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrä elää erilaisissa metsissä. Lajin levinneisyysalueen eteläosissa se viihtyy lehti- ja sekametsässä, mutta esimerkiksi Suomessa se elää myös havumetsissä. Metsämyyrä suosii erityisesti tiheää aluskasvillisuutta. Sitä tavataan joskus myös pensaikoista kaukana metsistä.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrä käyttää pääasiassa kasvisravintoa, kuten siemeniä, marjoja, lehtiä ja juuria, näiden lisäksi myös sieniä. Keväällä ja kesällä jopa 60 prosenttia ruokavaliosta koostuu vihreistä kasvinosista. Taitavana kiipeilijänä metsämyyrä syö myös jäkäliä puista. Talvella se syö myös havupuiden taimien latvasilmuja. Metsämyyrä syö satunnaisesti myös hyönteisiä ja muita pikkueläimiä sekä linnunmunia.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrä piilottaa syksyisin pähkinöitä, marjoja, siemeniä ja naavaa maanalaisiin varastoihin, puunkoloihin ja vanhoihin linnunpönttöihin.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrän lisääntyminen ajoittuu huhti–lokakuulle, mutta suotuisissa olosuhteissa se voi lisääntyä ympäri vuoden. Naaras on sukukypsä runsaan kuukauden ja koiras aikaisintaan kahden kuukauden iässä. Vuoden lopulla syntyneet yksilöt alkavat lisääntymään kuitenkin vasta seuraavana keväänä.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrän kantoaika on 21 vuorokautta, mutta se voi pienentyä 17 päivään, jos naaraalle on tarjolla runsaasti ravintoa. Kantoaika pitenee, jos naaras oli tullut raskaaksi heti edellisen poikueen synnyttä imetysaikana. Vuodessa syntyy 4–5 poikuetta, joissa on yleensä 3–5 poikasta.


title: Metsämyyrä

text: Poikaspesä on yleensä maanpinnan alapuolella, mutta joskus niitä on myös kannoissa ja tiheissä pensaissa. Pesä on tehty sammalista, lehdistä ja muista pehmusteista. Koiraat eivät osallistu poikasten hoitamiseen, mutta naaraat ovat todella huolehtivaisia. Jos yksikin poikasista lähtee pesästä, naaras käy hakemassa sen takaisin pesään.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrä kantaa usein Puumala-virusta, joka aiheuttaa myyräkuumetta. Tämä kuumeinen yleistauti kuuluu munuaisoireisten verenvuotokuumeiden tautiryhmään. Tauti tarttuu ihmiseen metsämyyrän eritteistä (virtsa, ulosteet ja sylki). Oireina ilmenee mm. äkillistä ankaraa kuumetta, munuaisoireita ja näköhäiriöitä. Taudista jää pitkäksi aikaa immuniteetti.


title: Metsämyyrä

text: Metsämyyrä aiheuttaa vähäistä vahinkoa myös metsätaloudelle syömällä taimien silmuja sekä kasvainten kuorta. Silmu- ja kasvainvioituksista on seurauksena mutkia ja muita laatuvikoja puun runkoon.


title: Tunturisopuli

text: Tunturisopuli ("Lemmus lemmus") on Lapissa elävä värikäs myyrälaji.


title: Tunturisopuli

text: Vartalon pituus on 8–17,5 senttimetriä, hännän pituus 1,5–2 senttimetriä ja paino 20–130 grammaa. Pää ja etuselkä ovat mustat, korvien välissä on oranssit läikät. Muu osa selkää ja kylkiä on oranssin-kellertävää, jossa on mustia karvoja seassa. Selässä on musta viiru. Alapuoli on kellertävä. Korvat ovat turkin peitossa. Tunturisopuli on hiljainen eläin, joka joskus vikisee ja narskuttelee hampaitaan, kuitenkin kannan ollessa runsas eläin voi kirskua aggressiivisesti.


title: Tunturisopuli

text: Suomessa tunturisopulia ja muita pikkunisäkkäitä on vuosikymmeniä tutkinut ja aiheesta paljon kirjoittanut Asko Kaikusalo. Lisäksi tunturisopulia ovat tutkineet myös professori Olavi Kalelan tutkimusryhmä sekä Heikki Henttonen Metsäntutkimuslaitoksesta.


title: Tunturisopuli

text: Tunturisopuli on pohjoisen Fennoskandian ainoa endeeminen nisäkäslaji. Sen levinneisyysalue käsittää normaalivuosina vain pohjoisimman Lapin äärikolkat, tunturialueen, ja lisäksi sitä tavataan Kuolan niemimaalla. Lajin ”alkukoti” löytyy suurtunturien ylärinteiltä, painanteista, joihin talvituiskujen ansiosta kertyy jopa kolmimetrisiä kinoksia. Näiden lumiviipymäalueiden kasvillisuus rajoittuu – muutaman jääleinikin ja hapron ohella – nukkamaisena mattona maata verhoaviin maksa-, kynsi- ja karhunsammaliin, jotka muodostavat sopulien tärkeimmät ravintolähteet. Myös karut tunturisarojen ja -vihvilöiden peittämät heinäkankaat tarjoavat eläimille suotuisan asuinsijan.


title: Tunturisopuli

text: Aikanaan uskottiin, että sopulivuonna olisi sopuleita satanut taivaalta. Tämän käsityksen kuvaili muun muassa ruotsalainen piispa ja luonnontutkija Olaus Magnus vuonna 1555 julkaistussa teoksessaan "Pohjoisten kansojen historia". Vasta sata vuotta myöhemmin kykeni tanskalainen luonnontutkija Ole Worm kuvailemaan sopulivaelluksen tieteelliset syyt.


title: Tunturisopuli

text: Normaalisti tunturisopulit elelevät muiden myyrien tavoin huomaamattomina omissa oloissaan. Sopulit vaeltavat hiukan joka vuosi. Vuodenaikojen vaihtelujen mukaan tunturisopulit suorittavat pientä edestakaista muuttoliikettä ylätunturissa, sillä olosuhteet vaihtelevat rajusti. Kevään koittaessa sulamisvedet hätyyttävät eläimet liikkeelle; kuukautta myöhemmin samat alueet ovat kuivuuttaan elinkelvottomia. Niinpä sopulit siirtyilevät kaiken kesää yhä alemmaksi puronvarsikosteikkoja myötäillen. Syksyllä ne hakeutuvat takaisin talvehtimisalueilleen.


title: Tunturisopuli

text: Jos kanta on pieni ne saattavat kulkea ylempänä sijaitsevasta tunturipaljakasta vain lähimmän tunturipuron varteen. Jos sopuleita on talven jäljiltä paljon, ne vaeltavat vastaavasti pidempiä matkoja.


title: Tunturisopuli

text: Sopulien lisääntymisvauhti on valtava. Naaras voi tulla tiineeksi jo kolmen viikon ikäisenä ja synnyttää poikaset kolmen viikon päästä hedelmöityksestä. Imetys kestää pari viikkoa, jonka jälkeen peukalon kokoiset pikkusopulit jätetään selviytymään keskenään.


title: Tunturisopuli

text: Toisinaan tunturisopulit lisääntyvät poikkeuksellisen runsaasti, ja ylisuureksi kasvanut kanta lähtee vaeltamaan pois tuntureilta. Tällaista tilannetta edellyttää ainakin kaksi peräkkäistä, jopa kolme, runsaslumista talvea ja hyvä ravintotilanne, jolloin eläimet voivat lisääntyä hangen alla. Kun lumi sitten keväällä sulaa ja vedet valuvat pesäkoloihin, sopulit joutuvat lähtemään liikkeelle. Vaelluksia tapahtuu toisinaan myös syksyisin, ja ne ovat riippuvaisia kannan tiheydestä. Suomen Lapissa tällainen suurvaellus tapahtui viimeksi vuonna 1970, jolloin sopuleita oli Pohjois-Lapista Rovaniemelle saakka, jossa niitä näkyi juoksentelemassa kaupungin kaduilla. Viimeisimmät keskisuuret vaellukset tapahtuivat vuosina 1978 ja 2011. Syksyllä 2011 nähtiin esimerkiksi autojen alle jääneitä sopuleita yleisesti linjan Muonio–Sodankylä pohjoispuolella. Altan ja Pykeijan kaduilla nähtiin myös runsaasti sopuleita liikkeellä. Vaellus oli silti selvästi pienempi kuin 1970-luvulla, jolloin sopuleita nähtiin jopa Kuusamoa ja Rovaniemeä myöten.


title: Tunturisopuli

text: Ilmaston lämpeneminen uhkaa viedä sopulivaellukset historiaan. "Nature"-lehdessä julkaistussa norjalaistutkimuksessa huomattiin yhteys kosteiden sääolosuhteiden ja sopulien kannanvaihteluiden välillä. Mitä suurempi ilmankosteus ja mitä tiiviimmäksi lumipeitteen alin kerros painui, sitä vähemmän esiintyi sopuleita. Tulos perustui 38-vuotiseen sopuliseurantaan ja ilmastotietoihin. Sopulien säännöllinen kannanvaihtelu katosi tutkimusalueilta Etelä-Norjan Hordalandista 1990-luvun jälkeen, eikä kannan huippuvuosia ole sen jälkeen havaittu. Etelä-Norjan vuoristoisilla tunturialueilla olosuhteet ovat kuitenkin aivan toiset kuin Lapissa, ja siksi tunturisopuleiden kannanvaihtelu on Etelä-Norjassa aina ollut erilaisissa sykleissä kuin Suomen tunturialueella. Norjassa sopulikannat ovat vaihdelleet suuresti jopa 3–4 vuoden sykleissä, jollaista ei ole koskaan havaittu Tunturi-Lapissa. Norjan Finnmarkin itäosat sen sijaan muistuttavat paljon enemmän olosuhteita Suomen Tunturi-Lapissa. Itä-Finnmarkissa koettiin korkeimmilla tunturialueilla runsas sopulivuosi vuonna 2007, jollaista ei oltu koettu sitten vuoden 1978.


title: Tunturisopuli

text: Jotta sopulikanta paisuisi ylisuureksi, tarvitaan vähintään pari–kolme runsaslumista talvea. Lumikerroksen tulisi olla kuivaa pakkaslunta, jotta lisääntymisolosuhteet olisivat hyvät ja lumen alta voisi helposti löytää sammalta syötäväksi. Jos ilma on kosteaa ja lämmintä lumen pakkaantuessa, lumen alle jäätyy vettä, jolloin sammalta ei ole helposti saatavilla eivätkä olosuhteet lumen alla ole muutenkaan kuivat ja suotuisat myöskään lisääntymiselle.


title: Tunturisopuli

text: Suomessa sopulikannat olivat hyvässä nousussa sekä vuonna 1994 että vuonna 2001, mutta lämmin tammikuu romahdutti molempina vuosina kannan. Myös alkutalven lumisuus on tärkeää. Tunturisopulin talvehtiminen onnistuu parhaiten parimetrisen lumipeitteen alla. Huono yhdistelmä sopulille on syystalven kova pakkanen ja vähälumisuus.


title: Tunturisopuli

text: Tunturisopulin ravinto koostuu suurelta osin erilaisista sammalista, mutta rahkasammalet eivät kuulu sen ravintoon. Sarojen, vihvilöiden ja eräiden muiden heinämäisten kasvien maanpäälliset osat kelpaavat ravinnoksi, varsinkin niiden vihreät kasvinosat. Metsävyöhykkeeseen vaeltaneet tunturisopulit syövät myös lehtiä, varpuja ja kukannuppuja.


title: Tunturisopuli

text: Normaalisti tunturisopulin lisääntymiskausi kestää koko lyhyen kesän, mutta voi jatkua talvellakin. Suotuisissa oloissa naaras voi synnyttää 6–8 poikuetta vuodessa. Poikasia on yhdessä poikueessa 4–10. Nuoret eläimet voivat puolestaan saavuttaa sukukypsyyden jo noin viiden viikon iässä. Kun olosuhteet ovat ihanteellisimmillaan, tunturisopulikannan kasvu nopeutuu. Tätä tehostaa olennaisesti talvilisääntyminen, joka on juuri sopuleille tunnusomaista. Monimetrisen kinoksen suojissa lämpötila pysyttelee nollan tuntumassa pahimmillakin pakkasilla. Niinpä sopulit ”tuottavat” poikasia läpi kaamosajan. Poikasten kehitys on yhtä nopeaa kuin kesälläkin, joten jouluna syntyneet poikaset ovat jo laskiaisena kypsiä jatkamaan sukuaan.


title: Piisami

text: Piisami ("Ondatra zibethicus") on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva suurikokoinen ja pitkähäntäinen, pääosin vedessä elävä myyrälaji, jota on istutettu turkiseläimeksi myös Suomeen. Piisami on Ondatra-suvun ainoa laji.


title: Piisami

text: Piisamin vanhoja nimityksiä ovat "piisamimyyrä" ja "biisami". Siitä käytetään toisinaan kansanomaisia nimityksiä "vesirotta" ja "myskirotta", joilla voidaan kuitenkin tarkoittaa myös vesimyyrää ja monia muita lajeja.


title: Piisami

text: Piisami on yleisväriltään ruskea, ja sen vatsapuoli on muuta ruumista vaaleampi. Osa piisameista on väriltään tummempia, niin kutsuttuja mustapiisameita, joiden turkki on erityisen arvokas. Niitä pidettiin aiemmin omana alalajinaan "O. z. macrodon", mutta nykyisin kaikkien piisamien katsotaan kuuluvan samaan alalajiin. Piisami on Suomen suurin myyrä: aikuisella yksilöllä on pituutta 40–68 cm, josta hännän osuus on 19–28 cm, ja eläin painaa 0,7–1,7 kg. Häntä on suomupeitteinen ja sivuilta litteä. Takajalkojen varpaiden välillä on räpylämäistä ihoa.


title: Piisami

text: Piisami on kotoisin Pohjois-Amerikasta. Pohjoisimpana sitä tavataan puurajalle asti Newfoundlandissa, Kanadassa ja Alaskassa, ja eteläisimpänä Meksikonlahdella, Rio Grandessa ja Coloradojoella. Laajan levinneisyyden takia Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee lajin elinvoimaiseksi.


title: Piisami

text: Euroopan ensimmäiset viisi piisamia, kaksi urosta ja kolme naarasta, tuotiin Prahan lähelle Tšekkiin vuonna 1905. Laji alkoi levitä istutuspaikalta kaikkiin ilmansuuntiin 9–70 kilometrin vuosivauhdilla. Nykyään sitä tavataan laajalla alueella Keski- ja Pohjois-Euroopassa, Ukrainassa ja Venäjällä. Kaikkiin maihin sitä ei ole tuotu tarkoituksellisesti, vaan kanta on syntynyt tarhoista karanneista yksilöistä. Näin kävi esimerkiksi Ranskassa, jossa piisameita karkasi vuonna 1930 muutamasta eri tarhasta; näiden karkulaisten jälkeläiset etenivät myöhemmin Belgiaan, Alankomaihin ja Sveitsiin. Britanniasta tämä vieraslaji saatiin hävitettyä vuonna 1937, kun piisamien maahantuonti ja tarhaus oli kielletty ja karkulaisista syntyneet pienet kannat poistettu nopeasti. Myös tanskalaiset ovat pystyneet estämään lajin leviämisen maahansa. Muihin Fennoskandiaan maihin kuin Suomeen piisamien tuonti oli alun perin kielletty, mutta laji kuitenkin levisi Suomen kautta itsenäisesti Ruotsin Länsipohjaan vuoden 1945 tienoilla ja Norjaan vuonna 1970. Piisami on levinnyt nopeasti laajoille alueille, sillä Euroopan ilmasto ja elinympäristöt ovat samankaltaiset kuin sen alkuperäisellä elinalueella, se ei kilpaile muiden lajien kanssa, se sopeutuu monenlaisiin ympäristöihin ja ravintoon, lisääntyy tehokkaasti ja pystyy liikkumaan maallakin pitkiä matkoja. Useimmissa Euroopan maissa piisamia pidetään vahinkoeläimenä ja niiden kantaa pyritään vähentämään, sillä ne esimerkiksi repivät kalaverkkoja ja kaivavat koloja patoihin, ratavalleihin, tienpenkkoihin ja tekolampien penkereisiin.


title: Piisami

text: Aasiassa laji esiintyy Siperiassa, Mongoliassa, Kiinassa, Koillis-Koreassa ja Japanin Honshussa. Aasian kanta on saanut alkunsa Neuvostoliitossa vuoden 1928 jälkeisinä parina vuosikymmenenä tehdyistä laajamittaisista, kymmenientuhansien yksilöiden istutuksista.


title: Piisami

text: Etelä-Amerikassa, Argentiinan eteläosissa on myös istutuksista syntynyt piisamipopulaatio.


title: Piisami

text: Suomeen piisameita istutettiin vuodesta 1919 lähtien 1930-luvulle asti noin 300 eri paikkakunnalle turkismetsästystä varten. Ensimmäiset, vuonna 1919 Saksasta Kajaanin lähelle tuodut yksilöt eivät menestyneet. Suomalainen piisamikanta saikin varsinaisesti alkunsa vasta vuonna 1922, jolloin Tšekkoslovakiasta tuotuja yksilöitä vapautettiin Kruunupyyhyn. Myöhemmistä istutuspaikoista merkittävimpiä olivat Kirkkonummi, jonne eläimiä tuotiin vuonna 1924, Hämeenlinna, Suomussalmi ja Sulkava. Ahvenanmaalle piisami vietiin vuonna 1926. Istutuksissa käytettyjä yksilöitä, joita oli kaikkiaan noin 1 100, tuotiin Tšekkoslovakian ja Saksan lisäksi myös Pohjois-Amerikasta. 1950-luvulle mennessä laji oli saavuttanut Suomessa nykyisen levinneisyytensä, joka kattaa koko maan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Piisamia pyydetään yhä Suomessa, suurimmaksi osaksi turkin vuoksi, sillä täällä laji ei aiheuta niin paljon haittoja kuin Keski-Euroopassa. Eläimen liha käy myös ihmisravinnoksi. Parhaimpina vuosina saalis on ollut yli 300 000 yksilöä. Piisamin metsästysaika on 1.10.–19.5. Vahingollisen tai haittaa aiheuttavan yksilön poistamiseen voi saada riistanhoitopiiriltä pyyntiluvan myös rauhoitusaikana. Asuttua piisaminpesää ei tavallisesti saa rikkoa, mutta riistanhoitopiiri voi myöntää siihen erikoisluvan 1.8.–31.8. välisenä aikana.


title: Piisami

text: 1990-luvulla piisamin kanta romahti ja laji katosi lähes kokonaan Etelä- ja Lounais-Suomesta. Tarkkaa syytä tähän ei tiedetä. Yhdeksi tekijäksi on arveltu runsastunutta saukkokantaa. Amerikassa piisameilla on luonnostaankin samanlaisia kannanvaihteluita kuin pienemmillä myyrälajeilla.


title: Piisami

text: Piisami ei ole erityisen vaativa elinympäristönsä suhteen. Parhaiten se viihtyy matalissa ja reheväkasvisissa järvissä, hitaasti virtaavissa pienvesistöissä ja rämeillä. Vesistö ei saa kuitenkaan jäätyä pohjaan asti. Vaeltavia piisameita voidaan tavata hyvinkin pienistä lammista ja ojista, ja toisaalta myös ulkosaariston luodoilla. Pohjois-Amerikassa laji elää myös tundralla ja suistoalueilla. Piisamin menestys Euroopassa selittyy osittain sillä, että alueella on ollut tyhjä ekolokero kahden sitä elintavoiltaan muistuttavan lajin, suurikokoisen majavan ja pienikokoisen vesimyyrän, välissä.


title: Piisami

text: Piisami muistuttaa elintavoiltaan varsin paljon majavia. Piisamit liikkuvat vilkkaimmin hämärällä ja yöllä. Piisami rakentaa yleensä suuren, kekomaisen pesänsä kasveista järven tai jonkun muun vesistön rannalle. Se voi myös kaivaa rantatörmään kolon, joka menee veteen sekä maalle. Kolossa ja sen lähellä piisami elää pariskunnittain ja ne puolustavat reviiriään aggressiivisesti. Kammio on vuorattu heinillä ja saroilla. Talvella piisamit pysyttelevät paljon pesässään, vaikka eivät nukukaan talviunta. Pakkanen kovettaa pesän, joka on erinomainen suoja koiria ja kettuja vastaan, sillä sinne pääsee vain veden alta. Jos pesä hävitetään, piisami on talvella turvaton ja voi kuolla helposti. Piisamilla on vain vähän luontaisia vihollisia Suomessa, ehkä merkittävimpinä kettu, supikoira ja minkki. Myös huuhkaja ja kanahaukka ovat oppineet metsästämään piisamia. Piisami ei ole petoeläimille helppo saalis, sillä se puolustautuu aggressiivisesti.


title: Piisami

text: Piisami syö ravinnokseen pääasiassa vesikasvien, kuten lumpeen, palpakoiden, kortteiden, osmankäämien, kaislan ja sarojen meheviä osia. Niiden puutteessa se voi hyödyntää myös vähäravinteisempia kasveja, kuten järviruokoa, mutta tällaista ravintoa käyttävät yksilöt jäävät usein pienikokoisiksi ja laihoiksi. Irtisyöty lumpeikko jää piisamin jäljiltä pinnalle kellumaan. Karuilla järvillä eläin voi hävittää vesikasvillisuuden miltei kokonaan. Samalla kasvien sitoma lietekin huuhtoutuu pois, joten kasvillisuuden palautuminen voi kestää kauan. Rehevöityneissä vesistöissä kasveja vähentävästä piisamista voi vastaavasti olla jopa hyötyä. Piisami voi syödä veden alla, koska se kykenee sulkemaan huulensa etuhampaiden takana. Se pystyy olemaan veden alla yhtäjaksoisesti jopa 20 minuuttia. Varsinkin talvella se syö eläinravintoa, kuten simpukoita, rapuja ja kotiloita. Joskus se nappaa saaliiksi myös kilpikonnia, hiiriä, lintuja, sammakoita ja kaloja. Joskus piisami ottaa kalan verkosta, jolloin verkko saattaa repeytyä tai piisami saattaa jäädä siihen kiinni. On arveltu, että myös jokihelmisimpukan harvinaistuminen johtuisi osittain piisamin runsastumisesta.


title: Piisami

text: Tiineys kestää 25–30 vrk ja poikueessa on 5–9 poikasta. Poikueita on 1–3 vuodessa. Piisami on kausilisääntyjä, joten poikueiden määrä riippuu ravintotilanteesta ja maantieteellisestä sijainnista. Poikaset syntyvät yleensä maapesässä, pitkän käytävän päässä, jonka piisami kaivaa rantatörmään.


title: Piisami

text: Piisami voi elää luonnossa ainakin kolmevuotiaaksi. Joidenkin lähteiden mukaan ne voisivat vankeudessa saavuttaa jopa 10 vuoden iän. Varmojen tietojen mukaan ikäennätys vankeudessa on lähes kuusi vuotta.


title: Piisami

text: Yrjö Kokon vuonna 1944 julkaistussa kirjassa "Pessi ja Illusia" on yhtenä hahmona "Biisami", joka kaivaa Pessille ja Illusialle talvipesän. Tove Janssonin Muumi-teoksissa esiintyy hahmo nimeltään "Piisamirotta". Myös "Kaislikossa suhisee"- ja "Franklin"-animaatiosarjoissa on henkilöinä piisameja.


title: Piisami

text: Piisamin tuloa Suomeen on käsitelty vuonna 1960 julkaistussa Atso Artimon väitöskirjassa.


title: Metsähiiri

text: Metsähiiri eli isometsähiiri ("Apodemus flavicollis") on eurooppalainen hiirilaji.


title: Metsähiiri

text: Metsähiiren ruumiin pituus on 9–13 senttimetriä ja hännän pituus 9–13,5 senttimetriä. Metsähiiri painaa 10–45 grammaa.


title: Metsähiiri

text: Metsähiirellä on kellertävän- tai ruosteenruskea selkä, valkea vatsa ja kellertävä ”vyö” kaulan yllä. Metsähiirellä on poikkeuksellisen suuret silmät sekä korvat. Ensisilmäys otuksen pitkään siimahäntään paljastaa, ettei kyseessä voi olla rotta.


title: Metsähiiri

text: Metsähiirtä tavataan suuressa osassa Eurooppaa, Britanniasta Uralille saakka. Sitä ei kuitenkaan ole Pyreneiden niemimaan eteläosissa, Ranskan länsiosissa, Fennoskandian keski- ja pohjoisosissa eikä suurimmalla osalla saarista. Euroopan ulkopuolella sitä esiintyy myös Aasiassa Turkista Armenian länsiosiin, Iranin Zagrosvuorille sekä Syyriaan, Libanoniin ja Israeliin. Suomessa metsähiirtä tavataan maan etelä- ja keskiosissa.


title: Metsähiiri

text: Elinympäristöä on kangasmetsät, lehtomaiset sekametsät ja pensaikkoiset niityt. Syksyisin ne voivat ilmestyä rakennuksiin ja kesämökkeihin tehden tuhoa lämmöneristeisiin.


title: Metsähiiri

text: Metsähiirelle kelpaavat ravinnoksi niin kasvi- kuin eläinkunnankin tuotteet. Hiiri aiheuttaa usein tuhoja ruokavarastoissa ja viljalaareissa. Juureksista metsähiiret eivät juuri välitä, ja omenoistakin ne haluavat syödä ensisijaisesti siemenet. Myös luonnossa metsähiiret suosivat siemenravintoa, kuten käpyjen siemeniä, tammenterhoja ja pähkinöitä.


title: Metsähiiri

text: Metsähiiren mieluisinta elinympäristöä ovat rehevät kangasmetsät, lehdot ja pensaikot. Laji viihtyy myös niittyjen ja peltojen laiteilla sekä puutarhoissa. Laajoilta viljelylakeuksilta sitä tavataan harvoin. Kesäkauden metsähiiret viettävät ulkosalla, mutta syksyllä ne hakeutuvat ihmisasumusten tuntumaan; joskus tapahtuu suoranainen ryntäys sekä ulko- että asuinrakennuksiin. Metsähiiri on talvella aktiivinen eikä siis nuku talviunta tai vaivu horrokseen. Ketterästi kiipeilevä metsähiiri tunkeutuu näppärästi myös toiseen ja kolmanteenkin kerrokseen. Syksyllä autioituviin kesähuviloihin hiiret hiipivät juuri ennen talven tuloa.


title: Metsähiiri

text: Metsähiirelle tyypillistä on ruokavaraston hankkiminen johonkin tiettyyn paikkaan sekä pehmikkeiden kasaaminen pesäksi. Tämä on yöaktiivinen laji. Juoksijana metsähiiri on loistava ja voi tukeutua kengurumaiseen häntäänsä hypätessään jopa metrin pituisia loikkia. Elinikä lajilla on 1–1,5 vuotta, voi olla että metsähiiri elää vanhemmaksikin.


title: Metsähiiri

text: Metsähiirien lisääntymisaika on pitkä, ja se alkaa helmi- ja maaliskuussa. Naaras synnyttää lisääntymiskauden aikana jopa kolme poikuetta. Niissä on 1–8 poikasta, keskimäärin poikasia on 5. Lisääntymiskauden ensimmäiset poikaset voivat itsekin lisääntyä vielä saman kauden aikana 2–3 kuukauden ikäisinä.


title: Metsähiiri

text: Poikaset joutuvat selviytymään omillaan heti kolmen viikon jälkeen. Useimmiten poikiminen tapahtuu maan kamaralle mättään, juurakon tai risuläjän suojiin. Toisinaan metsähiirinaaras kuitenkin synnyttää jälkeläisensä ylhäällä huojuvaan puunonteloon. Luonnossa lisääntymistä tapahtuu vain kesäkaudella huhtikuusta syyskuuhun, mutta ihmisten ympäristöönsä viemän ravinnon turvin metsähiiret voivat synnyttää poikasia sydäntalvellakin.


title: Peltohiiri

text: Peltohiiri ("Apodemus agrarius") on jyrsijälaji, joka kuuluu varsinaisten hiirten ja rottien alaheimoon ja samaan sukuun metsähiiren kanssa. Se on Suomessa rauhoitettu, ja sen tappamisesta joutuu maksamaan 67 euroa.


title: Peltohiiri

text: Peltohiiri on yleisväriltään kellanruskea, selkää pitkin hännän tyvestä päälaelle kulkee tumma juova. Sen ruumiin pituus on 8,5-12 cm ja häntä on noin 7-9 cm.


title: Peltohiiri

text: Peltohiiri muistuttaa ulkonäöltään Suomessakin harvinaisena tavattavaa koivuhiirtä, mutta on sitä suurempi ja lyhythäntäisempi. Lajit eivät ole läheistä sukua toisilleen, sillä koivuhiiri kuuluu eri heimoon kuin varsinaiset hiiret.


title: Peltohiiri

text: Peltohiiren levinneisyysalue muodostuu kahdesta erillisestä osasta. Eurooppalainen levinneisyysalue ulottuu Saksasta ja Balkanilta itään Venäjälle. Ruotsissa peltohiirtä ei tavata. Suomessa peltohiiren levinneisyys ulottuu Nurmes–Pernaja-linjan kaakkoispuolelle. Erillinen levinneisyysalue on Kiinan itärannikolla Himalajan itäpuolella.


title: Peltohiiri

text: Laji elää avoimessa maatalousmaisemassa ja kosteilla niityillä, varsinkin jos läheisyydessä on metsiköitä, lehtoja ja metsänreunoja, jonne ne voivat piiloutua talvisin. Metsähiiren tavoin peltohiirikin kaivaa laajan käytäväverkoston maahan ja rakentaa sinne pesä- ja varastokammiot. Se voi myös kaivautua lumen alle, missä se syö sammalta, juuria, jyviä ja viljan korsia.


title: Peltohiiri

text: Peltohiiri on tasalämpöinen. Jos lämpötila laskee miinusasteille, se voi vaipua lyhytkestoiseen talvihorrokseen. Peltohiiri on päiväaktiivinen. Peltohiiren lisääntymisaika kestää huhtikuulta lokakuulle ja naaras saa 2-3 poikuetta kesässä. Sen raskaus kestää 21 päivää, jonka jälkeen se synnyttää 3-9 poikasta ja imettää niitä kaksi viikkoa.


title: Peltohiiri

text: Peltohiiri syö pääasiassa siemeniä ja viljoja. Se käyttää myös eläinravintoa, esimerkiksi loukkuun jäänyttä lajitoveriaan.


title: Mustarotta

text: Mustarotta ("Rattus rattus") on pitkähäntäinen "Rattus"-suvun jyrsijälaji. Laji on peräisin Aasiasta, josta se levisi ensin Lähi-itään ja saapui Eurooppaan 700-luvulla. Mustarotta on toinen Suomessa esiintynyt rottalaji isorotan eli rotan lisäksi, joskin isorotan syrjäyttämänä luonnosta sukupuuttoon hävinnyt 1920-luvulla. Nykyisin sitä tavataan satunnaisesti satamakaupungeista. Esimerkiksi Helsingin Katajanokan makasiineissa on joskus ollut tilapäisiä esiintymiä.


title: Mustarotta

text: Nimestään huolimatta lajia tavataan useina värimuunnoksina. Väri vaihtelee tavallisesti mustasta vaaleanruskeaan, ja vatsapuoli on vaaleampi. Keskipituus on noin 20 cm ja häntä on suunnilleen muun ruumiin pituinen. Tyypillinen paino on noin 200 grammaa. Mustarotta on erittäin ketterä kiipeilemään ja pyrkii pakenemaan ylöspäin. Mustarotta ei ole erityisen hyvä uimaan. Mustarotta elää noin nelivuotiaaksi. Rotat elävät laumoissa, joissa voi olla jopa 60 jäsentä.


title: Mustarotta

text: Mustarotta on alkujaan peräisin Aasiasta, mahdollisesti Intian ja Indokiinan alueelta. Ne ovat levinneet vieraslajina ihmisten mukana, ja asuttavat etenkin rannikkoseutuja. Siksi niitä kutsutaan joskus laivarotiksi. Mustarotta on yleinen trooppisilla alueilla, mutta lauhkeassa ilmastossa isorotta on moni paikoin syrjäyttänyt sen. Tropiikissa mustarotat ovat paikoitellen aiheuttaneet paljon vahinkoa alueiden alkuperäiselle luonnolle, ja lajia pidetäänkin yhtenä maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista.


title: Mustarotta

text: Rottia on kautta aikojen pidetty länsimaisessa kulttuurissa inhottavina ja likaisina olentoina. Ne ovat tuhoeläimiä ja ovat olleet ainakin osasyyllisiä tappavien kulkutautien leviämisessä. 1300-luvulla Euroopassa riehunut keuhko- ja paiserutto musta surma levisi oletettavasti mustarotissa eläneiden kirppujen puremien kautta. Kiinalaisessa kulttuurissa rottaa on kuitenkin pidetty pyhänä. Se on jumala Gandeshin esiintymishahmo. Lisäksi se on kiinalaisen horoskoopin ensimmäinen merkki. Sanotaan myös, että rotta toi riisin lahjaksi ihmisille.


title: Vaivaishiiri

text: Vaivaishiiri ("Micromys minutus") on pienikokoinen jyrsijälaji, jota tavataan Euroopassa ja Aasiassa. Se on vaivaishiirten ("Micromys") suvun ainoa laji.


title: Vaivaishiiri

text: Vankeudessa kasvatettuja vaivaishiiriä pidetään joskus lemmikkieläiminä. Luonnonvaraiset vaivaishiiret ovat Suomessa rauhoitettuja.


title: Vaivaishiiri

text: Vaivaishiiri on ruskea ja sillä on valkoinen mahan alus. Ruumiin pituus on n. 5–7 cm ja häntä 5-6 cm pitkä. Vaivaishiiri painaa neljästä kuuteen grammaa. Pitkää häntäänsä vaivaishiiret käyttävät tarttumaelimenä kiipeillessään.


title: Vaivaishiiri

text: Vaivaishiiren sanotaan toisinaan olevan maailman pienin jyrsijä, mutta joidenkin lähteiden mukaan 6 gramman painoinen kääpiöhiiri ("Mus minutoides") ja ruumiinpituudeltaan 4-senttiset kääpiöhyppyrotat ("Salpingotus") olisivat sitäkin pienempiä.


title: Vaivaishiiri

text: Vaivaishiiren levinneisyysalue ulottuu Länsi- ja Keski-Euroopasta Aasiaan aina Koreaan ja Japaniin sekä Etelä-Kiinaan asti. Fennoskandiassa laji elää Etelä- ja Keski-Suomessa, Tanskassa sekä paikoin Ruotsissa. Vaivaishiiri on levinnyt Suomeen vasta 1900-luvun kuluessa. Suomessa se on levinnyt Oulun ja Kuusamon korkeudelle saakka. Leviämisen syynä pidetään vaivaishiirten kulkeutumista heinä- ja olkikuormien mukana. Vaivaishiiri on Pohjolassa tyypillinen viljelysmaiseman asukas. Se elää viljapelloilla, ruohostoissa ja pensaikkoalueilla, mutta myös ruohikkoisissa avoimissa metsissä.


title: Vaivaishiiri

text: Vaivaishiirtä esiintyy pelloilla ja heinikoissa. Vaivaishiiri kiipeilee taiturimaisesti, ja se elää enimmän elinajastaan maanpinnan yläpuolella korsistossa. Korren ympärille kietaistu häntä toimii hiiren tukena ja turvavyönä. Vaivaishiiri rakentaa pallomaisen pesän heinänkorsien tai ruohojen varaan 40-80 cm korkeudelle ja saa näin tehokkaan suojan pikkupedoilta. Pesä on muodoltaan soikea tai pyöreä, ja sen läpimitta on noin 10 cm. Talvisin vaivaishiiri käyttää hyödykseen muiden pienjyrsijöiden tekemiä käytäviä ja koloja. Vaivaishiiri selviää talvesta etsimällä talvehtimispaikan esimerkiksi ladosta tai sänkipellolta. Suurin osa kannasta kuitenkin kuolee talven aikana.


title: Vaivaishiiri

text: Vuonna 2001 Wimbledonin tennisturnauksessa käytetyt tennispallot lahjoitettiin vaivaishiiren tekopesiksi. Kyseessä oli Ison-Britannian Wildlife Trustin hoitama vaivaishiiren suojeluohjelma. Pallon sisus on riittävän suuri vaivaishiiren pesäpaikaksi, kylkeen porattu 16 mm:n reikä sen sijaan liian pieni petoeläinten kuljettavaksi.


title: Vaivaishiiri

text: Vaivaishiiri syö jyviä ja muita siemeniä sekä toisinaan hyönteisiä, marjoja, hedelmiä ja nuoria versoja.


title: Vaivaishiiri

text: Vaivaishiiret eivät lisäänny talvisin. Naaras saa joka vuosi 2-3 poikuetta, joista ensimmäiset syntyvät touko-kesäkuussa. Emon tiineysaika on 21 päivää. Poikueessa on kerralla 2-10 jälkeläistä. Poikaset syntyvät sokeina ja karvattomina. Poikaset kasvavat nopeasti ja selviytyvät omin avuin jo kahden viikon ikäisinä ja 6-viikkoisina niistä tulee sukukypsiä.


title: Orava

text: Orava ("Sciurus vulgaris") on jyrsijöiden lahkoon kuuluva, Suomessakin yleisesti esiintyvä nisäkäslaji.


title: Orava

text: Oravaa tavataan pohjoisella havumetsävyöhykkeellä lähes koko Euroopassa sekä Aasian pohjoisosissa, lukuun ottamatta kaikkein pohjoisimpia alueita, mistä havupuut puuttuvat. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on amerikkalainen harmaaorava lähes syrjäyttänyt eurooppalaisen oravan.


title: Orava

text: Täysikasvuisen oravan ruumiin pituus on 19–28 senttimetriä ja hännän 13–25 senttimetriä. Painoa oravalla on 200–480 gramman väliltä.


title: Orava

text: Oravan tunnistaa helposti pitkästä tuuheasta hännästä. Oravien silmät ovat melko suuret ja eteenpäin työntyvät, minkä vuoksi niiden näkökenttä on laaja. Vatsa on aina valkea, ja pään sivut ovat yleensä punertavan harmaat, mutta selän ja kylkien väritys voi vaihdella punaisen ja ruskean sävyistä lähes mustaan tai jopa valkoisenkirjavaan. Musta värimuoto on perinnöllinen, ja sitä tavataan erityisesti Etelä-Euroopassa ja eräillä saarilla, kuten Viron Saarenmaalla ja Hiidenmaalla. Suomen oravakannassa tavataan erilaisia värityyppejä: mustahäntäinen tumma kuusiorava, punahäntäinen vaalea mäntyorava sekä ruskeahäntäinen orava lukuisine välimuotoineen. Orava vaihtaa karvan kaksi kertaa vuodessa. Korvien karvatupsut kehittyvät syksyn kuluessa ja putoavat keväällä pois. Uros ja naaras muistuttavat toisiaan sekä ulkomuodoltaan että kooltaan.


title: Orava

text: Oravan ääntely on säksätystä, undulaattimaista kujerrusta tai kurnutusta ja niiskuttelua.


title: Orava

text: Pohjoisella havumetsävyöhykkeellä, kuten Suomessa, oravien pääravintona ovat kuusen siemenet, huonoina käpyvuosina oravat turvautuvat myös männyn siemeniin. Syksyllä sienet ovat tärkeä ravinnonlähde. Sen lisäksi oravat voivat syödä kukkia, marjoja, hedelmiä, vihreitä kasvinosia ja nilaa. Eläinravintona kelpaavat toukat, hyönteiset ja linnunmunat sekä -poikaset. Etelämpänä lehtimetsävyöhykkeellä, missä kasvaa runsaasti pähkinäpensaita ja tammia, pähkinät ja tammenterhot ovat oravien tärkeimpiä ravinnonlähteitä. Baltian maiden sekametsävyöhyke on luonnostaan oraville suotuista aluetta, sillä siellä esiintyy metsissä runsaasti sekä tammea ja pähkinäpensasta että kuusta.


title: Orava

text: Oravat järsivät toisinaan luita ja pudonneita hirvieläinten sarvia kalkintarpeeseensa. Asutusalueiden ”city-oravat” taas hyödyntävät pääosin lintujen ruokintapaikkojen antimia, pääasiassa maapähkinöitä, auringonkukansiemeniä ja talia. Niiden tiedetään myös tonkivan ulkoroskapönttöjä ruoan toivossa. Joskus orava voi tulla jopa sisälle rakennuksiin ruoanhakuun tai jopa rakentaa pesän ullakolle.


title: Orava

text: Naaraiden kiima-aika on keväällä, mutta sen tarkka ajankohta riippuu ravintotilanteesta. Kantoaika on noin 38 vuorokautta. Ensimmäinen poikue syntyy Suomessa yleensä huhti–toukokuussa, toinen myöhemmin kesällä. Poikasia syntyy kunnostettuun nukkumapesään kolmesta kuuteen kappaletta. Emo imettää poikasia viidestä kuuteen viikkoa. Uros ei osallistu poikasten hoitoon. Orava voi pisimmillään elää vangittuna kymmenvuotiaaksi ja luonnossakin 6–7-vuotiaaksi. Tavallisesti orava ei kuitenkaan elä 2–4 vuotta kauempaa. Sukukypsäksi se tulee toisena elinvuotenaan.


title: Orava

text: Useimmista muista jyrsijöistä poiketen orava on selvästi päiväeläin. Suomenkin nisäkäslajistossa orava on ainoa aidosti päiväaktiivinen laji. Oravan reviiri on muutaman hehtaarin laajuinen. Se rakentaa useita lähes pallon muotoisia pesiä liikkumisalueensa sisälle. Pesät sijaitsevat korkeissa puissa, yleensä kuusen tai männyn oksilla, mutta myös linnunpöntöt käyvät. Sisältä orava vuoraa pesät naavalla, ruoholla, sammalilla, lehdillä ja muilla täytteillä. Talvella pesät ovat lämpimiä. Ollessaan pesässä orava sulkee sen kulkuaukon. Oravat myös kätkevät ruokaa varastoon maahan tai puun koloihin. Orava muistaa osan kätköistään, ja löytää ne lopulta hajuaistinsa perusteella. Oravat voivat kesyyntyä hyvin kesyiksi ihmisten läheisyydessä.


title: Orava

text: Oravat istuttavat vuosittain tuhansia puita vahingossa, koska ne kätkevät terhoja ja unohtavat osan niiden kätköpaikoista. Toisaalta huonoina käpyvuosina ne saattavat syödä kuusen kukintosilmuja, jolloin vuosikasvaimet putoavat maahan, joskin kuusi voi silti kyetä kukkimaan runsaasti seuraavana vuonna.


title: Orava

text: Oravannahkaa käytettiin aikoinaan maksuvälineenä, ja sana ”raha” onkin alun perin tarkoittanut oravannahkaa. Oravaa metsästettiin Suomessa 1900-luvun alussa satojatuhansia yksilöitä. Nahkoja vietiin lähinnä Saksaan ja Englantiin. Laji rauhoitettiin vuonna 1929 ja metsästysaikaa lyhennettiin. Oravakannat elpyivätkin nopeasti. Nykyään oravan metsästys Suomessa on vähäisempää. Suomessa oravan metsästyskausi alkaa koko maassa 1. joulukuuta ja päättyy 31. tammikuuta. Tänä aikana oravia metsästetään noin 3 000–5 000 yksilöä.


title: Liito-orava

text: Liito-orava ("Pteromys volans") on Pohjois-Euraasiassa Suomesta Tyynenmeren rannikolle, Hokkaidōn saarelle ja Keski-Kiinaan asti tavattava oravalaji. Suomessa liito-oravaa esiintyy Kokkolasta ja Kuusamosta etelään.


title: Liito-orava

text: Liito-orava on yöeläin, väriltään harmaa, ja hiukan tavallista oravaa pienempi. Sille on tunnusomaista liitopoimu, jonka avulla se voi liidellä yli 50 metrin matkoja puusta puuhun.


title: Liito-orava

text: Liito-orava viihtyy varttuneessa kuusivaltaisessa sekametsässä. Yksilö elää koko elämänsä samalla elinpiirillä, joka on uroksella noin 60 hehtaaria ja naaraalla viisi. Liito-oravan pääravintoa ovat kesällä lehtipuiden lehdet ja talvella norkot.


title: Liito-orava

text: Liito-orava käyttää pesänään yleisimmin haavassa olevaa koloa, joskus tavallisen oravan tekemää risupesää. Sen lisääntymiskausi alkaa maaliskuun jälkipuolella. Naaras synnyttää yleensä yhden poikueen kesässä, joskus kaksi. Poikasia syntyy kerrallaan yleensä kahdesta neljään.


title: Liito-orava

text: Uhanalaisuudeltaan liito-orava on luokiteltu maailmanlaajuisesti elinvoimaiseksi ja Suomessa silmälläpidettäväksi. Sitä uhkaavat metsähakkuut, minkä vuoksi sitä suojellaan.


title: Liito-orava

text: Liito-orava kuuluu oravien heimoon, ja sen lähin sukulaislaji on samaan "Pteromys"-sukuun kuuluva japaninliito-orava. Liito-oravasta erotetaan nykyisin neljä alalajia. Nimilajin "P. v. volans" levinneisyysalue käsittää suurimman osan Euraasian mannerta, "P. v. athene" elää Sahalinin saarella, "P. v. buechneri" Kiinassa ja "P. v. orii" Japanin Hokkaidōn saarella. Lajia on Suomessa aiemmin kutsuttu myös siipioravaksi.


title: Liito-orava

text: Liito-orava on tavallista oravaa pienempi. Ruumiin kummallakin sivulla etu- ja takaraajojen välissä on liitopoimu. Häntä on litteä. Silmät ovat suuret. Naaras painaa keskimäärin noin 150 grammaa ja uros noin 125 grammaa. Ruumis on 15–17 senttimetriä pitkä, häntä 11–12 senttimetriä.


title: Liito-orava

text: Alalajit eroavat toisistaan hiukan värityksen suhteen. "P. v. volansin" yläpuoli on tasaisen vaalean hopeanharmaa ja alapuoli himmeän valkea ja ruskeankeltainen. Silmän ympärillä on kapea musta rengas. "P. v. athenen" yläpuoli on likaisenharmaa ja alapuoli himmeän valkea. Kyljissä on punaruskeaa. "P. v. buechnerin" väri on muita alalajeja tummempi, etenkin hännässä. "P. v. orii" muistuttaa "P. v. volansia". Sen posket ja alaosa ovat valkoiset, ja sen hännässä on ruskeankeltaista ja mustaa.


title: Liito-orava

text: Liito-orava on Siperian taigavyöhykkeen laji. Sen levinneisyysalue ulottuu Suomesta halki Venäjän Tyynellemerelle ja Hokkaidōlle. Eteläisimmillään lajia tavataan Keski-Kiinassa. Lännessä liito-oravaa tavataan myös pienellä ja eristyneellä alueella Koillis-Virossa. Latviassa sitä ei ole tavattu vuoden 2005 jälkeen, ja Liettuasta se hävisi mahdollisesti jo ennen 1900-lukua. Valko-Venäjän itärajalla liito-orava ilmeisesti vielä pesii, mutta laji oli vielä 1700-luvulla koko maassa varsin yleinen. Ruotsiin ja Norjaan liito-orava ei ole levinnyt Suomen puolen suurten suoalueiden ja Tornionjoen vuoksi.


title: Liito-orava

text: Suomessa liito-oravan esiintymisen painopiste on etelässä, ja sen levinneisyysalueen pohjoisraja kulkee Kokkolan pohjoispuolelta Kuusamon eteläosiin. Kanta on tihein länsirannikolla Vaasan ja Kristiinankaupunki–Närpiön seudulla. Liito-oravia esiintyy runsaasti myös Lounais-Suomessa ja paikoin Keski- ja Kaakkois-Suomessa. Kanta on harva Pohjois- ja Etelä-Karjalassa, Itä-Uudellamaalla ja Savossa. Laji puuttuu lähes koko saaristosta. Liito-oravatiheys vaihtelee suuresti levinnäisyysalueen sisällä. Itärajan takana Venäjän Karjalassa ja Karjalankannaksella lajin tiheys vaihtelee samankaltaisesti kuin Suomessa, mutta Laatokan luoteispuolella sekä Laatokan ja Äänisen välissä lajia esiintyy Suomea tiheämmin.


title: Liito-orava

text: Suomessa arvioitiin vuonna 2006 olevan 143 000 liito-oravanaarasta.


title: Liito-orava

text: Liito-orava viihtyy varttuneessa kuusivaltaisessa sekametsässä, jossa on kolopuita kuten haapoja pesä- ja päivänviettopaikaksi sekä lehtipuita kuten haapoja, leppiä ja koivuja ravinnoksi. Lehtipuusto voi olla kuusimetsässä pieninä ryhminä tai hajallaan. Liito-orava voi elää myös nuorehkossa, 15–20 metriä korkeassa metsässä, kunhan sinne on hakkuun jäljiltä jätetty kolohaapa pesäpuuksi ja varttuneempaa metsää kasvaa enintään 100 metrin päässä. Se voi pesiä myös metsän reunassa tai muutaman metrin päähän aukealle jätetyssä haavassa, tai pihalla, asutuksen lomassa ja kaupunkeihin jätetyssä varttuneessa kuusisekametsikössä.


title: Liito-orava

text: Liito-orava elää, liikkuu, ruokailee, pesii ja lisääntyy alueella, joka on uroksella keskimäärin 60 hehtaaria ja naaraalla noin viisi hehtaaria. Liito-orava on paikkauskollinen alueelle, jolle se asettui synnyinkesänsä syksyllä, ja se elää koko elämänsä samalla elinpiirillä. Urosten elinpiirit voivat olla päällekkäisiä, eivätkä ne puolusta niitä toisia uroksia vastaan. Naaraat sen sijaan elävät kukin omalla alueellaan. Liito-orava viettää suurimman osan öisestä aktiivisuudestaan noin 10 prosentin ydinalueella omassa elinpiirissään. Pääosin nämä ydinalueet ovat sen tärkeitä ruokailualueita, joilla kasvaa lehtipuita.


title: Liito-orava

text: Liito-oravan lisääntymiskausi alkaa maaliskuun jälkipuoliskolla ja kestää pisimmillään heinäkuun loppuun. Uros alkaa helmi-maaliskuussa vierailla eri naaraiden reviireillä ja pesissä. Naaras tulee kiimaan maaliskuun jälkipuoliskolla. Naaras ja uros tulevat ulos pesästä ja parittelevat useita kertoja 10–20 minuutin jaksoissa. Joskus uroksia on yhden naaraan seurassa useampi kuin yksi, jolloin ne kilpailevat naaraasta ajamalla toisiaan takaa.


title: Liito-orava

text: Parittelun jälkeen naaras jää pesään yksin valmistautumaan poikasten synnyttämiseen. Uros ei enää palaa sen ja poikasten luo vaan lähtee etsimään toista naarasta. Joskus samassa poikueessa voi olla useamman kuin yhden uroksen siittämiä poikasia.


title: Liito-orava

text: Naaras synnyttää yleensä yhden, joskus kaksi poikuetta kesässä. Toinen kiima-aika on huhtikuun lopussa tai toukokuun alussa.


title: Liito-orava

text: Liito-oravanaaraan kantoaika on noin 41 vuorokautta. Ensimmäinen poikue syntyy Suomessa huhtikuun lopussa tai toukokuun alussa. Naaras synnyttää yleensä 2–4 poikasta, joskus jopa viisi. Poikueiden keskikoko on 2,4–2,6 poikasta, mikä on jyrsijäksi vähän. Poikanen painaa syntyessään viidestä kymmeneen grammaa. Emo imettää poikasiaan 42–45 vuorokautta.


title: Liito-orava

text: Poikaset lähtevät pesästään ensimmäisen kerran 40–45 vuorokauden ikäisinä ja alkavat tuolloin syödä maidon ohella lehtiravintoa. Heinäkuun alussa poikaset liikkuvat jo parin sadan metrin päähän pesästä. Ensimmäisen poikueen poikanen jättää pesänsä lopullisesti yleensä elokuussa ja lähtee etsimään omaa elinpiiriään. Tällainen dispersaalimatka on keskimäärin noin kaksi kilometriä ja joskus jopa yhdeksän kilometriä pitkä.


title: Liito-orava

text: Liito-orava elää keskimäärin 1–2 vuoden ikäiseksi. Vanhin tunnettu luonnossa elänyt uros saavutti viiden ja vanhin naaras neljän vuoden iän.


title: Liito-orava

text: Kesällä liito-orava syö pääasiassa lehtipuiden lehtiä, etenkin haavan ja leppien, mutta myös koivujen ja pihlajan. Se voi syödä myös pihlajan marjoja ja vaahteran siemeniä. Syyskuussa liito-orava alkaa siirtyä talviravintoonsa eli koivun ja lepän norkkoihin. Se varastoi norkkoja talven varalle pieninä oksannippuina kuusen tiheiden oksien väleihin, tikankoloihin, lahopökkelöiden koloihin, pönttöihin, kallion ulokkeille tai tavallisen oravan pesiin.


title: Liito-orava

text: Liito-orava syö myös lehtipuiden ja havupuiden silmuja sekä tuoreiden männynkäpyjen siemeniä ja etenkin Siperiassa lehtikuusen neulasia. On mahdollista, että se syö myös eläinravintoa kuten lintujen munia ja poikasia, mutta tästä ei ole saatu tutkimuksissa viitteitä.


title: Liito-orava

text: Liito-oravan saalistajia ovat useat isot pöllöt kuten huuhkaja ja viirupöllö sekä haukat ja näätä. Saalistajat eivät mahdu liito-oravan pesään, mutta näätä voi yltää eläimeen etukäpälällään. Liito-oravia joutuu asutusten lähellä myös kissojen suihin.


title: Liito-orava

text: Suomalaisilla liito-oravilla esiintyy kolmea kirppulajia: oravankirput "Tarsopsylla octodecimdentata" ja "Ceratophyllus sciurorum" sekä liito-oravankirppu "Ceratophyllus indages indages". Kirput elävät pesäaineksissa ja aikuisiksi kuoriuduttuaan siirtyvät liito-oravan turkkiin verta imemään.


title: Liito-orava

text: Liito-oravan pesänä on yleisimmin haavassa oleva käpytikan kovertama kolo, jonka suuaukko on sopivan kokoinen liito-oravalle ja riittävän pieni saalistajien torjumiseksi. Pesä voi joskus olla myös luonnon muovaamassa kolossa, kuten irronneen oksan kohdalle lahonneessa onkalossa. Koloonsa liito-orava rakentaa oman pesän useimmiten naavasta, mutta pesässä voi olla myös sammalta, katajan kuorta tai sohvan täytettä. Pesäaineksien sisään liito-orava tekee pesäonkalon, johon johtaa sivulta tai päältä suuaukko. Pesäainekset voivat täyttää koko kolon.


title: Liito-orava

text: Toiseksi yleisin liito-oravan pesäpaikka on tavallisen oravan rakentamassa risupesässä, jossa on talvella jopa yli 20 astetta lämpimämpää kuin ulkona. Liito-orava voi muuttaa myös ihmisen tekemään pönttöön, joka on varpuspöllölle tarkoitettu puupölkkyyn koverrettu luonnonpönttö tai laudasta rakennettu kottaraispönttö. Pöntön suuaukon halkaisijan pitäisi olla 40–43 millimetriä ja koverretun pöntön seinämien 5 senttimetriä paksuja ja syvyyden 30–40 senttimetriä suuaukon alareunasta. Liito-orava voi tehdä pesänsä myös rakennusten seinien koloihin tai kattojen alle. Joskus harvoin on liito-oravan havaittu käyttäneen pesänään satunnaisesti maakoloa.


title: Liito-orava

text: Jokainen liito-orava käyttää vuoden mittaan useaa pesää, urokset keskimäärin kahdeksaa ja naaraat viittä. Urokset vaihtavat pesää noin kolmen viikon välein. Liito-orava vaihtaa pesää esimerkiksi silloin, kun se alkaa tuntea vanhan pesänsä turvattomaksi, tai kun se haluaa välttää ulkoloisia.


title: Liito-orava

text: Talvella ja keväällä liito-oravan läsnäolon voi havaita puiden kuten isojen haapojen ja suurten kuusien tyvillä ja joskus muurahaiskeoissakin olevista ruskeankeltaisista papanakasoista. Liito-oravan papanat ovat 6–8 millimetriä pitkiä ja 2–3 millimetriä paksuja, säännöllisen liereitä ja pyöreäpäisiä. Värinsä ne saavat liito-oravan talviravinnon, lepän ja koivujen norkkojen siitepölystä. Kesällä papanat ovat tummia ja hajoavat nopeasti. Talvipapanoiden sijainnista ei välttämättä näe sitä, missä liito-oravan poikaspesä keväällä ja kesällä on.


title: Liito-orava

text: Liito-orava on yöeläin, joka on valoisaan aikaan ulkona vain harvoin. Kesäisin liito-orava lähtee ulos pesästään ruoanhakuun pian auringonlaskun jälkeen ja on ulkona koko pimeän ajan. Talvella se tulee yleensä ulos vasta tunteja auringonlaskun jälkeen. Syksyllä ja talvella liito-orava ei ole liikkeellä koko pimeää aikaa vaan muutaman tunnin alkuyöstä ja toisen jakson loppuyöstä, joiden välillä se lepää pesässään. Keväällä paritteluaikaan liito-oravat ovat liikkeellä päivällä ja naaras myös kesällä kun sillä on pesässään isot poikaset.


title: Liito-orava

text: Liito-orava osaa liitää ilmassa pitkiäkin matkoja. Sen ruumiin kummallakin sivulla etu- ja takajalkojen välissä on liitopoimu, joka on ohut ja molemmilta puolilta karvan peittämä nahka. Sen etujaloissa ulkovarpaiden tyvessä on lisäksi noin 3,6 senttimetriä pitkä kannusrusto. Liitäessään liito-orava levittää molemmat jalkansa ja kannusrustonsa, jolloin liitopoimu laajentaa sen kantavaa pintaa. Myös sen litteä häntä auttaa liidossa.


title: Liito-orava

text: Liito-orava ponnistaa liitoon useimmiten vaakasuoralta oksalta ja asettuu heti ponnistuksen jälkeen liitoasentoon. Liito suuntautuu alaviistoon, usein 64–68 asteen kulmassa lähtöpaikkaan nähden. Liidon lopussa liito-orava koukkaa ylöspäin ja kääntyy jarruttaen pystyasentoon laskeutuessaan puunrungolle.


title: Liito-orava

text: Liito-orava ylittää liitämällä helposti 50 metrin aukeita kuten sähkölinjoja ja moottoriteitä. Mäen ylärinteestä männynlatvasta ponnistamalla sen on havaittu liitäneen jopa 80 metrin matkoja aukeiden yli. Metsässä sen liitomatkat ovat paljon lyhyempiä. Liito-orava pystyy muuttamaan liidon aikana suuntaansa jopa lähes 90 astetta ja syöksymään kaartaen lähes pystysuoraan alas puun latvustosta sen rungon alaosaan.


title: Liito-orava

text: Maassa liito-orava ei juokse. Se voi käydä korkeintaan metrin päässä puun rungosta. Jos liito jää lyhyeksi, liito-orava loikkii maassa viimeiset metrit puuhun.


title: Liito-orava

text: Liito-oravat ovat melko hiljaisia. Ne voivat pitää hiljaista kitinää parittelun aikana tai kun emo ja nuoret poikaset ovat yöllä ulkona pesästä. Liito-orava käyttää myös ihmiskorvalle kuulumattomia ultraääniä, mutta niiden merkitystä ei vielä tiedetä.


title: Liito-orava

text: Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN pitää liito-oravaa maailmanlaajuisesti elinvoimaisena lajina, vaikka sen kanta pienenee monin paikoin sen levinneisyysalueella. Se on kuitenkin levinnyt laajalla alueelle, eikä kannan vähentyminen ole ollut niin nopeata, että lajia olisi tarvetta luokitella harvinaisemmaksi. Kiinassa laji on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi. Suomessa liito-orava on ollut vuodesta 2015 luokiteltu silmälläpidettäväksi. Vuosina 2000–2014 laji luokiteltiin vielä vaarantuneeksi ja vuosina 1985–2000 silmälläpidettäväksi, taantuneeksi. Virossa ja Latviassa liito-orava luokitellaan erittäin uhanalaiseksi. Venäjän Karjalan tasavallassa ja Leningradin alueella liito-orava luokitellaan vaarantuneeksi.


title: Liito-orava

text: Suomessa liito-oravan taantumisen tärkein syy ovat metsänhakkuut, sillä liito-oravan suosimia varttuneita kuusivaltaisia sekametsiä avohakataan. Elinympäristöjen sirpaloituminen on erityisen suuri uhka liito-oravalla, sillä se ei mielellään ylitä maassa avoimia alueita. Monissa hoidetuissa metsissä on lisäksi vähemmän lehtipuita, jotka ovat liito-oravien talviravintoa, ja vähemmän paikkoja pesäkoloille.


title: Liito-orava

text: Liito-oravaa metsästetään myös jonkin verran sen turkin takia, mutta se ei aiheuta suurta uhkaa lajin tulevaisuudelle. Mongoliassa liito-oravaa uhkaavat elinympäristöjen häviämisen lisäksi sekä ihmisen aiheuttamat että luonnolliset metsäpalot.


title: Liito-orava

text: Liito-orava on Suomessa luonnonsuojelulailla rauhoitettu. Sitä ei saa tappaa, ottaa elätiksi tai häiritä sen pesiessä, eikä kuolleita yksilöitä saa säilyttää ilman viranomaisten lupaa. Laji kuuluu Suomen kansainvälisiin vastuulajeihin, eli Suomella on kansainvälinen vastuu sen säilyttämisestä. Liito-orava kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin tiukasti suojeltujen lajien IV (a) -listalle, jonne luetteloitujen lajien lisääntymis- ja levähdyspaikkojen hävittäminen ja heikentäminen on kielletty. Sen seurauksena liito-oravan asuttamilla paikoilla täytyy suorittaa erityistoimenpiteitä, kun metsää suunnitellaan kaadettavaksi tai maisemaa muuten muutettavaksi. Maa- ja metsätalousministeriön ja ympäristöministeriön asettaman työryhmän vuonna 2004 laatimien ohjeiden mukaan uudistushakkuissa on liito-oravan pesäpuun ympärille jätettävä hakkaamatta vähintään 10–15 metrin alue. Liito-oravalle on myös varmistettava kulkuyhteys puuryhmästä läheisiin metsiin esimerkiksi jättämällä hakkuuaukealle puista riittävän tiheä rivi.


title: Liito-orava

text: Vanhoista liito-oravan asuttamista metsistä on kiistelty ainakin vuodesta 1980. Luonnonsuojelulaissa kiellettiin uhanalaisen liito-oravan pesäpuiden hävitys vuonna 1996.


title: Liito-orava

text: Liito-oravatutkija Ilpo K. Hanskin mukaan liito-oravia ei suojella Suomessa riittävästi. Hänen mukaansa metsätaloudessa liito-oravalle nykyisin jätettävä muutaman aarin elinalue pitäisi laajentaa vähintään hehtaariin. Joidenkin suomalaistutkijoiden mukaan Suomen liito-oravakanta on selvästi yliarvioitu, ja todellinen määrä olisi alle puolet vuoden 2006 arviosta.


title: Peltomyyrä

text: Peltomyyrä ("Microtus agrestis") on jyrsijöihin kuuluva eläinlaji, joka esiintyy yleisenä myös Suomessa.


title: Peltomyyrä

text: Peltomyyrä on yleinen koko Euroopassa ja Suomessa. Se on metsämyyrän ohella Suomen yleisimpiä myyrälajeja. Sen katsotaan elävän koko Fennoskandiassa, joskin se mahdollisesti puuttuu Gotlannista, Saarenmaalta, Hiidenmaalta eikä Ahvenanmaalta. Peltomyyriin lasketaan Suomessa joidenkin tutkijoiden mukaan kaksi erillistä kantaa tai alalajia, etelänpeltomyyrä ("Microtus agrestis gregarius") ja pohjanpeltomyyrä ("Microtus agrestis agrestis"). Näistä jälkimmäisen arvellaan saapuneen jääkauden jälkeen Norjan rannikolta, edellisen idästä ja etelästä. Sekakantoja tunnetaan paljon. Nämä myyrämuodot tunnistetaan lähinnä yläleuan poskihampaista. Poskihampaiden purupintoja käytetään muutenkin toisilleen läheisten myyrälajien tunnistamiseen.


title: Peltomyyrä

text: Hyvin samannäköisiä lajeja ovat kenttämyyrä ja idänkenttämyyrä. Peltomyyrän tuntomerkkejä ovat harmaanruskea turkin väritys, pienet silmät sekä lyhyet jalat ja häntä. Peltomyyrän korvat ovat kokonaan karvan peitossa. Vatsan puolelta väritys on harmahtava. Peltomyyrällä on jyrsijöille tyypilliset kallon muoto ja hampaat. Myyrät erottuvat helposti hiiristä lyhyemmästä, tylpästä kuonostaan.


title: Peltomyyrä

text:
Peltomyyrä viihtyy aukeilla alueilla saaristossa, rantaniityillä, maatalousalueilla, pelloilla, metsän reunoilla ja hakkuualueilla – kaikkialla, missä on tiheää heinä- ja ruohokasvillisuutta.
Peltomyyrä on sekä yö- että päiväaktiivinen eläin. Se liikkuu pääasiassa kaivamissaan käytävissä ja maan pinnalla muutaman sadan metrin alueella. Se kaivaa käytäviä kuitenkin huomattavasti vähemmän kuin kenttämyyrä. Pidempiä vaelluksia se tekee vain kausittaisesti. Peltomyyrä on puille ja pensaille suurta tuhoa aiheuttava eläin. Talvisaikaan se käyttää lumen alla olevien puiden kuorta ravinnokseen. Peltomyyrä elää yhdestä vuodesta kahteen vuoteen.


title: Peltomyyrä

text: Peltomyyrän lisääntymiskausi ajoittuu toukokuusta syyskuuhun; peltomyyränaaras voi synnyttää 4–6 poikuetta yhden kauden aikana. Poikueen koko vaihtelee yhdestä kymmeneen. Tyypillistä peltomyyrälle on muiden myyrien tapaan runsas lisääntyminen, sillä myyräpopulaatio voi kasvaa yhdessä vuodessa 30–40-kertaiseksi. Kannan lähes eksponentiaalista kasvua seuraa raju kannan väheneminen 3–4 vuoden välein, kun ympäristön kantokyky on saavutettu.


title: Hauki

text: Hauki ("Esox lucius") on sisä- ja rannikkovesissä elävä petokala, jota tavataan suurimmasta osasta pohjoista Euraasiaa ja Pohjois-Amerikkaa. Se on elinvoimainen laji, jolla on laaja levinneisyysalue ja joka tulee toimeen monenlaisissa järvissä ja joissa sekä vähäsuolaisessa Itämeressä. Hauen vartalo on pitkulainen ja solakka, ja sen evät ovat peräpäässä. Hauen kyljet ovat vihreät, vatsa vaalea ja selkä lähes musta. Kyljissä on 7–9 hailakankeltaisia täpläriviä, ja punaruskeissa evissä on tummia läiskiä. Luonnossa hauet voivat elää 30-vuotiaiksi, ja suurimmat naaraat ovat enintään 20-kiloisia, äärimmäisen harvoin yli 25 kg.


title: Hauki

text: Hauki on petona opportunisti, ja se syö käytännössä sitä kalaa, jota on parhaiten saatavilla. Se suosii runsaslukuisia lajeja sekä hitaita uimareita ja heikosti parveutuvia kaloja. Jos saatavilla ei ole tarpeeksi muita kalalajeja, hauki voi syödä myös lajikumppaneitaan. Kalojen lisäksi hauki saattaa pyydystää pieniä nisäkkäitä, vesilinnunpoikasia ja hyönteisiä, jotka ovat alle vuoden ikäisten yksilöiden pääravintoa. Hauki saalistaa valoisaan aikaan ja käyttää vaanimiseen esimerkiksi vesikasvillisuutta. Hauki kutee keväällä jäiden lähdön jälkeen. Se levittää mätinsä laajalle alueelle, ja poikaset kuoriutuvat kahdessa viikossa.


title: Hauki

text: Ihminen on kalastanut haukea jo pitkään, ja erityisen suosittu saaliskala se on Suomessa ja Venäjällä. Suomessa se on ahvenen jälkeen vapaa-ajankalastuksen toiseksi tärkein saaliskala kokonaissaaliin painolla mitattuna. Ihmisen lisäksi täysikasvuisella hauella ei juurikaan ole vihollisia, ja se onkin ravintoketjunsa huippulaji. Hauen suosion takia sitä on istutettu monille alueille sen luontaisen elinympäristön ulkopuolelle. Sitä pidetään paikoin Pohjois-Amerikassa haitallisena vieraslajina.


title: Hauki

text: Hauen ulkonäkö kertoo heti tehokkaasta petoeläimestä. Sillä on krokotiilimaisesti pidentyneet leuat, terävät hampaat ja valtava kita. Sen vartalo on pitkä, tasasoukka ja poikkileikkaukseltaan pyöreähkö. Sillä on suuret silmät. Sen ruumiinrakenne on solakka ja sen evät ovat keskittyneet petokaloille tyypillisesti peräpäähän. Tämä mahdollistaa nopeat hyökkäykset saaliin kimppuun. Hauen suuressa suussa on useita pitkiä ja neulanteräviä hampaita. Niitä on yhteensä noin 700, ja niitä on leukaluun lisäksi suuontelon luissa, kitalaessa ja kieliluussa. Hampaat vaihtuvat epäsäännöllisesti, eikä kaikissa hammastiloissa ole samanaikaisesti hammasta.


title: Hauki

text: Hauen kyljet ovat vihreät, vatsa vaalea ja selkä lähes musta. Humuspitoisissa vesissä hauki saattaa olla väritykseltään tummempi. Kyljissä hauella on 7–9 riviä hailakankeltaisia täpliä, jotka saattavat yhdistyä raidoiksi. Nuoremmilla hauilla täplät ovat vielä keltaisia poikkijuovia, mutta ne muuttuvat täpläriveiksi hauen kasvaessa. Kiduskannet ovat myös läiskikkäät. Evät ovat punaruskeita ja varsinkin vanhemmilla yksiköillä tummaläiskäisiä. Väritys sopii hyvin vesikasvillisuuden suojissa piileskelyyn ja saaliin vaanimiseen. Väripoikkeamat ovat harvinaisia. Rannikkovesissä tavataan lähes mustia haukia, ja Ruotsista on löydetty myös puhtaan hopean värisiä haukia.


title: Hauki

text: Hauen kylkiviiva-aisti on tehokas, ja siihen kuuluvia kuoppia on myös jonkin verran kylkien ulkopuolella. Sierainkuopissa olevat hajuepiteelit eivät puolestaan ole kovinkaan tehokkaat, mutta näköaisti on hyvä.


title: Hauki

text: Haukien ikiä on tutkittu niiden suomuista, kiduskansista, hartian lukkoluista ja kuulokivielimistä. Varmimmin hauen iän saa määritettyä hartianlukkoluusta. Luonnossa hauet voivat elää jopa 30-vuotiaiksi, mutta vain 40 prosentissa populaatioista on yli 7-vuotiaita yksilöitä. Naaraat elävät keskimäärin vanhemmiksi, kasvavat nopeammin ja ovat suurempia kuin koiraat.


title: Hauki

text: Nuoret hauet kasvavat nopeasti, ja ensimmäisenä kesänään ne ovat jo 15 senttimetriä pitkiä. Yleensä kasvunopeus hidastuu mitä pohjoisemmaksi mennään. Ilmastovaikutus kuitenkin vähenee vanhemmilla yksilöillä. Hauet kasvavat koko ikänsä, jos ravintoa on tarjolla ja muut olosuhteet ovat sopivat. Suotuisissa oloissa hauki voi kasvaa jopa 20 senttimetriä vuodessa, normaalisti kasvuvauhti on 8–12 senttimetriä vuodessa. Vanhemmiten kasvu kuitenkin hidastuu, ja 15-vuotias hauki kasvaa enää muutamia senttimetrejä vuodessa. Iän lisäksi kasvua hidastavat myös huono ravintotilanne, kova kilpailu ja liian lämmin vesi.


title: Hauki

text: Naarashauki voi kasvaa suotuisissa oloissa jopa puolitoistametriseksi ja 35-kiloiseksi. Koiras voi kasvaa noin 135 senttimetriä pitkäksi. Naaraan keskimääräinen pituus on 55 ja koiraan 40 senttimetriä.


title: Hauki

text: Suurimman pyydystetyn hauen todistaminen on haastava tehtävä, sillä suosittuna urheilukalana siitä kerrotaan lukuisia kalatarinoita. Britanniassa suurin todistetusti pyydystetty hauki painoi 21,3 kilogrammaa. Suurin Suomessa luotettavasti dokumentoitu hauki on ollut 18,8-kiloinen verkoilla Iin Oijärvestä saatu yksilö. Kansainvälisen urheilukalastusjärjestön IGFA:n mukaan suurin koskaan pyydystetty hauki saatiin saaliiksi vuonna 1986 Saksassa. Sen paino oli 24,98 kiloa.


title: Hauki

text: Haukea tavataan Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Se on yksi harvoista makean veden lajeista, jota esiintyy sekä Euraasiassa että Pohjois-Amerikassa. Pohjois-Amerikassa haukea tavataan Labradorilta Alaskaan ja etelässä Pennsylvaniaan, Missouriin ja Nebraskaan asti. Euroopassa se puolestaan elää mantereen länsi- ja pohjoisosissa ja etelässä jopa Espanjassa saakka. Euroopasta se puuttuu vain Kuolan niemimaalta, jostain osista Norjaa, Pohjois-Atlantin ja Jäämeren saarilta sekä aivan eteläisimmästä Euroopasta. Euroopasta levinneisyysalue jatkuu Aasiaan. Siellä sitä tavataan muun muassa Kaspianmeren ympäristössä, Balkašjärven ja Baikaljärven vesistössä sekä idässä Kamtšatkan niemimaalla asti.


title: Hauki

text: Haukea on myös istutettu useisiin maihin. Irlanti lasketaan yleensä luonnollisen levinneisyysalueen piiriin, mutta hauki tuotiin saarelle 1500-luvulla. Urheilukalastuksen takia haukea on istutettu myös esimerkiksi Yhdysvalloissa ja Kanadassa alueille, joissa sitä ei ole luonnollisesti elänyt. Euroopassa laji on viety Irlannin lisäksi Espanjaan, Italiaan ja Afrikassa Madagaskariin, Marokkoon, Tunisiaan ja Ugandaan. Ilmastosyiden takia hauki ei kuitenkaan ole muun muassa Madagaskarilla pärjännyt.


title: Hauki

text: Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on arvioinut hauen maailmanlaajuisesti elinvoimaiseksi lajiksi. Yksilömäärää ei tiedetä, mutta sen oletetaan olevan suuri ja kannan koko vaikuttaa olevan vakaa. Lisäksi lajin elinvoimaisuuteen vaikuttavat laaja levinneisyysalue ja se, ettei siihen kohdistu erityisiä uhkia.


title: Hauki

text: Vaikka levinneisyysalue onkin laaja ja laji kokonaisuutena elinvoimainen, monissa levinneisyysalueen maissa kanta on kapea. Hauen ydinaluetta ovat Suomi, Skandinavia, Baltian maat, Venäjä, Alaska ja osia Kanadasta. Näillä alueilla hauella on elinkelpo kanta käytännössä kaikissa vesistöissä. Monissa maissa, kuten Tšekissä, Slovakiassa, Kazakstanissa, Uzbekistanissa ja Turkmenistanissa, hauki esiintyy lähinnä yhdessä joessa ja korkeintaan muutamissa populaatioissa. Suomen ulkosaariston vielä 1970-luvulla vahvat haukikannat olivat taantuneet jo 1990-luvulle tultaessa kaikkialla etelärannikolla voimakkaasti, kuten on käynyt myös Ruotsin puolella. Tarkkaa syytä ilmiölle ei tunneta; syiksi on arveltu muun muassa Itämeren tilan heikkenemistä kutualustana ja hauenpoikasten suojapaikkoina toimivan rakkolevän dramaattista vähenemistä. Joka tapauksessa näyttää siltä, että hauen lisääntyminen ulkosaaristossa ei enää kunnolla onnistu. Tilanteen pientä kohenemista on kuitenkin paikoitellen ollut havaittavissa 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen puolivälin paikkeilta alkaen.


title: Hauki

text: Eräs hauen yleisyyden syy on sen vähäiset vaatimukset vesistön ja vedenlaadun suhteen. Se pystyy elämään monenlaisissa järvissä, niin matalavetisissä, happamissa kuin myös vähähappisissakin järvissä, ja virtaavissa vesissä, jopa melko voimakkaissa virroissa. Joissakin hauet kuitenkin pääsääntöisesti etsivät järvimäisiä olosuhteita eli runsaskasvisia sivu-uomia ja suvantopaikkoja. Koska hauki tulee toimeen helposti monenlaisissa ympäristöissä, sitä on helppo myös istuttaa uusilla elinalueille.


title: Hauki

text: Yleisimmillään hauet ovat keskiravinteisissa tai runsasravinteisen rajalla olevissa järvissä, ja ne viihtyvät erityisesti alle neljä metriä syvissä vesissä. Pienet hauet suosivat matalampaa vettä, mutta suurimmat, yli 40 senttimetriä pitkät hauet elävät usein lähempänä syvemmän veden reunaa. Vesikasvillisuuden merkitys on suuri, sillä sitä hauki käyttää saaliin vaanimiseen.


title: Hauki

text: Vaikka hauki elääkin pohjoisen pallonpuoliskon viileissä vesissä, biomassa on suurimmillaan vesissä, joissa lämpötila on 19–21 astetta. Kasvunopeus kiihtyy selvästi, kun veden lämpötila ylittää 10 asteen rajan. Hauki sietää jopa 29,4-asteista vettä ja toisaalta 0,1-asteista vettä.


title: Hauki

text: Hauki sietää hyvin happitason, happamuuden ja suolaisuuden vaihteluja. Hauki elää matalissa järvissä vielä, kun järven happitaso on 0,3 mg/l. Lajia on tavattu jopa vesistöstä, jonka happitaso oli 0,04 mg/l. Pääsääntöisesti hauet alkavat etsiä hapekkaampia ympäristöjä, kun happipitoisuus on alle 4 mg/l. Suurin osa hauista elää makeassa vedessä, mutta erityisesti Itämeressä sitä on tavattu lievästi suolaisissa vesissä. Eteläisellä Itämerellä hauen elinympäristön suolapitoisuus on noin 6 ppt, vajaa viidesosa valtamerten suolaisuudesta. Hauki pystyy elämään vielä vedessä, jonka suolapitoisuus on 10 ppt, mutta se ei lisäänny ympäristössä, jonka suolapitoisuus on yli 7 ppt.


title: Hauki

text: Hauki on petokala. Se siirtyy eläinplanktonista kalaravintoon jo varsin varhaisessa vaiheessa, ensimmäisenä kesänään alle 10 senttimetrin mittaisena. Hauen poikaset syövät vielä vesikirppuja, hankajalkaisia ja hyönteisten toukkia. Jo noin viisisenttinen hauki saattaa syödä pikkukaloja, mutta selkärangattomat ovat pääasemassa, jos sopivan kokoista kalaravintoa ei ole saatavilla. Toisaalta vielä 10–15 senttimetrin mittaisetkin hauet syövät jonkin verran kookkaita hyönteistoukkia ja muita selkärangattomia.