title: Supikoira

text: Vuosina 1929–1955 supikoiraa istutettiin kaikkiaan 9 100 yksilöä turkiseläimiksi Neuvostoliiton Euroopan-puoleisiin osiin, kuten Ukrainaan ja Valko-Venäjälle. Joidenkin lähteiden mukaan siirrot aloitettiin Keski-Venäjällä jo vuonna 1928, ja Länsi-Venäjällä vasta 1934. Istutusalueilta laji on levinnyt muualle Eurooppaan. 1970-luvun lopulla laji saavutti Ranskan. Nykyään sitä tavataan yleisenä myös Baltian maissa ja Puolassa, sekä harvinaisempana lähes koko Euroopassa Islantia, Britanniaa ja Välimeren maita lukuun ottamatta. Uzbekistanissa on erillinen populaatio, jonka alkuperää ei tiedetä.


title: Supikoira

text: Suomea lähimmät istutukset tehtiin Syvärin eteläpuolelle ja Ilmajärven lähistölle. Ensimmäinen tunnettu supikoirahavainto Suomesta on luovutetusta Karjalasta Suistamolta vuodelta 1939. Nykyisen Suomen alueelta ensimmäinen havainto on Keuruulta vuodelta 1949, vaikkakin joidenkin lähteiden mukaan Kainuussa pyydystettiin kolme yksilöä jo vuosina 1935–1939 ja Forssan lähellä yksi vuonna 1941. Vuoteen 1953 mennessä havaintoja oli jo 16 yksilöstä. Ensi kerran lajin tiedetään lisääntyneen Suomessa Uukuniemellä vuonna 1962. Laji saapui maahan Karjalankannasta pitkin ja Laatokan pohjoispuolelta sekä pohjoisesta Kuolan kautta. Supikoira oli Suomessa rauhoitettu vuosina 1955–1960. Laji runsastui 1960-luvun puoliväliin asti varsin hitaasti, mutta 1970-luvulla leviäminen kiihtyi huomattavasti. Kannat olivat huipussaan 1980-luvun puolivälissä ja ovat sen jälkeen hieman taantuneet. Nykyisin supikoiraa tavataan suurimmassa osassa maata napapiiriä myöten, lumisessa Pohjois-Suomessa se ei kuitenkaan tule kovin hyvin toimeen. 2000-luvulla supikoira on kuitenkin alkanut levitä yhä pohjoisemmaksi Lappiin. Suomessa on ollut myös paljon turkistarhoja, joista supikoiria on karannut luontoon. 1990-luvun puolivälissä Suomessa arveltiin olevan keväisin noin 40 000 ja loppukesällä 175 000 yksilöä, ja vuonna 2010 arvio oli kasvanut puoleen miljoonaan yksilöön. Korkean syntyvyyden tuottoa on pienentänyt ja kannan kasvua hidastanut lähinnä supikoirien korkea luonnollinen kuolevuus ja ihmisen harjoittama metsästys.


title: Supikoira

text: Muissa Pohjoismaissa supikoira on uudempi ja harvalukuisempi tulokas kuin Suomessa. Ruotsissa tehtiin ensimmäinen supikoirahavainto jo 1940-luvulla, mutta sen jälkeen lajia ei tavattu maassa vuosikymmeniin. Seuraava supikoira pyydystettiin Ruotsissa vasta vuonna 2006, ja vuoteen 2010 mennessä oli metsästetty kaikkiaan noin 60 yksilöä. Suurin osa niistä oli löydetty Norrbottenin maakunnasta, jonne ne olivat saapuneet Suomesta Tornionjoen ylitse. Vuonna 2010 maan kannan kooksi arvioitiin muutama sata yksilöä. Norjassa oli tuolloin havaittu vasta neljä yksilöä, ja Tanskaankin laji oli vasta leviämässä Saksan kautta. Syksyllä 2010 Pohjoismaat aloittivat yhteistyönä kolme vuotta kestävän ja 5,3 miljoonaa euroa maksavan projektin, jonka tavoitteena on estää supikoiran levinneisyyden laajeneminen Pohjoismaissa. EU:n ja Ruotsin ympäristöhallinnon kustantaman hankkeen pääkeinoina ovat lajin metsästyksen tehostaminen maiden rajaseuduilla, kuten Suomen Länsi-Lapissa, ja eläinten vaellusten tutkimus radiopantojen avulla. Vuonna 2017 Euroopan komissio lisäsi supikoiran haitallisimpien vieraslajien listalle, koska se levittää tauteja ja hävittää lintukantoja.


title: Supikoira

text: Supikoiran menestyksen syinä ovat olleet sen kaikkiruokaisuus, kyky vaipua talviuneen ja tehokas lisääntyminen. Yksittäinen yksilö saattaa yhden kesän aikana vaeltaa 500 kilometrin päähän lähtöpaikastaan. Nopean alkuleviämisen aikana 1900-luvun puolivälissä lajin levinneisyysalueen raja siirtyi Euroopassa länteen jopa 40 kilometrin vuosivauhdilla, mutta nyttemmin supikoirakantojen kasvu Keski-Euroopassa näyttää hidastuneen. On kuitenkin arveltu, että ilmaston lämpeneminen saattaa tulevaisuudessa edistää lajin leviämistä entistä pohjoisemmaksi. Nykyisin supikoiran levinneisyys rajoittuu alueelle, jolla vuoden keskilämpötila on nollan yläpuolella, lumipeite alle 80 senttimetriä paksu, lumisen ajan kesto alle 175 vuorokautta ja kasvukauden kesto vähintään 135 vuorokautta vuodessa.


title: Supikoira

text: Laajan levinneisyytensä ansiosta laji ei ole uhanalainen, vaan se luokitellaan elinvoimaiseksi. Se ei myöskään kuulu CITES-sopimuksella suojattaviin lajeihin.


title: Supikoira

text: Supikoiran tyypillistä elinympäristöä ovat kosteat ja rehevät lehti- ja sekametsät, joissa on runsaasti aluskasvillisuutta. Laji viihtyy erityisesti soiden, järvenrantojen, jokien ja purojen läheisyydessä ja erityisesti syksyisin peltojen laitamilla. Sitä ei yleensä tavata suurissa luonnontilaisissa erämaissa. Suomen saaristossa laji suosii kuitenkin kuivia mäntymetsiä, joissa kasvaa variksenmarjaa. Supikoiria elää myös ihmisasutuksen lähellä, ei kuitenkaan kaupunkien keskusta-alueilla.


title: Supikoira

text: Supikoira on elintavoiltaan huomattavan samankaltainen kuin näätäeläimiin kuuluva mäyrä. Se on yöeläin, joka viettää päivät pesässään. Supikoira käyttää usein ketun tai mäyrän kaivamaa valmista luolaa, mutta voi myös itse kaivaa kolon esimerkiksi mäenrinteeseen, suuren kiven alle tai rakennuksen, kuten ladon, lattian alle. Joskus se voi elää luolastossa, jota samanaikaisesti käyttää myös mäyrä, mutta tämä on hyvin harvinaista. Pesän lähellä on erityisiä käymälöitä, joihin kaikki reviirin yksilöt tekevät tarpeensa. Käymälät ovat osa reviirin rajojen merkintää, ja niitä on tiheimmässä kesäisin.


title: Supikoira

text: Supikoirat elävät yleensä pareittain. Kesästä syksyyn ja toisinaan talvenkin yli emoilla on poikaset seuranaan. Lajin reviirin koko vaihtelee: Japanin tanukeilla tyypillisen elinpiirin laajuus on 10–50 hehtaaria ja Euroopan ussurinsupikoirilla 100–200 hehtaaria, joskus kaikkein karuimmilla alueilla enintään 2 000 hehtaaria. Se on eläimen kokoon nähden siis suhteellisen pieni. Reviirirajat eivät ole kovin tiukat, vaan useat parit voivat käyttää samoja ruokailupaikkoja; samoilla alueilla liikkuvien parien välisiä suhteita ei kuitenkaan tunneta kovin hyvin. Sosiaalisissa tilanteissa ne viestivät pitämällä häntäänsä ilmassa. Arvojärjestyksessä alimpana olevat eivät kuitenkaan heiluta häntäänsä. Yhdessä elävät supikoirat sukivat usein toistensa turkkeja.


title: Supikoira

text: Tarvittaessa supikoira voi nukkua talviunta, toisin kuin muut koiraeläimet. Tätä tapahtuu kuitenkin vain pohjoisilla alueilla, Keski-Euroopassa supikoirat ovat hereillä vuoden ympäri. Unen aikana sen aineenvaihdunta hidastuu neljänneksellä. Lumen tulon mukaan marras–joulukuussa alkava ja helmi–huhtikuussa päättyvä talviuni ei ole yhtäjaksoista niin kuin karhulla tai mäyrällä, vaan supikoira voi tulla suojakeleillä tai rasvakerroksen ehtyessä ulos pesästään ulostamaan ja etsimään ravintoa. Matalajalkaisena ja kapeatassuisena se ei kuitenkaan pysty liikkumaan kovin syvässä lumihangessa, joten se käy yleensä vain muutaman sadan metrin päässä ja palaa pesään muutaman tunnin tai päivän kuluttua. Koska supikoiran talviuni alkaa myöhään ja päättyy jo varhain keväällä, se voi toisinaan nukkua samassa luolastossa myöhemmin heräävän mäyrän kanssa. Jos supikoira ei ehdi poistua pesästä tarpeeksi aikaisin, mäyrä saattaa tappaa sen.


title: Supikoira

text: Supikoira on kaikkiruokainen, ja sen ravinnonkäyttö vaihtelee elinalueen ja vuodenaikojen mukaan. Se syö myyriä, hiiriä, sammakoita, kaloja, marjoja, hedelmiä, juureksia, viljaa, hyönteisiä, matoja, etanoita, raatoja ja linnunmunia, jopa ruohoja ja vihanneksia. Eteläisten alueiden yksilöt syövät enemmän hyönteisiä ja kasviravintoa kuin pohjoisten alueiden. Eläin vierailee mielellään tunkioilla ja kaatopaikoilla etsimässä ruuantähteitä. Valmistautuessaan syksyllä talviuneen, supikoira keskittyy syömään etupäässä marjoja, varsinkin mustikkaa ja puolukkaa, sekä viljaa. Niillä eläin kerryttää nahkansa alle ja sisäelinten ympärille paksun rasvakerroksen. Huonoja marjasyksyjä seuraavina talvina supikoiria kuolee paljon, ja hengissä selvinneetkin ovat keväällä huonossa kunnossa.


title: Supikoira

text: Saalistajana supikoira on suhteellisen kömpelö, mutta saa toisinaan kiinni jänisten ja maassa pesivien lintujen poikasia. Yöllä saalistavana eläimenä sen on havaittu saalistavan myös maassa nukkuvia aikuisia lintuja, kuten metsäkanalintuja. Sen näköaisti on muihin koiraeläimiin verrattuna heikko, joten ravintoa etsiessään se käyttää enimmäkseen hajuaistiaan. Sen hampaistokaan ei sovellu suurten saaliiden tappamiseen, sillä sen kulma- ja raateluhampaat ovat suhteellisen pienikokoiset. Poskihampaat sen sijaan ovat hyvin kehittyneet, kuten muillakin tyypillisesti kaikkiruokaisilla nisäkkäillä. Supikoiran suolisto on myös pidempi kuin muilla, pääasiassa lihaa syövillä koiraeläimillä. Tutkimuksissa on havaittu, että supikoiran yleistymisellä Suomessa on ollut osuutta metsäkanalintujen ja sorsien vähenemiseen. Tosin vaikutukset voivat olla vain paikallisia. Tutkimuksissa on vähimmilläänkin havaittu yli viisi prosenttia supikoirista käyttäneen lintuja ravinnokseen. Huonoista saalistajaominaisuuksistaan huolimatta supikoiralla voi paikallisesti olla vaikutusta riistalintu- ja sammakkoeläinkantoihin, sillä se on usein erittäin runsaslukuinen verrattuna alkuperäisiin petoeläinlajeihin, kuten kettuun, ja se liikkuu mielellään rannoilla, kosteikoissa ja muissa lintujen ja sammakoiden suosimissa pesimäympäristöissä. Myös supikoiran saalistus keskittyy kotoisia lajeja tehokkaammin poikasiin ja linnunmuniin. Vastaavasti supikoirasta voi olla myös hyötyä ihmisille, sillä se syö rottia, myyriä ja piisameita.


title: Supikoira

text: Supikoiran kiima-aika ajoittuu helmi–maaliskuuhun, heti talviunesta heräämisen jälkeen. Pari pysyttelee yleensä yhdessä vuodesta toiseen, joskin urokset saattavat toisinaan nahistella keskenään naaraista. Ne tuottavat yleensä yhden poikueen vuodessa. Muiden koiraeläinten tapaan supikoiratkin jäävät parittelun jälkeen hetkeksi toisiinsa kiinni. Supikoira lisääntyy tehokkaasti, sillä jopa 90 prosenttia naaraista synnyttää vuosittain. Naaras synnyttää 60–63 vuorokauden kantoajan jälkeen touko–kesäkuussa pesäänsä yleensä 6–12 sokeaa tumma- ja pehmeäturkkista pentua. Poikasten lukumäärä vaihtelee edeltäneen talven ankaruuden ja naaraalle tarjolla olleen ravinnon, varsinkin myyrien, määrän mukaan. Vankeudessa poikasia voi syntyä kerralla jopa yli 20. Pentujen silmät avautuvat 9–10 vuorokauden kuluttua, ja muutamia päiviä myöhemmin pennut ottavat ensiaskelensa pesän ulkopuolella.


title: Supikoira

text: Uros avustaa poikasten hoidossa heti alusta alkaen. Se vahtii ja lämmittää pentuja naaraan ollessa ravinnonhaussa, ja viettää pesällä jopa enemmän aikaa kuin naaras. Urokset ovatkin alkukesällä usein laihoja, koska ne eivät ehdi itse syödä niin paljon kuin naaraat. Naaras ruokailee paljon, koska pennut syövät vain maitoa; useimmista muista koiraeläimistä poiketen supikoirat eivät tuo pennuille kiinteää ravintoa. Syynä on se, että varsinkin alkukesällä supikoira syö enimmäkseen pienikokoisia saaliseläimiä, kuten hyönteisiä ja sammakoita. Emot voivat siirtää poikaset toiseen pesään, jos ne kokevat ensimmäisen pesäpaikan turvattomaksi. Noin kuukauden ikäisinä poikaset vieroitetaan maidosta. Tällöin niiden karkea päällyskarva näkyy jo selvästi. Noin kolmen kuukauden ikäisinä pennut seuraavat emojaan saalistusretkille. Puolivuotiaana ne ovat miltei täysikasvuisia ja selviytyvät omillaan, mutta pysyttelevät usein seuraavan talven yli emojensa seurassa, kunnes ovat valmiita perustamaan oman perheensä.


title: Supikoira

text: Nuorten supikoirien kuolleisuus on suuri: poikasista arviolta vain joka kymmenes jää henkiin. Niitä uhkaavat esimerkiksi saalistajat, syyhyn, penikkataudin ja rabieksen tapaiset sairaudet, loiset, saasteet, lumi, liikenne sekä metsästys. Supikoiralla on oma kirppulajinsa, "Chaetopsylla globiceps" (synonyymi "Achaetopsylla kohauti"). Koiraeläimeksi supikoira on hidas ja heikkoleukainen, ja jää siksi helposti suurempien petoeläinten saaliiksi. Ahdistettuna se voi painautua tai heittäytyä maahan ja esittää kuollutta, eikä reagoi silloin edes kosketukseen. Taitavana uimarina se voi myös paeta saalistajaa veteen. Erityisesti susi on merkittävä supikoirien saalistaja. On havaittu, että susikannan runsastuminen tietyllä alueella johtaa siellä kettu- ja supikoirakantojen pienenemiseen ja metsäkanalintujen runsastumiseen, koska suurpedot tappavat pienempiä petoja vähentääkseen kilpailua ravinnosta.


title: Supikoira

text: Supikoira voi vankeudessa elää jopa 16-vuotiaaksi, mutta luonnossa elinikä jää yleensä alle puoleen tästä.


title: Supikoira

text: Supikoira on "Nyctereutes"-suvun ainoa jäljellä oleva laji. Muut kuusi fossiileista tunnettua lajia ovat kuolleet sukupuuttoon jo esihistoriallisena aikana. Viime jääkaudella Euroopassakin eli supikoiran sukuisia, mutta sitä hieman kookkaampia lajeja.


title: Supikoira

text: Supikoira jaetaan viiteen alalajiin: "N. p. procyonoides", "N. p. koreensis", "N. p. orestes", "N. p. ussuriensis" (ussurinsupikoira) ja "N. p. viverrinus" (japaninsupikoira eli tanuki). Jotkin lähteet mainitsevat kuudennen alalajin "N. p. albus". Aiemman luokittelun mukaan alalajeja oli vain kolme. Eurooppaan kotiutuneet yksilöt ovat ussurinsupikoiria ("N. p. ussuriensis"), joita luontaisesti esiintyy Ussuri- ja Amur-jokien alueilla.


title: Supikoira

text: Supikoira on arvokas turkiseläin, jota kasvatetaan paljon turkistarhoissa. Tarhaus aloitettiin ensimmäisen kerran Venäjän Kaukoidässä vuonna 1928. Suomessa supikoiran tarhakasvatusta kokeiltiin ensimmäisen kerran 1940-luvulla. Suomalainen tarhakanta sai varsinaisesti alkunsa kuitenkin vasta vuonna 1972 kolmesta luonnosta pyydystetystä yksilöstä. Luonnosta pyydystettyjen, elävien supikoirien myymistä turkistarhoille harjoitettiin paikoitellen myöhemminkin. Niiden jälkeläisten turkkeja myytiin vuosikymmen myöhemmin, vuonna 1982, jo 27 000 kappaletta. Nykyisin suomalaisilta tarhoilta saadaan vuosittain hieman yli 100 000 nahkaa, ja Suomesta on siten tullut maailman suurin supikoiraturkisten tuottajamaa. Maailman vuosittainen kokonaistuotanto on noin 160 000 nahkaa. Suomessa tuotetusta supikoiraturkiksesta käytetään nimitystä ”suomensupi”. EU-maista supikoiraa tarhataan Suomen lisäksi vain Puolassa. Lajin kasvatus turkiseläimeksi on lopetettu Ruotsissa ja Unkarissa. Japanissa eläimen turkeista valmistetaan vaatteiden lisäksi harjoja, leluja ja muita tuotteita. Turkistarhojen lisäksi lajia kasvatetaan lukuisissa eläintarhoissa ja -puistoissa.


title: Supikoira

text: Neuvostoliittolaisten toteuttamien siirtoistutusten syynä oli halu saada uusi laji alueen länsiosien riistavalikoimaan. Supikoira on Suomessa riistaeläin, jota metsästetään sekä turkin vuoksi että lajin vahingollisuuden takia. Yleisimmin supikoiria pyydystetään elävänä pyytävillä loukuilla, joihin tulleet supikoirat metsästäjä ampuu. Myös yleistä on syöttihaaskalta ampuminen. Tehokkain pyyntimuoto sen sijaan on pysäyttävällä koiralla metsästys, jolloin saadaan saaliiksi myös aikuisia yksilöitä. Vuotuinen saalis on ollut kymmeniätuhansia yksilöitä, ja määrä on ollut kasvussa. Vuonna 2009 Suomessa pyydettiin jo 172 000 supikoiraa, ja lajista on siten tullut toiseksi eniten metsästetty riistanisäkäs metsäjäniksen jälkeen. Naaras, jolla on poikasia, on Suomessa rauhoitettu 1. toukokuuta – 31. heinäkuuta välisen ajan, mutta monissa muissa maissa, kuten Ruotsissa, sitä saa metsästää vapaasti ympäri vuoden. Japanissa lajin metsästys on tarkoin säädeltyä, ja vaatii joillakin alueilla erikoisluvan. Alkuperäisellä esiintymisalueellaan Aasiassa supikoiraa on käytetty myös ihmisravinnoksi. Alueilla, joilla esiintyy vesikauhua, supikoira on sairauden merkittävin levittäjä. Rabiesvirus voi säilyä talviunta nukkuvassa supikoirassa seuraavaan kesään asti, kun taas sairastunut kettu olisi tuona aikana jo kuollut. Lisäksi supikoirakannat ovat tiheämpiä kuin kettukannat, mikä edistää sairauden leviämistä. Suomessakin oli viimeisimmän raivotautiepidemian aikana, 1980-luvun lopulla, suurin osa todetuista tautitapauksista supikoirissa. Supikoirat voivat levittää myös trikiiniä, myyräekinokokkia ja ketun kääpiöheisimatoa.


title: Kuomintang

text: Kuomintang tai Guomindang (, lyhenteenä KMT tai GMD), suomennettuna Kiinan kansallispuolue, on Kiinan tasavallassa (Taiwan) toimiva puolue. Taiwanissa suositun Wade-Giles -latinisaation mukaan nimi kirjoitetaan Kuomintang, kun taas pinyin-järjestelmän mukaisesti Guomindang. Puolueen virallisena tavoitteena on Kiinan yhdistäminen.


title: Kuomintang

text: Kuomintang perustettiin tasavallan alkuvuosina hajonneen Tongmenghui-puolueen tilalle. Yuan Shikain kiellettyä KMT se palasi Kiinaan vuonna 1920 ja alkoi taistella sotapäälliköitä vastaan. Se onnistui yhdistämään maan 1928, mutta alkoi samalla taistella kommunisteja vastaan. Kommunistien vastainen taistelu väheni Kiinan–Japanin sodan ajaksi, mutta jatkui tämän jälkeen KMT:n tappioksi. Vuonna 1949 KMT pakeni Taiwanin saarelle, jossa se oli yksi kolmesta laillisesta puolueesta (hallitseva) ennen vuotta 1991 ja hallitsi maata vuoden 2000 presidentinvaaleihin saakka.


title: Kuomintang

text: Sun Zhongshan (Sun Yat-Sen) perusti Kuomintangin yhdessä Song Jiaorenin (Sung Tšiao-Jen) kanssa 25. elokuuta 1912. Se oli usean vallankumouksellisen liikkeen yhdistymä, niistä tärkeimpänä Tongmenghui, ja poliittiselta suuntaukseltaan kansallismielinen, vallankumouksellinen ja vasemmistolainen.


title: Kuomintang

text: Ensimmäisissä vaaleissa vuonna 1913 KMT sai enemmistön parlamentissa, mutta kun silloinen presidentti Yuan Shikai toimi diktaattorin ottein ja puolueen johtaja Song Jiaoren murhattiin hämärissä oloissa muutamaa viikkoa vaalien jälkeen, KMT julisti toisen vallankumouksen alkaneeksi, minkä seurauksena Yuan Shikai kielsi puolueen ja se joutui maanpakoon Japaniin.


title: Kuomintang

text: Puolue teki paluun valloittamalla Guangzhoun (Kanton) ja perustamalla sinne separatistihallituksen vuonna 1920. Tämän jälkeen se yritti yhdistää maan sotaretkellä vuonna 1922, mutta tämä epäonnistui ja johtoryhmä pakeni Shanghaihin. Komintern halusi tuohon aikaan Kommunistiselle puolueelle liittolaisen, jollaiseksi valittiin KMT. Puolue järjestäytyi uudelleen Kominternin ja Neuvostoliiton tuella sekä poliittisesti että sotilaallisesti ja perusti uudelleen separatistihallituksen Guangzhouhun vuonna 1925. Näihin aikoihin puolueen ideologiana toimi Sun Zhongshanin Kansan kolme periaatetta (三民主義, mikä on myös Taiwanin kansallislaulun nimi): nationalismi, demokratia ja elanto kansalle.


title: Kuomintang

text: Sun Zhongshanin kuoltua vuonna 1926 Kuomintangin johtoon jäi valtatyhjiö, sillä ketään muiden yli erottuvaa seuraajaa ei ollut näköpiirissä. Kenraali Tšiang Kai-šek toimi sovittelijana ääriryhmien välissä ja omaksui puolueen johtohahmon roolin, johdattaen sen pohjoisen sotaretkelle sotapäällikköhallintoa vastaan, tarkoituksena yhdistää Kiina. Sotaretkelle lähdettiin kahtena rintamana, puolueen vasemmistosiipi (mukaan lukien kommunistit) lähti sisämaanreittiä kohti Wuhania ja oikeistosiipi Tšiang Kai-šekin johdolla kulki rannikkoa pitkin. Aluksi eteneminen sujui sutjakasti molemmilla rintamilla. Shanghaissa työläiset olivat jo ottaneet vallan KMT:n saapuessa paikalle, ja kaikkien yllätykseksi Tšiang Kai-šek järjestikin salaseuratuttavuuksiensa avulla siellä verilöylyn, hävittäen kaupungin työväenliikkeen ja puolueensa kommunistit.


title: Kuomintang

text: KMT:n Wuhanin siipi irtisanoutui tästä politiikasta ja julisti Tšiang Kai-šekin pois viralta. Tšiang Kai-šek taas otti paikan uuden hallituksen päämiehenä Nanjingissa ja ilmoitti olevansa Sun Zhongshanin seuraaja KMT:ssä. Pääosin spontaanisti syntyneen Wuhanin kapinan jälkeen KMT:n Wuhanin siipi muutti mielensä kommunistien suhteen ja yhtyi Tšiang Kai-šekin linjalle. Tällä KMT sai myös liittolaisia pohjoisessa ja jatkoi sotaretkeään. Peking vallattiin 1928. KMT joutui kuitenkin toimimaan yhteistyössä sotapäälliköiden kanssa eikä voinut horjuttaa vallitsevaa järjestelmää tekemällä uudistuksia, olisi se sitten niitä halunnut tai ei. Puolue harjoitti kovaa politiikkaa pitäen kansaa kurissa ja kallistui vähitellen fasismin suuntaan. Suurin vastustuksen aihe oli kuitenkin se, että KMT jätti Japanin uhan lähes huomiotta. Tšiang Kai-šekin ajatus oli, että maan olisi oltava yhtenäinen ennen kuin se saattoi kohdata ulkoisen vastustajan, ja siksi oli ensin hävitettävä kotimaiset ongelmat kuten kommunistit ja japanilaisten suhteen piti olla niin myöntyväinen ettei aseelliseen yhteenottoon jouduttaisi. Niinpä Japanin perustaessa Mantšukuon nukkevaltion, KMT tyytyi tekemään valituksen Kansainliitolle, joka ei saanut mitään aikaan.


title: Kuomintang

text: Tšiang Kai-šek pakotettiin kuitenkin yhteisrintamaan kommunistien kanssa Japania vastaan kun hänet siepattiin joulukuussa 1936. Pian tämän jälkeen alkoi täysimittainen sota Japania vastaan. Kuitenkin Tšiang Kai-šek säästeli armeijansa valiojoukkoja sodanjälkeistä kommunistien vastaista yhteenottoa varten ja KMT järjesti pienempimuotoisia taisteluja sodan aikanakin kommunisteja vastaan.


title: Kuomintang

text: Kun japanilaiset olivat saaneet haltuunsa Kiinan kehittyneet itäosat, jäi puolueen kannatuspohjaksi lähinnä Keski- ja Länsi-Kiinan maanomistajat sisämaassa, jotka olivat konservatiivisempia kuin Japanin haltuun jääneen alueen kiinalaiset. Sinnikkäällä taistelullaan japanilaisia vastaan alkoi Kiinan kommunistinen puolue nauttia kansallista arvostusta samaan aikaan kun Kuomintangin arvostus laski. Kommunisteille alkoi tulla kansallista uskottavuutta heidänkin kovista otteistaan huolimatta.


title: Kuomintang

text: Sodan jälkeen syttyikin sitten sisällissota kommunistien kanssa. Tšiang Kai-šek määräsi joukkonsa puolustamaan kaupunkeja, mikä antoi kommunistien vallata maaseutua vapaasti. Vuoteen 1949 mennessä kommunistit olivat vallanneet lähes koko maan ja KMT joutui pakenemaan Taiwanille.


title: Kuomintang

text: Kuomintangin diktatuuri ei miellyttänyt joitain 1945 Japanin vallasta vapautuneita taiwanilaisia, vaan he tekivät 1947 epäonnistuneen kapinan Kuomintangia vastaan. Tšiang Kai-šekin aikana ei Taiwanissa oppositiota sotatilan takia suvaittu. Myöhemmin demokratisoinnin yhteydessä Kiinan tasavaltaan muodostui liberaali Demokraattinen edistyspuolue (DPP), joka alkoi kannattaa Taiwanin itsenäisyyttä.


title: Kuomintang

text: Kuomintang menetti ensimmäisen kerran vuoden 1928 jälkeen valta-asemansa vuoden 2000 vaaleissa DPP:lle ja Chen Shui-bianille. KMT voitti kuitenkin selvin luvuin tammikuun 2008 vaalit saaden parlamentissa 113:sta paikasta 81.


title: Sorkkaeläimet

text: Sorkkaeläimet ("Artiodactyla") on kookkaiden maalla elävien kasvinsyöjänisäkkäiden lahko. Sorkkaeläimet keskittävät painonsa parilliselle määrälle (kaksi tai neljä) sarveisaineen päällystämiä varpaita eli sorkkia. Kavioeläimillä puolestaan varpaita on pariton määrä.


title: Sorkkaeläimet

text: Sorkkaeläinheimoja on kymmenen, ja perinteisesti ne jaettiin edelleen kolmeen alalahkoon, sikaeläimiin ("Suiformes"), kamelieläimiin ("Tylopoda") ja märehtijöihin ("Ruminantia"). Jako ei kaikilta osin vastaa nykyistä käsitystä heimojen sukulaisuussuhteista, eikä itse perinteinen sorkkaeläinten lahkokaan muodosta yhtenäistä kehityslinjaa, sillä valaiden on todettu olevan sorkkaeläimiin kuuluvien virtahepojen lähimpiä sukulaisia. Perinteistä alalahkoluokitusta ei siksi aina käytetä.


title: Sorkkaeläimet

text: Sorkkaeläimet ovat olleet hyvin menestyksellisiä nisäkkäitä. Niihin kuuluu nykyään 240 eri elossa olevaa lajia, ja eri lajit ovat sopeutuneet kylmille ja myös paahtavan kuumille seuduille. Vaikka lajit ovat suurikokoisia, uusia lajeja on löytynyt yhä lisää muun muassa Kaakkois-Aasiasta. Monia lajeja uhkaa salametsästyksen ja metsähakkuista tai muusta seikoista johtuvan elinalueiden pienenemisen vuoksi sukupuuttoon kuoleminen. Virtahevot ovat perinteisistä sorkkaeläimistä ainoita, jotka ovat sopeutuneet ainakin osittain vesielämään. Painavin laji on Afrikassa elävä virtahepo, joka painaa noin 4,5 tonnia, kun taas kevyimpiä ja pienimpiä sorkkaeläimiä ovat kääpiökauriit (n. 1 kg, säkäkorkeus 35 cm). Pisin kaula on kirahvilla.


title: Sorkkaeläimet

text: Monet sorkkaeläimet ovat tärkeitä riistataloudessa ja maataloustuotannossa, muun muassa sika, lammas, vuohi ja nauta.


title: Sorkkaeläimet

text: Varhaisin sorkkaeläimeksi luokiteltavan eläimen fossiili on peräisin varhaiseoseenikaudelta, noin 54 miljoonaa vuotta sitten. Eläin kuului "Diacodexis"-sukuun ja luokitellaan kamelieläimiin. Dinosaurukset olivat kuolleet sukupuuttoon noin 10 miljoonaa vuotta aiemmin, minkä ansiosta nisäkkäiden käyttöön vapautui uusia ekolokeroita ja nisäkkäiden oli mahdollista kehittyä yhä suuremmiksi ja hyödyntämään eri ravintolähteitä monipuolisemmin. Ennen liitukauden lopun joukkosukupuuttoa, eli dinosaurusten valtakaudella, nisäkkäät olivat enimmäkseen pienikokoisia (suurimmat noin metrin mittaisia) ja söivät lähinnä selkärangattomia. Liitukauden loppua kohden nisäkkäät alkoivat myös enemmän hyödyntämään kasveja ravinnokseen.


title: Sorkkaeläimet

text: "Diacodexis"-sorkkaeläimet olivat kaikkiruokaisia ja niillä oli jokaisessa jalassa viisi varvasta, mutta kolmas ja neljäs varvas oli alkanut pidentyä, mikä viittaa vahvasti sorkkaeläimiin. Niiden telaluun rakenne oli myös kuin nykyisillä sorkkaeläimillä. Nämä ensimmäiset sorkkaeläimet olivat kooltaan vielä pieniä (50 cm), mutta pitkäraajaisia, mikä viittaa ketteryyteen ja nopeajalkaisuuteen. Nykyisistä lajeista ne muistuttivat kääpiökauriita, joiden häntä tosin on selvästi vaatimattomampi kuin edeltäjillään. Esihistoriallisten sorkkaeläinten alkuperä on jäänyt hieman epäselväksi, mutta läheisin sukulainen lienee ollut varhaispaleoseenikaudella kehittyneet pesukarhua muistuttaneet "Chriacus"-nisäkkäät, jotka kuuluivat "Condylarthra"-lahkoon. Tässä kohtaavat sorkkaeläinten kehityslinja kavioeläinten, valaiden ja "Paenungulata"-nisäkkäiden kanssa (norsut, sireenieläimet ja tamaanit) kehityslinjojen kanssa.


title: Sorkkaeläimet

text: Sorkkaeläinten nopea kehittyminen eoseenikaudella on nähty merkkinä siitä, etteivät ne voineet kehittyä kylmällä holarktisella alueella, mutta juuri tältä alueelta varhaisimmat fossiilit ovat peräisin. Jo varhaisessa vaiheessa kehittyi sorkkaeläimiä, jotka olivat sopeutuneet kosteiden soiden vesielämään. Niistä kehittyivät virtahepojen ("Anthracotheriidae") ja valaiden edeltäjät ("Archeoceti").


title: Sorkkaeläimet

text: Nykyiset sorkkaeläinalaluokat (sikaeläimet, kamelieläimet ja märehtijät) kehittyivät 10–15 miljoonassa vuodessa ensimmäisten sorkkaeläinten ilmestymisen jälkeen eli noin 46 mvs. Sikaeläinten kehityksen uskotaan alkaneen entelodonteista. Ensimmäiset siat kehittyivät ilmeisesti Aasiassa oligoseenikaudella noin 40 miljoonaa vuotta sitten. Sittemmin siat ovat siirtyneet muille vanhan mantereen osiin ja ensimmäiset pekarit kehittyivät. Varhaisimpia pekareita on löydetty ympäri Aasiaa, Afrikkaa ja Amerikkoja, mutta mioseenikaudelta lähtien pekareita löytyy vain Amerikkojen maakerrostumista. Kamelieläimet kehittyivät Pohjois-Amerikassa, josta osa siirtyi Beringinsalmen kautta Aasiaan, Eurooppaan ja Afrikkaan. Kamelieläimet asuttivat vielä plioseenikaudella Pohjois-Amerikan ja Euroopan mantereita, mutta pleistoseenikauteen mennessä ne hävisivät molemmista. Etelä-Amerikkaan ensimmäiset kamelieläimet ilmestyivät pleistoseenikaudella. Hammaslöytöjen perusteella märehtijöiden kantamuoto oli myöhäiseoseenikaudella elänyt nelivarpainen (surkastuneet viidennet olivat etujaloissa) "Hypertragulidae". Varhaisimmat sarvelliset sorkkaeläimet ilmestyivät varhaismioseenikaudella ja viimeistään mioseenin lopulla kaikki nykyisin elossa olevat sorkkaeläinheimot olivat olemassa. Sorkkaeläinten varhaista eroa toisistaan tukee vahvasti niiden ruoansulatusjärjestelmien luonne. Sioilla se on kaikkia muita yksinkertaisempi, kun märehtijöillä on hyvin monimutkainen ja pitkälle kehittynyt ruoansulatus.


title: Sorkkaeläimet

text: Kasvinsyöjistä kavioeläimet olivat onnistuneet saamaan hallitsevan aseman, mikä pakotti sorkkaeläimet ahtaalle. Näissä oloissa märehtijöiden monimutkainen ruoansulatusjärjestelmän uskotaan kehittyneet. Se on kilpaileviin kasvinsyöjiin, kuten kavioeläimiin, verrattuna ylivertainen kasviravinnon hyödyntämisessä. Eoseenikauden loppua kohti (38 mvs.) maapallon ilmasto muuttui, joka johti myös muutoksiin kasvillisuudessa ja tätä kautta kasvinsyöjien biologiassa kaikilla mantereilla. Sikoja ja pekareita lukuun ottamatta kaikista sorkkaeläimistä kehittyi kasvinsyöjiä, joiden poskihampaiden kruunujen reunat kehittyivät sirppimäisiksi ().


title: Sorkkaeläimet

text: Kirahvit ja peurat kehittyivät oligoseenikaudella eläneestä "Eumeryx"-hirvimäisestä märehtijästä. Varhaisimmat kirahvit olivat lyhytkaulaisia. Ensimmäiset pitkäkaulaiset kirahvit kehittyivät plioseenikaudella. "Eumeryx"-hirvistä kehittyi myös nykyisten hirvieläinten edeltäjät. Kääpiökauriit ja myskihirvet ovat saaneet alkunsa ilmeisesti näistä varhaisista hirvieläimistä. Onttosarviset ilmestyivät myöhäisoligoseenikaudella tai aivan mioseenikauden alussa ("Eotragus"). Mioseenikauden alun (20 mvs.) kasvillisuudelle on ominaista heinäkasvien voimakas leviäminen ja maisema muuttui tasangoiksi. Heinät ovat hankalaa ravintoa, mutta sorkkaeläimille, etenkään märehtijöille, se ei tuottanut ongelmia aiempina kausina kehittyneen ruoansulatusjärjestelmän ansiosta. Kavioeläimille sen sijaan se koitui niin kovaksi haasteeksi, että sorkkaeläimet ottivat kasvinsyöjistä hallitsevan roolin. Tämän katsotaan olevan selittävä syy sille, miksi sorkkaeläimet ovat nykyään hyvin runsaslajinen ryhmä, kun kavioeläimiin ei kuulu edes 20 lajia. Kasvinsyöjät alkoivat nyt enenevässä määrin laiduntaa.


title: Sorkkaeläimet

text:
Elossa olevat sorkkaeläimet on perinteisesti jaettu kolmeen alalahkoon, joissa on yhteensä kymmenen heimoa. Nykyinen luokittelu tulee muuttumaan tulevaisuudessa varsin olennaisesti, sillä DNA-tutkimusten ja kahden uuden Pakistanista löydetyn fossiilin (mm. "Artiocetus clavis", 2000) avulla on saatu selville, että virtahevot ja valaat ovat läheistä sukua toisilleen, ne ovat kehittyneet samasta kantavanhemmasta. Aiemmin virtahepojen kuviteltiin kehittyneen sioista, mutta tämä on osoittautunut virheelliseksi päätelmäksi. Jo fossiililöytöjen perusteella tunnettiin sorkkaeläinten ja valaiden läheinen yhteys, mutta selvää kuvaa tästä yhteydestä ei saatu ennen DNA-tutkimuksia. Osa tieteilijöistä on ehdottanutkin valaiden ("Cetecean") ja sorkkaeläinten ("Artiodactyla") yhdistämistä uuteen (ylä)lahkoon "Cetartiodactyla". Samalla sikaeläinten luokittelua joudutaan korjaamaan siten, että virtahevot siirretään pois omaksi alalahkoksi "Ancondata". Näin ollen sorkkaeläimiin kuuluisi yhteensä viisi heimoa. Alla tähän perustuva luokitus, ylempänä on annettu toistaiseksi voimassa oleva luokittelu, josta puuttuu sukupuuttoon kuolleiden kehityslinjojen luokittelu. Alla sukupuuttoon kuolleet esihistorialliset ryhmät on merkitty ristillä (†) ja perässä on aikakaudet, jolloin kyseinen ryhmä oli vielä elinvoimainen ja siihen kuuluvat alemmat ryhmät. Luokittelu perustuu Encyclopedia Britannican ”artiodactyl” artikkelin verkkoversioon (12.2.2009). (Luokittelussa ei valaita). Eri lähteissä käytetyt luokittelut saattavat poiketa suurestikin toisistaan. Esimerkiksi Gentryn & Hookerin (1988) luokittelussa sorkkaeläimet jaetaan niiden hampaiden perusteella "Bunodontia" ja "Selenodontia" -alalahkoihin. Siat kuuluvat ensimmäiseen ja kaikki muut jälkimmäiseen. McKennan & Bellin (1997) luokituksessa alaluokat ovat alla olevan luokituksen mukaisia, mutta alla oleva luokittelu ei ole kuitenkaan McKennan & Bellin mukainen.
Pienimmät sorkkaeläimet kuuluvat kääpiökauriiden heimoon. Massaltaan suurin parivarpainen on 4,5 tonnia painava virtahepo, kun kaikkein korkein on kirahvi. Sorkkaeläinten kallo on pitkänmallinen ja silmät sijaitsevat pään sivuilla. Niiden korvat ovat joko suippomaiset tai lähes pyöreät ja hännän pituus vaihtelee pitkästä pieneen tynkään.


title: Sorkkaeläimet

text: Valtaosalla sorkkaeläimistä on paksu turkki, pohjoisimmilla lajeilla kaikkein paksuimmat. Poikkeuksena virtahevot, jotka ovat käytännössä paljaita, ja jotka ovat myös poikkeuksellisesti sopeutuneet vesielämään. Turkki koostuu kahdesta kerroksesta, joista alempi, pohjavilla, on lyhyempää ja tiiviimpää kuin pidempi peitekarva. Turkin päätarkoituksena on estää lämpökarkailu, mutta myös kosteudelta. Toissijaisena tehtävänä turkki, tai sen kuviot ja väritys, häiritsevät tai harhauttavat saalistajia. Joillakin lajeilla karvoitus viestittää myös iästä, sosiaalisesta asemasta laumassa tai jopa vaarasta.


title: Sorkkaeläimet

text: Useimpien nisäkkäiden tapaan sorkkaeläimet imettävät poikasiaan nännien erittämällä maidolla. Nännien lukumäärä vaihtelee kahdesta neljään, mutta sioilla vaihteluväli on 6–12.


title: Sorkkaeläimet

text:
Suurimmalla osalla sorkkaeläinlajeista on jonkinlainen ulkoinen puolustusmekanismi. Eittämättä yleisin ja silmiinpistävin ovat niiden yksihaaraiset suorat tai kippurat sarvet tai monihaaraiset, kuten hirvieläimillä. Vain onttosarvisilla on varsinaisiksi sarviksi luokiteltavat sarvet. Varsinaisten sarvilta vaaditaan, että ne eivät ole monihaaraiset ja ne kasvavat suoraan otsaluusta. Kirahvien sarvet kasvavat päälaen luista, joten ne eivät ole varsinaisia sarvia, vaikka ovatkin yksihaaraisia. Sikaeläimistä löytyy myös lajeja, joilla on ylipitkät kulmahampaat. Näitä puolustusvälineitä eläimet eivät käytä suojana petoja vastaan, kuten esimerkiksi Charles Darwin arveli, vaan ainoastaan lajinsisäisissä välienselvityksissä. Urosten sarvet ovat naaraita pidemmät, koska urokset kilpailevat naaraista paritteluaikana puskemalla päitään toisiaan vastaan.
Hampaat ovat kasvinsyömiseen ja eri tehtäviin erikoistuneita. Suurimmalla osalla märehtijöistä yläetu- ja yläkulmahampaat ovat hävinneet ja kasvinosien leikkaamiseen ne käyttävät alakulmahampaita. Kääpiökauriilla ja myskihirvillä yläkulmahampaat eivät ole hävinneet, vaan pikemminkin suurentuneet. Muilla sorkkaeläimillä kulmahampaissa ei ole havaittavissa minkäänlaisia surkastumisia. Joillakin sioilla hampaat ovat kasvaneet hyvin suuriksi, ulos suusta. Esimerkiksi pahkasialla on komeat kaarevat kulmahampaat. Kitaluun siiven kanava () puuttuu niiltä kokonaan, eikä niiden nenäluissa ole takaosan laajennusta. Sorkkaeläinten hampaiden määrä vaihtelee välillä 30–44.


title: Sorkkaeläimet

text: Kaikki sorkkaeläimet kulkevat neljällä jalalla. Kussakin jalassa on parillinen määrä varpaita, joille ne laskevat painonsa. Jaloissa on hieman korkeammalla kaksi surkastunutta varvasta ja vielä kolmaskin, mutta se ei näy ulkoisesti. Se muistuttaa sorkkaeläinten varhaisista edeltäjistä, joilla oli viisi varvasta. Joillakin lajeilla ylempänä olevat varpaat eivät ole surkastuneet niin paljoa, jolloin ne astuvat kaikilla neljällä varpaalla. Esimerkiksi virtahevoilla on neljä yhtä suurta varvasta ja arktisilla alueilla elävällä peuralla takavarpaat ovat säilyneet melko suurina, koska ne helpottavat kulkua lumihangessa. Sorkkaeläimet ovat myös niin sanottuja kärkiastujia, eli kävellessään niiden varpaiden kärjet koskettavat maanpintaa ennen muuta jalkaa.


title: Sorkkaeläimet

text: Poikkeuksen parivarpaisuuteen tekevät kaulus- ja huulipekari, joiden takajaloissa on kahden varpaan lisäksi vielä kolmas surkastunut varvas. Etujaloissa on kummassakin neljä varvasta.


title: Sorkkaeläimet

text: Sorkkaeläimillä toinen ja kolmas jalkapöydän luu ovat joko kokonaan tai ainakin osittain yhdistyneet, pisimmälle tämä yhdistyminen on mennyt kameleilla ("cannon bone"). Raajat ovat yleensä muuhun ruumiiseen nähden pitkät ja luut kevyitä. Sorkkaeläinten raajat ovat parivarpaisuuden ansiosta niin sanotusti paraksonisia () eli kolmannen ja neljännen varpaan välistä kulkeva akseli jakaa jalan symmetrisiin osiin. Nämä ominaisuudet mahdollistavat yhdessä takaraajojen telaluurakenteen kanssa ketterän ja nopean liikkumisen.


title: Sorkkaeläimet

text: Normaalissa kävelyssä sorkkaeläinten jalat liikkuvat järjestyksessä, jossa etumainen jalka ottaa askeleen, jolloin vastakkaisen puolen takajalka ottaa askeleen ja seuraavaksi takajalan samanpuoleinen etujalka ja lopulta viimeinen jalka ottaa askeleen. Esimerkiksi siis vasen etu, oikea taka, oikea etu ja vasen taka. Tämäkin jo yllä olevien jalan ominaisuuksien lisäksi parantaa sorkkaeläinten liikkumisnopeutta ja antavat osaselityksen sille, miksi sorkkaeläimet on niin runsaslajinen ryhmä. Nopeammassa juoksussa askeltahti muistuttaa hevosillakin havaittavaa laukkaa. Kirahvi on ainoa sorkkaeläin, jolla pääosa liikkumiseen tarvittavasta voimasta tulee etujaloista, muilla se tulee takajaloista. Kameli, kirahvi ja okapi poikkeavat kaavasta siinä määrin, että niiden kävellessä saman puoleiset etu- ja takajalat liikkuvat samanaikaisesti. Kameli pystyy kyllä myös liikkumaan muille sorkkaeläimille tyypilliseen tapaan.


title: Sorkkaeläimet

text: Nopein sorkkaeläin on thomsoningaselli. Sen huippunopeus yltää 80 kilometriin tunnissa. Kirahvin, kafferipuhvelin ja pahkasian huippunopeus yltää noin 50 km/h:ssa.


title: Sorkkaeläimet

text:
Sorkkaeläimiä voi tavata kaikilla mantereilla Australiaa ja napa-alueita lukuun ottamatta. Luonnonvaraisia sorkkaeläimiä ei voi tavata merellisillä saarilla, kuten vaikkapa Uudessa-Seelannissa. Ihmiset ovat sittemmin kuljettaneet sorkkaeläimiä näillekin alueille. Evoluutiohistoriallisesti ajateltuna sorkkaeläimet ovat varsin uusia lajeja myös Etelä-Amerikassa. Monipuolisin sorkkaeläinlajisto löytyy Afrikasta. Sorkkaeläimiin kuuluu hyvin erilaisiin olosuhteisiin sopeutuneita lajeja ja sorkkaeläimet ovat asuttaneet kaikki kasvillisuusvyöhyketyypit. Sorkkaeläimiä voi tavata hyvinkin korkealla vuoristossa ja toisaalta makeissa vesissä sukeltelemassa. Koska lajit ovat sopeutuneet elämään niin erilaisille alueille, ovat sorkkaeläimet nykyään hallitsevia kasvinsyöjiä. Kokonsa ansiosta ne eivät joudu juurikaan kilpailemaan muiden kasvinsyöjien kanssa ravinnosta. Suurempina ne kilpailisivat norsujen ja sarvikuonojen kanssa ja pienempinä jäniseläinten tai jyrsijöiden kanssa. Runsaslajisuudesta huolimatta sorkkaeläimet ovat erikoistuneet elämään vain tietyntyyppiseen ympäristöön, muilla nisäkäslajeilla sopeutumiskyky on suhteessa parempi.
Virtahevot, kirahvit ja okapit ovat eläimiä, joita ei elä luonnonvaraisena Afrikan ulkopuolella. Kameleja ja muita kamelieläimiä (esim. laama) tavataan nykyään Pohjois-Afrikassa, Arabian niemimaalla ja Etelä-Amerikassa. Sikoja elää laajemmin Afrikassa, Aasiassa ja Euroopassa. Etelä- ja Väli-Amerikassa elää kovasti sikoja muistuttavia pekareja. Onttosarvisia sorkkaeläimiä on levinnyt muutamia lajeja Pohjois-Amerikkaan, mutta runsaslukuisemmin niitä on Afrikan ja Euraasian puolikuivilla ja ruohoalueilla.


title: Sorkkaeläimet

text: Jotkin lajit viihtyvät tiheissä metsissä, kun taas toiset viihtyvät avoimella tundralla tai savannilla. Tiheiden metsien etuna on esimerkiksi mahdollisuus piiloutua saalistajilta eikä ruoastakaan ole puutetta runsaan kasvillisuuden ansiosta, mutta toisaalta petojen havaitseminenkin on hankalampaa. Esimerkiksi savannilla sorkkaeläimet pystyvät paikantamaan lähestyvän vaaran nopeammin ja lähteä pakoon, mutta etenkin kuivakausina ruoasta saattaa tulla pula. Kirahvien pitkä kaula mahdollistaa korkeiden puiden lehtien syömisen, minne muut kasvinsyöjät eivät pääse käsiksi, ja kamelit pystyvät varastoimaan rasvaa ("ei vettä") kyttyröihin huonojen aikojen varalle. Puolittain vedessä elävät virtahevot ovat taas omaksuneet tavan laiduntaa kuivalla maalla ja syödä vesikasveja päiväsaikaan. Korkealla vuorilla elävien sorkkaeläinten etuna on ensisijaisesti petojen vähyys, mutta suurempana riskinä on esimerkiksi kalliolta putoaminen ja ruoan vähyys.


title: Sorkkaeläimet

text: Kaikki sorkkaeläimet ovat kasvinsyöjiä eli herbivoreja. Siat ja pekarit muodostavat pienen poikkeuksen, sillä ne saattavat syödä myös maassa pesivien lintujen munia, nuoria linnunpoikasia, matelijoita tai eläinten raatoja. Niidenkin pääravinnon lähde on kuitenkin kasvit, hedelmät tai juuret ja edellä kuvattu käytös on marginaalisessa osassa. Kaikilla sorkkaeläimillä on muista nisäkkäistä poikkeava ruoansulatusjärjestelmä. Märehtijöillä kääpiökauriita lukuun ottamatta on varsinaisen mahalaukun lisäksi kolme muuta mahaa eli siis yhteensä neljä eri mahaa. Kamelieläimillä, virtahevoilla ja kääpiökauriilla mahoja on kolme, kun taas sioilla ja pekaareilla on yksi varsin pieni maha ennen varsinaista mahaa. Märehtijöiden kaikilla neljällä mahalla on oma nimi: pötsi, verkkomaha, satakerta, ja juoksutusmaha.


title: Sorkkaeläimet

text: Millekään nisäkkäälle ei ole kehittynyt entsyymiä, joka pystyisi hajottamaan kasvien ligniinin tai selluloosan, mutta ne pystyvät tähän mahassa elävien symbioottisien bakteerien avulla. Bakteerit ovat myös eläinten tärkeä proteiinilähde. Tämä piirre on yhteinen kavio- ja sorkkaeläimillä. Osalle sorkkaeläimistä on kuitenkin kehittynyt erikoinen tapa syödä ruokaa, märehtiminen. Siinä pureskellun ruoan mentyä ensin pötsiin bakteerit hajottavat siitä ensin selluloosaa. Pötsin pH on hieman hapan, koska kovin happamissa olosuhteissa mahan bakteerit eivät pystyisi hajottamaan ruokaa. Pötsistä ruoka siirtyy verkkomahaan, jossa ruoka lajittuu mahan lihassupistusten ansiosta karkeisiin ja hienompiin paloihin. Verkkomahassa on myös bakteereja, jotka hajottavat lisää nieltyä ruokaa. Karkeat palat lähetetään takaisin pötsiin, josta eläin ”oksentaa” ruoan uudelleen pureskeltavaksi ja nielee uudelleen ruoan. Tämän piirteen ansiosta märehtijät pystyvät hyödyntävään kasviravintoa muita kasvinsyöjiä tehokkaammin. Sillä välin pienet ruoanpalaset työntyvät kohti satakertaa, jossa ruokasulan nesteet imeytyvät. Imeytyksen jälkeen ruoka siirtyy seuraavaksi juoksutusmahaan, jota voidaan verrata yksimahaisten mahalaukkuun, sillä juoksutusmahan pH on suolahaposta ja pepsiinistä johtuen hyvin matala. Juoksutusmahasta ruoka siirtyy ohutsuoleen ja poistuu eläimestä paksu- ja peräsuolen kautta peräaukosta.


title: Sorkkaeläimet

text: Vain muutamat sorkkaeläimet elävät yksin, ja vain muutamat lajit muodostavat parin kolmen yksilön ryhmiä, yleensä metsissä elävät lajit liikkuvat yksin. Yleisempää sen sijaan on laumaelämä. Laumaelämän positiivisena puolena on, ettei saalistajista ole niin suurta uhkaa ja hengissäpysymisen mahdollisuus on korkeampi. Saalistajan uhatessa laumaa, yksilöt lähtevät juoksemaan eri suuntiin, jolloin saalistajan on hankala valita kohdetta. Yleensä saaliiksi jää lauman fyysisesti heikompia yksilöitä, kuten vanhat, haavoittuneet tai nuorimmat. Ilmiötä, jossa lauman yhden teot saa muut tekemään samoin, kutsutaan sosiaaliseksi fasilitaatioksi. Laumoissa on myös havaittu sukupuolista segregaatiota eli erottelua. Tämä tarkoittaa sitä, että lauman naaraat ovat suurimman osan vuodesta erillään lauman nuorista uroksista. Urosten kesken vallitsee oma hierarkia, joka määrittelee esimerkiksi virtahepojen kohdalla sen, kuinka lähellä tietty uros saa olla naarasta. Lauman johtajauroksella on laajimmat oikeudet, mutta sitä alempana olevat urokset voivat haastaa sen taistelussa ja voittaessaan nousta uroksen tilalle lauman johtoon. Entinen johtaja voidaan joko häätää tai se saa edelleen pysyä laumassa, mutta alempana uroksena. Esimerkki tällaisesta käyttäytymisestä on saksanhirvi. Nuorimmat yksilöt kulkevat naaraiden kanssa. Naaraiden jälkeläisten hoivaamisessa on erotettavissa altruistisia piirteitä. Ne laiduntavat alueilla, joissa saaliiksi jäämisen riski on vähäinen, vaikka se tarkoittaisi heikompilaatuista ravintoa. Urokset sen sijaan ottavat riskin saadakseen parempaa ravintoa.


title: Sorkkaeläimet

text: Useilla sorkkaeläimillä esiintyy kausittaista alueilta toiselle muuttoa. Muuton hyötypuolena on kasvillisuuden alueittaisen ja kausittaisen kasvun hyödyntäminen tehokkaasti ravinnoksi, vaikka itse muuton tekemiseen kuluukin paljon energiaa. Talven tullen ruoan saanti pohjoisilla tai korkeilla lumisilla alueilla on hankalaa, koska kasvien kasvukausi on loppunut ja ruokaa joutuisi etsimään lumihangen alta. Eläinten kannalta edullista on muuttaa laiduntamaan etelämmäksi tai vaihtoehtoisesti alemmas vuoren rinteelle.


title: Sorkkaeläimet

text: Ympäri sorkkaeläinten kehoa on rauhasia, jotka tuottavat hajuja. Hieromalla rauhasia ympäristöön eläin jättää hajumerkkejä, joilla se voi viestittää reviirinsä rajoista tai muusta, kuten vaikkapa kiimaan tulosta. Jos eläimellä on sarvet, se voi myös hangata sarviansa puunrunkoon, jolloin joko hankausjäljet tai sarvien tuntumassa olevat rauhaset jättävät merkkejä. Yleisin tapa merkata reviirin rajat kuitenkin ovat ulostaminen ja virtsaaminen.


title: Sorkkaeläimet

text: Hajujen lisäksi sorkkaeläimet viestittävät ääntelyllä ja eleillä. Eleisiin voi kuulua uhmakas käyttäytyminen, kuten virtahevoilla leukojen levittäminen apposen auki. Korvien suuntautuminen, yksilön fyysinen koko ja sarvien suuruus ovat myös lajinsisäisiä viestintäkeinoja.


title: Sorkkaeläimet

text: Sorkkaeläimet synnyttävät tyypillisesti kasvukauden aikaan, jolloin ravinnonsaanti on jälkeläisille parhaiten taattu. Jälkeläiset kasvavat ja vahvistuvat tällaisen ajoituksen ansiosta nopeammin, jolloin ne eivät joudu petojen saaliiksi niin herkästi. Sorkkaeläimet ovat syntyessään jo niin kehittyneitä, että syntymän jälkeen ne pystyvät muutamassa tunnissa kävelemään ja jopa juoksemaan. Naaraiden kantoaika vaihtelee runsaasti lajeittain. Esimerkiksi kirahveilla ja okapeilla raskaus kestää noin 450 päivää ja kääpiökauriilla noin 150 päivää. Enemmistöllä märehtijöistä kantoajan pituus on 6–9 kuukautta. Sorkkaeläimet synnyttävät kerralla vain yhden poikasen, poikkeuksena siat, joiden pahnueen koko on 4–8. Kesytetyllä, maataloudessa lihantuotannossa käytettävien sikojen kohdalla pahnueeseen saattaa kuulua 12 jälkeläistä. Naaras synnyttää vuoden aikana vain kerran, mutta trooppisilla alueilla kahdesti synnyttäminen on mahdollista.


title: Sorkkaeläimet

text: Emo yleensä joko piilottaa poikasensa, jos se vain elinalueella on mahdollista, tai pitää sitä jatkuvasti mukanaan ja osana laumaa. Emo kuljettaa poikasensa alueelle, jonne poikanen piilottautuu. Näin ollen emo itsekään ei tiedä missä poikanen on. Emo käy huolehtimassa muutamia kertoja päivän aikana poikasestaan, kunnes riittävän vanhana ottaa poikasen mukaansa. Jotkin sorkkaeläimet, kuten siat, rakentavat pienen pesän, jossa ne synnyttävät ja hoivaavat poikasiaan ensimmäiset päivät.


title: Sorkkaeläimet

text: Urokset parittelevat usean eri naaraan kanssa saman parittelukauden aikana. On hyvin harvinaista, että uros ja naaras pysyisivät yhdessä parittelukauden jälkeen. Sinisukeltaja-antiloopit kuitenkin ovat uskollisia parilleen koko vuoden ajan, kunnes uusi parittelukausi alkaa. Kiima-aikana urokset käyvät keskenään kovia taisteluja saadakseen oikeuden paritella naaraan kanssa. Vaikka taistelut ovatkin vaarattomia, voivat ne olla hyvinkin uuvuttavia, joten niihin osallistuneet urokset ovat helppo kohde saalistajille. Siksi taistelupukarit pyrkivät ääntelyin ja elein saamaan vastapuolen luovuttamaan. Uros voi puolustaa joko yhtä tiettyä naarasta (esim. biisoni) tai kokonaista haaremia toisilta uroksilta. On myös mahdollista, ettei uros taistele suoraan naaraista, vaan naaraita houkuttelevan elinalueen puolesta. Esimerkiksi ruoka voi houkutella naaraita tietylle reviirille, jolloin reviirin hallitseva uros saa oikeuden paritella siellä olevien naaraiden kanssa. Topiantiloopit ja kuusipeura ovat menneet tämäntyyppisessä pariutumisstrategiassa vieläkin pidemmälle: puolustettavana alueena voi olla vain muutamien neliömetrien kokoisia maatilkkuja ("lekking").


title: Sorkkaeläimet

text: Eläin- ja kasvilajien uhanalaisuutta listaavan IUCN:n Punaisen listan (2008) mukaan maailman yli 240 sorkkaeläinlajista 97 on luokiteltavissa vaarantuneeksi, äärimmäisen uhanalaiseksi tai jo luonnosta hävinneeksi (elää vain eläintarhoissa jne.). Lähes kaikkien lajien populaatiot ovat laskusuunnassa. Suurimmat sorkkaeläimiä uhkaavia tekijät ovat metsähakkuut, maa-alueiden muuttaminen viljelyksiksi, tieverkosto ja salametsästys.


title: Sorkkaeläimet

text: Sorkkaeläimet ovat olleet keräilijä-metsästäjäkulttuureista lähtien ihmisten pääproteiinilähde. Ihminen kesytti ensimmäiset sorkkaeläimet (lammas ja vuohi) noin 8 000–9 000 vuotta sitten. Yhdysvalloissa pelkästään naudanlihaa kulutetaan vuosittain noin 28 ja sianlihaa 21 kilogrammaa henkilöä kohden. Sianlihan kulutus Yhdysvalloissa on pysynyt koko 1900-luvun ajan melko tasaisena, mutta naudanlihan huippukulutus oli noin 40 kiloa henkilöä kohden vuonna 1979 Yhdysvaltain maatalousministeriön (USDA) tilastojen mukaan. Karitsan ja lampaan lihaa Yhdysvalloissa syödään alle puoli kiloa henkilöä kohden. YK:n alaisen FAO-elimen tilastojen mukaan vuodessa tuotettiin 285,7 miljoonaa tonnia lihaa maailmanlaajuisesti (ei kalanlihaa tai siipikarjaa). FAO:n mukaan vuonna 2007 maailmanlaajuisesti pidettiin tuotantoeläimenä 989,9 miljoonaa sikaa, 1 389 miljoonaa lehmää ja 1 113 miljoonaa lammasta.


title: Sorkkaeläimet

text: Sorkkaeläinten, etenkin lampaiden ja alpakoiden, pehmeää karvaa käytetään teollisuudessa runsaasti. Naudasta lypsetään myös maitoa ja sitä jalostetaan eteenpäin muun muassa voiksi. Sorkkaeläimiä käytetään paikallisesti myös vetojuhtina esimerkiksi maanmuokkauksessa ja kulkuvälineenä, kuten esimerkiksi kamelia. Hirvieläinten metsästäminen on monissa maissa yleinen harrastus, mutta siellä pyritään myös kontrolloimaan eläinkantaa esimerkiksi liikenneonnettomuuksien vähentämiseksi.


title: Villisika

text: Villisika eli metsäkarju ("Sus scrofa") on sorkkaeläimiin kuuluva suurikokoinen sikalaji ja useimpien, mutta ei kaikkien kesyjen sikojen kantamuoto. Sen pääasiallista esiintymisaluetta on Euraasian lauhkea lehtimetsävyöhyke. Suomeen villisika on levinnyt uudelleen Virosta ja Venäjältä 1900-luvun puolivälistä alkaen, mutta on yhä varsin harvalukuinen.


title: Villisika

text: Aikuinen villisika on väritykseltään talvella ruskeanmusta tai mustanharmaa ja kesällä vaaleanharmaa. Sen tiheässä turkissa on paljon pitkiä harjaskarvoja. Talviturkki on lyhyt- ja tiheäkarvainen. Karjun peitinkarvoitus voi keskikesällä olla hyvin vähäistä, ja eläin saattaa silloin näyttää vaalealta ja lähes kaljulta. Pienet porsaat ovat harmaankeltaisen, vaaleanruskean ja valkoisen kirjavia. Villisikanaaras eli emakko painaa noin 100 kilogrammaa, ja suotuisalla alueella elävä aikuinen uros eli karju voi painaa Euroopassa 300 kiloa ja Aasian länsiosissa jopa noin 400 kiloa. Suomessa elävät yksilöt painavat kuitenkin enintään 230 kilogrammaa, ja Ruotsissa ne saavuttavat harvoin edes 200 kilon painoa. Villisian säkäkorkeus on 70–110 senttimetriä, ja pituutta eläimen vartalolla voi olla 185 senttimetriä. Häntä on 17–26 senttiä, joskus jopa 40 sentin mittainen. Karjuilla on suuret ja voimakkaat kulmahampaat. Emakolla on kuusi paria nisiä.


title: Villisika

text: Kesysiasta villisika eroaa muun muassa siten, että sen otsapenger on hyvin loiva, kun taas kesysialla otsapenger on jyrkkä ja selvästi havaittava. Lisäksi villisialla on pitempi kärsä kuin kesyllä sukulaisellaan.


title: Villisika

text: Villisian jalanjäljet ovat samankaltaiset kuin kesysialla. Luonnossa nähtyinä ne saatetaan sekoittaa hirvieläinten jälkiin. Eläin jättää maastoon paljon muunkinlaisia merkkejä itsestään, esimerkiksi tonkimisjälkiä ja kulku-uria. Myös rypemiskuopat ja niiden viereisten kyljenkyhnytyspuiden saviset rungot erottuvat maastossa selvästi.


title: Villisika

text: Villisika on yksi maailman laajimmalle levittäytyneistä maanisäkkäistä ja laajimmalle levittäytynyt sikalaji. Lajia tavataan villinä tai villiintyneenä maapallon jokaisella mantereella Antarktis]]ta lukuun ottamatta. Monille alueille villisika on levittäytynyt ihmisen sinne tuomana. Villisika elää luonnonvaraisena koko manner-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa (Algeriassa, Marokossa ja Tunisiassa) sekä Aasiassa aina Japanissa, Taiwanissa ja Sri Lankassa asti. Irlannista, Iso-Britanniasta ja Skandinaviasta alkuperäiset villisiat ovat kuolleet sukupuuttoon, mutta niitä on takaisinistutettu Englantiin ja Etelä-Ruotsiin.


title: Villisika

text: Villisikoja on tuotu Välimeren saarille Korsikaan ja Sardiniaan jo muinoin. Myöhemmin niitä on tuotu myös Pohjois-Amerikkaan. Afrikassa Egyptissä ja Pohjois-Sudanissa eläneet tuontikannat ovat hävinneet.


title: Villisika

text: Karanneista ja vapaaksi päästetyistä kesysioista kehittyneitä populaatioita elää Etelä-Afrikassa, Indonesian Pienillä Sundasaarilla, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Yhdysvalloissa, Karibialla, Keski- ja Etelä-Amerikassa sekä lukuisilla valtamerten saarilla, kuten Andamaaneilla ja Mauritiuksella Intian valtamerellä ja Havaijilla, Galápagossaarilla ja Fidžillä Tyynellämerellä. Kaakkois-Aasiassa Molukeilla, Uudessa Guineassa ja Salomonsaarilla elää eläimiä, joiden arvellaan polveutuvan kesysikojen ja sulawesinsikojen ("Sus celebensis") välisistä risteymistä. Villiintyneet kesysiat ovat usein uhka alkuperäisluonnolle, ja niitä pidetäänkin yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista.


title: Villisika

text: Jääkauden jälkeisenä lämpimänä ajanjaksona villisikoja eli Ruotsin ja Norjan eteläosissa ja Karjalassa Laatokan pohjoispuolella. Aiemmin on oletettu, ettei lajia olisi elänyt Suomessa esihistoriallisena aikana, koska Suomen rajojen sisäpuolelta ei ollut löydetty lainkaan esihistoriallisia villisian luita. Vasta vuonna 2013, kun Askolasta löydetty villisian luu ajoitettiin, saatiin selville, että villisikoja on elänyt Suomessakin yli 8 000 vuotta sitten. Ihmisen uskotaan estäneen lajin vakiintumisen metsästyksellään.


title: Villisika

text: Ruotsin kuninkaan Kaarle XI:n merkinnöistä vuodelta 1688 ilmenee, että villisikoja eli 1600-luvun lopulla vielä Öölannissa. Pian sen jälkeen laji hävisi koko Fennoskandiasta. Häviämiseen on vaikuttanut villisikojen risteytyminen kesysikojen kanssa. Karjalasta ja Baltiasta vakituinen villisikakanta katosi ilmaston kylmennyttyä 1800-luvun alussa.


title: Villisika

text:
Ruotsin Öölantiin istutettiin villisikoja ensimmäisen kerran vuonna 1723. Ne aiheuttivat kuitenkin paljon haittaa, joten ne hävitettiin vuoteen 1770 mennessä. 1940-luvulla Skånelaisesta tarhasta karkasi joukko villisikoja. Nekin jouduttiin poistamaan luonnosta maataloudelle aiheutuneiden vahinkojen takia. Myöhemmin eläimiä karkasi useista tarhoista eri puolelle Ruotsia. Vuonna 1981 tehtiin päätös, että villisiat hävitetään koko Ruotsista Tukholman lääniin jätettävää pientä kantaa lukuun ottamatta. Päätöstä ei kuitenkaan onnistuttu pitämään, vaan 2000-luvulle mennessä Etelä- ja Keski-Ruotsin villisikamäärä oli kasvanut jo noin 100 000 yksilöön. Suomeenkin, Inkoon Hättön saarelle, tuotiin kokeilumielessä karju ja kaksi emakkoa vuonna 1950. Ne elivät saarella kaksi vuotta ja saivat sinä aikana 18 poikasta. Lauma vahingoitti saaren puustoa ja kasvillisuutta, joten se päädyttiin hävittämään. Istutettuja villisikoja eli jonkin aikaa myös Porkkalan vuokra-alueella, josta yksi yksilö karkasi Espoon saaristoonkin.
Kun ilmasto lämpeni hieman 1800-luvun lopulla, villisiat levisivät luontaisesti takaisin Baltiaan. Kanta kasvoi siellä nopeasti susien vähyyden ja ruokinnan ansiosta, ja elintilaa etsineet yksilöt pyrkivät vaeltamaan yhä pohjoisemmaksi. Suomenlahden ylitystä yrittäneiden ja matkalla kuolleiden villisikojen raatoja ajautui Suomen rannikolle ensimmäisen kerran vuonna 1952. Ennätysvuosina 1974–1975 Uudenmaan merenrannoilta löydettiin miltei 50 hukkunutta villisikaa. Historiallisen ajan ensimmäinen havainto Suomessa luonnonvaraisesta, elävästä villisiasta tehtiin vuonna 1956. Tieto Suomen ensimmäisestä villisiasta Vihdistä vuodelta 1951 on Jahti -lehden (2/08) mukaan väärinkäsitys. Joidenkin lähteiden mukaan ensihavainto elävästä eläimestä saatiin vasta syyskuussa 1972, jolloin yksinäinen karju jäi auton alle Mäntsälässä. Villisikojen arvellaan porsineen Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1977. Maan nykyisen villisikakannan esivanhemmat ovat vaeltaneet pääosin kaakkoisrajan yli Venäjältä, mutta kanta on jäänyt vain pariinsataan yksilöön kylmien talvien ja metsästyksen vuoksi. 1980-luvun loppuun mennessä pohjoisimmat havainnot oli tehty silloisessa Oulun läänissä, ja suurimmissa laumoissa oli ollut 15 yksilöä. Nykyisin pääosa kannasta elää Itä- ja Kaakkois-Suomessa, ja suurimmissa nähdyissä laumoissa on lähes 30 yksilöä. Venäjältä saapuu edelleen lisää yksilöitä vuosittain, lisäksi niitä karkaa silloin tällöin sekä Venäjällä että Suomessa sijaitsevista tarhoista. Talviruokinnan järjestäminen villisioille on edesauttanut kannan kasvua ja on paikoitellen elinehto sen säilymiselle.
Nykyinen Suomen villisikakanta on arviolta 2000-3000 yksilöä.


title: Villisika

text: Villisikoja elää useissa erilaisissa elinympäristöissä, jotka vaihtelevat lauhkeasta ilmastosta trooppiseen ja pensasaroilta sademetsiin. Laji suosii metsää, mutta sitä saattaa tavata myös aukeilla alueilla, kunhan lähistöllä on vettä ja puiden tarjoamaa suojaa. Euroopassa korkeimmat villisian asuttamat alueet sijaitsevat Pyreneillä 2 400 metrin korkeudella merenpinnasta ja Aasiassa sitä tavaan vieläkin korkeammilla alueilla.


title: Villisika

text: Villisikauros eli karju elää enimmäkseen yksikseen, erakkona. Karjut jättävät lauman tultuaan sukukypsiksi ja ottavat siihen yhteyttä vasta emakoiden kiima-ajan tultua, mikä on yleensä joulukuussa. Karjut taistelevat keskenään iskemällä torahampaillaan toistensa olkapäihin, mitä varten niiden harteissa on paksumpi nahka ja karvapeite kuin muualla vartalossa. Kiiman mentyä ohi ja siitostyön tultua tehdyksi karjut palaavat omiin oloihinsa. Emakot, nuoret ja poikaset kulkevat yleensä laumoissa. Niiden reviiri on pinta-alaltaan 10–20 neliökilometriä. Reviirillä on yleensä mutakuoppa, jossa siat käyvät rypemässä ja hankaamassa itseään sen viereisten puiden runkoihin. Villisiat ovat liikkeellä enimmäkseen yöllä. Ne puolustautuvat vihollisia vastaan torahampaillaan, ja voivat esimerkiksi autoon törmäämisen jälkeen olla haavoittuneina ihmisellekin hengenvaarallisia. Myös porsaitaan puolustavat emakot voivat käyttäytyä aggressiivisesti.


title: Villisika

text: Suotuisissa oloissa villisiat voivat lisääntyä nopeasti ja olla hyvin runsaslukuisia, esimerkiksi Puolassa niitä on paikoitellen 100 yksilöä tuhatta hehtaaria kohden.


title: Villisika

text: Useimmat sorkkaeläimet ovat ehdottomia kasvinsyöjiä. Villisika kuuluu harvoihin poikkeuksiin olemalla kaikkiruokainen. Herkän hajuaistinsa johdattamana villisika tonkii kärsällään maasta ja lehtikarikkeesta esiin makupaloja. Sille maistuvat niin juuret, mukulat, versot, varret, terhot, pähkinät, marjat, hedelmät kuin sienetkin. Villisika syö mieluusti myös selkärangattomia ja pikkujyrsijöitä, eikä ylenkatso haaskojakaan. Villiintyneet kesysiat ovat tappaneet jopa karitsoja.


title: Villisika

text: Villisika voi ruokailla myös kaatopaikoilla. Toisinaan se asettuu majailemaan peltojen ja peruna- ja juuresmaiden lähistölle, ja käy verottamassa pahastikin satoa. Villisiat voivat myös vahingoittaa laitumia ja nurmikoita tonkiessaan niiltä esiin kastematoja, kotiloita ja hyönteistoukkia. Ruotsissa ne ovat tuhonneet jopa jalkapallokenttiä. Keski-Euroopassa villisikoja ruokitaan keväisin ja kesäisin, jotta eläimet eivät söisi niin paljon viljaa pelloilta. Joskus viljelmiä joudutaan suojaamaan aitaamalla. Villisikojen on todettu vaikuttavan myös metsien kasvuoloihin. Maan tonkiminen voi parantaa maan laatua ja edistää puiden kasvua, mutta myös lisätä ravinteiden poishuuhtoutumista ja vähentää karikkeen määrää ja aluskasvillisuutta. Kasvillisuuden muutokset puolestaan vaikuttavat edelleen monien selkärangattomien ja pikkunisäkkäiden runsauteen.


title: Villisika

text: Villisikaemakot porsivat yleensä keväisin hyvinkin tarkasti samaan aikaan, sillä ne saavat normaalisti vain yhden pahnueen vuodessa ja kiima-aika on usein niiden perimän mukainen. Keskimääräinen kantoaika on 115 vuorokautta. Vuoden ikäinen villisika saa 1–3 porsasta, kun taas aikuinen emakko saa 5–6 porsasta. Emo vieroittaa porsaat seuraavan vuoden kiima-aikaan mennessä.


title: Villisika

text: Villisikakarjut tulevat sukukypsiksi jo varsin nuorina, mutta ne parittelevat ensimmäisen kerran yleensä vasta noin viisivuotiaina. Villisian tyypillinen elinikä on 15–20 vuotta. Vanhin tunnettu yksilö oli eräs riukiunvillisika ("Sus scrofa riukiuanus"), joka eli vankeudessa 27-vuotiaaksi.


title: Villisika

text: Villisika jaetaan nykyisin 16 eri alalajiin. Kesysikaa on joskus pidetty omana lajinaan "Sus domesticus", mutta nykyään sen katsotaan olevan samaa lajia villisian kanssa. Kesysika ei kuitenkaan ole erillinen alalaji, vaikka siitä käytetään toisinaan epävirallista nimitystä ”"Sus scrofa domestica"”. Euroopan ja Aasian eri alueiden kesysiat on kesytetty erikseen eli eri aikoina ja eri alalajeista. Villi ja kesy sika lisääntyvät helposti keskenään. Suomessa Urjalassa tällaisia risteymiä kasvatetaan lihaksi, nimellä ”metsäpossu”.


title: Villisika

text:
Villisian tieteellisestä nimestä on runsaasti synonyymeja:
"Sus andamanensis" Blyth, 1858
"Sus aruensis" Rosenberg, 1878
"Sus babi" Miller, 1906
"Sus ceramensis" Rosenberg, 1878
"Sus enganus" Lyon, 1916
"Sus floresianus" Jentink, 1905
"Sus goramensis" De Beaux, 1924
"Sus natunensis" Miller, 1901
"Sus nicobaricus" Miller, 1902
"Sus niger" Finsch, 1886
"Sus papuensis" Lesson & Garnot, 1826
"Sus ternatensis" Rolleston, 1877
"Sus tuancus" Lyon, 1916


title: Villisika

text: Suomessa villisika on riistaeläin, joka oli aikaisemmin rauhoitettu maaliskuun alusta toukokuun loppuun, mutta rauhoitusaika kumottiin 25. helmikuuta 2016 ja nyt saa eläintä metsästää ympäri vuoden. Naaras, jota seuraa alle vuoden ikäinen poikanen, on edelleen rauhoitettu ympäri vuoden. Villisian metsästyksessä saa käyttää keinovaloa sekä aitausta ruokintapaikalla. Riistanhoitopiiri voi kuitenkin myöntää poikkeusluvan vahinkoa aiheuttavan yksilön poistamiseksi myös rauhoitusaikana. Villisikoja kaadettiin Suomessa vuonna 2008 75 ja vuonna 2009 110 yksilöä. Villisika on metsästäjien keskuudessa arvostettu saalis. Siitä voidaan hyödyntää niin liha ja nahka kuin hammastrofeetkin. Vanhojen ja kiimassa olevien karjujen liha on tosin joskus syömäkelvotonta sivumaun takia, mutta vastaavasti niiltä saadaan suurimmat torahampaat. Monissa maissa maanomistajat harjoittavat laajamittaistakin kaupallista toimintaa ruokkimalla villisikoja ja järjestämällä maksullisia metsästysretkiä maillaan. Metsästys tapahtuu yleisimmin väijymällä eläimen ruokailupaikan läheisyydessä.


title: Villisika

text: Koska villisika on kaikkiruokainen, sen liha on aina tarkistettava mahdollisten trikiinien varalta ennen myyntiä. Osasta Baltian maita, Puolaa ja Italiaa ei saa viedä villisikoja ja niistä saatavia tuotteita muihin EU-maihin, sillä siellä on todettu afrikkalaista sikaruttoa, jonka vuoksi EU:n komissio kielsi viennin.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeura ("Dama dama") on suhteellisen pienikokoinen, alun perin Lähi-idästä kotoisin oleva jalohirvilaji. Sitä on siirretty riista- ja koriste-eläimeksi eri puolille maapalloa, ja sitä kasvatetaan myös tarhoissa lihantuotantoa varten. Kuusipeurat elävät yleensä laumoissa. Uroksilla on eläimen kokoon nähden suuret ja muodoltaan lapiomaiset sarvet. Kuusipeura jaetaan kahteen alalajiin, joista toinen on uhanalainen.


title: Kuusipeura

text:
Kuusipeurasta on joskus käytetty rinnakkaisnimeä "kuusihirvi". Kuuseen viittaavat nimet perustuvat siihen, että suomalaiset kuusipeurat oleilevat talvisin tiheissä kuusikoissa, joissa ne ovat suojassa kylmiltä tuulilta. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin "täpläkauris". Ehdotus on kuitenkin saanut osakseen arvostelua, ja esimerkiksi Suomen Metsästäjäliitto suosittelee käyttämään lajista edelleen metsästyslaissakin esiintyvää kuusipeura-nimeä.
Nykyisen luokituksen mukaan kuusipeura on oman "Dama"-sukunsa ainoa laji, joskin jotkin lähteet pitävät sen alalajia "D. d. mesopotamica" erillisenä lajina "Dama mesopotamica". Alalajista käytetään suomenkielisiä nimiä persiankuusipeura, persianhirvi, mesopotamianpeura ja mesopotamiankuusipeura. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus sen uudeksi nimeksi on persiankauris.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeura on sukupuuttoon kuolleen jättiläishirven eli irlanninhirven ("Megaloceros giganteus") lähin elossa oleva sukulainen. Lajien kantamuodot eriytyivät toisistaan noin kymmenen miljoonaa vuotta sitten.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeura on valkohäntäpeuraa hieman pienempi, mutta kuitenkin metsäkaurista paljon suurempi. Täysikasvuisen uroksen säkäkorkeus on 85–90 cm ja ruumiin pituus 1,3–1,6 metriä. Eläimen häntä on 16–25 cm pitkä. Aikuinen kuusipeura voi painaa 100–120 kilogrammaa, mutta useimmiten paino jää alle sadan kilon.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeurasta on olemassa monia värivariaatioita. Luultavasti muuntelevuus johtuu lajin pitkästä tarhaushistoriasta. Eläimen väritys vaihtelee mustasta valkeaan albiinoon. Tavallisin muoto on kuitenkin väritykseltään kesällä selkäpuolelta punaruskea tai kellanruskea ja aksis- ja japaninhirven tavoin vaaleatäpläinen, ja talvella harmaanruskea ilman täpliä. Vatsapuoli on ympäri vuoden vaalea. Selkää pitkin kulkee musta juova ja valkeaa peräpeiliä reunustavat mustat kehysviivat.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeuraurokset ovat tunnettuja leveistä ja monihaaraisista, yläosastaan lapiomaisista sarvista, jollaisia ei Pohjois-Euroopassa ole kuusipeuran lisäksi ole muilla lajeilla kuin hirvellä. Sarvien muoto ja koko vaihtelee yksilöittäin. Sarvet putoavat vuosittain keväällä lisääntymisajan jälkeen, ja tilalle alkavat heti kasvaa uudet sarvet. Sarvet kehittyvät melko nopeasti kesän aikana, ja uros keloo ne nahattomiksi ennen loppusyksyllä alkavaa kiima-aikaa. Sarvet kasvavat sitä suuremmiksi, mitä vanhempi ja hyväkuntoisempi uros on. Naarailla ei ole sarvia.


title: Kuusipeura

text:
Kiima-aikana kuusipeuraurokset mylvivät kovaäänisesti.
Kuusipeuran nimialalajin alkuperä on Välimeren itäpuolisella alueella Vähä-Aasiassa, jossa se esiintyi Turkista Persiaan ulottuvalla alueella. Alkuperäisiä luonnonvaraisia populaatioita elää yhä eteläisessä Turkissa.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeuran leviäminen vieraslajina ihmisen avustuksella sai alkunsa 3 000 vuotta sitten, kun foinikialaiset kuljettivat niitä kauppa-aluksissaan uhrieläimiksi Etelä-Euroopan rannikoille. Myöhemmin Rooman valtakunnassakin kuusipeuroja käytettiin jumalien palvontamenoissa, ja roomalaiset kuljettivat niitä mukanaan Hispaniaan, Galliaan, Germanian länsiosiin ja Britteinsaarille. Roomalaisajalta peräisin olevia populaatioita on yhä jäljellä Britanniassa ja Saksassa. Suurin osa Lähi-idän ulkopuolisista esiintymistä on kuitenkin saanut alkunsa vasta paljon roomalaisajan jälkeen. Kuusipeura on ollut suosittu tarha- ja puistoeläin esimerkiksi kuninkaallisten eläinpuistoissa. Lajin nykyinen levinneisyys kattaa suurimman osan Keski- ja Etelä-Eurooppaa, ja erityisen runsaslukuinen se on Saksassa.


title: Kuusipeura

text: Ruotsin ensimmäiset kuusipeurat, joita oli useita kymmeniä yksilöitä, toi maahan kuningas Juhana III 1500-luvulla. Carl von Linnén tieteellinen lajikuvaus 1700-luvulla ilmeisesti perustuikin ruotsalaisiin kuusipeuroihin. Kuitenkin vasta 1800-luvun lopulla Ruotsiin syntyi pysyvä, luonnonvarainen kanta. Nykyisin laji esiintyy maassa monilla alueilla, kuten Götanmaalla ja Sveanmaalla. Etelä-Norjassa on pienehkö, Oslonvuonon seudulla elävä kuusipeurakanta, joka sai alkunsa 1900-luvun alun istutuksista. Lajia on istutettuna myös Suomessa ja Tanskassa.


title: Kuusipeura

text: 1800- ja 1900-luvuilla lajia istutettiin Euroopan lisäksi Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan, Etelä-Afrikkaan, Japaniin, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Uudessa-Seelannissa runsaasti lisääntyneistä kuusipeuroista ja muista vierasperäisistä sorkkaeläimistä on ollut paljon haittaa, ja niitä on jouduttu metsästämään suuria määriä. Laji on viety myös muutamille valtamerten saarille, kuten Fidžille ja Pienille Antilleille. Laajan levinneisyytensä ansiosta nimialalaji on elinvoimainen.


title: Kuusipeura

text: Persiankuusipeura sen sijaan on harvinaistunut huomattavasti. Aiemmin sitä tavattiin Irakissa, Israelissa, Jordaniassa, Libanonissa, itäisessä Turkissa ja mahdollisesti Syyriassa, mutta nykyisin vain läntisessä Iranissa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteleekin sen erittäin uhanalaiseksi.


title: Kuusipeura

text: Suomeen kuusipeuraa on tuotu useassa istutuskokeilussa, näistä ainoat pysyvät kannat ovat syntyneet kolmelle alueelle: Hyvinkäälle Kytäjän kartanon maille (istutus Ruotsista 1953–1954) sekä Inkoon (1935) ja Paraisten (1972–1973) saaristoihin. Suurin populaatio on Hyvinkäällä. Inkoossa eläimet ovat levittäytyneet alkuperäiseltä istutuspaikaltaan Hättön saaresta muutamille sen naapurisaarille, ja samaa elinalueen laajentamista on tapahtunut myös Länsi-Turunmaan Miraholmissa. Yksittäisiä kuusipeuroja, pääasiassa uroksia, on tavattu vaeltamasta kaukanakin vakituisilta esiintymisalueilta. Vuonna 2006 Suomessa arvioitiin elävän yhteensä noin 600 yksilöä. Kannat kestävät vähäistä metsästystä, mutta talviruokinta on edellytys liian suuren kuolleisuuden vähentämiseksi, koska lajin pakkasensietokyky on heikko ja paksu lumikerros haittaa sen liikkumista ja ravinnonhankintaa. Metsästäjien saama vuotuinen saalis on 2000-luvulla ollut keskimäärin 150 yksilöä.


title: Kuusipeura

text: Syntyneiden kolmen populaation lisäksi kuusipeuraa yritettiin 1800- ja 1900-luvuilla istuttaa Suomessa usealle muullekin paikkakunnalle. Ensimmäinen siirto tapahtui vuonna 1890 Saksasta Karlbergin kartanon eli Aulangon, alueelle nykyiseen Hämeenlinnaan. Nämä yksilöt myöhemmin kuitenkin pyydystettiin ja vietiin Korkeasaaren eläintarhaan Helsinkiin. Eläintarhassa lauma kasvoi, ja vuonna 1935 sitä pienennettiin siirtämällä kaksi paria Tammelassa ja sama määrä Vanajalla sijainneisiin aitauksiin. Tammelassa peurat pysyivät tarhassaan, mutta Vanajalla ne karkasivat ja elivät muutaman vuoden ajan puolivilleinä. Kummaltakin alueelta kuusipeurat hävisivät kokonaan vuoteen 1943 mennessä. Nykyisin Kotkaan kuuluvaan Karhulaan vapautettiin muutamia kuusipeuroja vuonna 1936, mutta niistä ei ole tehty havaintoja 1950-luvun jälkeen. Vuonna 1937 Korkeasaaresta siirrettiin kuusi yksilöä Lieksan Kolille. Ne eivät menestyneet, vaan viimeinen yksilö jouduttiin lopettamaan vuonna 1940.


title: Kuusipeura

text: Euroopassa kuusipeuran tyypillisintä elinympäristöä ovat peltojen ympäröimät pienehköt lehtimetsät. Levinneisyysalueensa pohjoisosissa ne oleilevat talvisin kuusitiheiköissä.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeura on laumaeläin, joka on liikkeellä enimmäkseen päiväsaikaan. Laumat ovat suurimmillaan talvisin. Lajitovereiden puutteessa yksinäinen kuusipeura voi lyöttäytyä muiden hirvieläinlajien tai laitumella olevien hevosten ja nautojen laumoihin. Laji pyrkii välttämään petoeläimiä oleilemalla aukeilla paikoilla ja juoksemalla nopeasti. Koska syvä lumihanki haittaa juoksemista, kuusipeura on Pohjoismaiden oloissa alttiimpi saalistukselle kuin esimerkiksi valkohäntäpeura ja metsäkauris, jotka pyrkivät ensisijaisesti piiloutumaan pedoilta.


title: Kuusipeura

text:
Muiden hirvieläinten tapaan kuusipeurakin on kasvinsyöjä. Se käyttää ravinnokseen pääasiassa ruohoja, mutta myös juurikasveja, hedelmiä, tammenterhoja ja sieniä. Varsinkin keväisin ja syksyisin se ruokailee mielellään viljapelloilla. Talvella se hyödyntää puuvartisten kasvien osia, kuten neulasia. Talvisin myös ihmisen harjoittamalla ruokinnalla on paikoitellen suuri osuus ravinnonhankinnassa. Kuusipeurojen tapa liikkua suurina laumoina, syödä neulasia ja keloa sarviaan nuoriin puihin voi johtaa paikallisesti merkittäviinkin metsätuhoihin. Ne saattavat aiheuttaa vahinkoa myös puutarhoissa.
Kuusipeurojen kiima-aika on myöhään syksyllä, Pohjoismaiden oloissa se alkaa yleensä loka-marraskuussa. Naaras synnyttää noin kahdeksan kuukauden tiineysajan jälkeen kesäkuussa. Se saa kerrallaan yleensä vain yhden vasan.


title: Kuusipeura

text: Naaraat ovat täysikasvuisia 4–6-vuotiaina ja urokset 5–9-vuotiaina. Laji voi elää vankeudessa jopa 21-vuotiaaksi, mutta luonnossa elinikä jää yleensä lyhyemmäksi.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeura on paikkauskollinen, tottuu helposti ihmisen läsnäoloon, pysyy matalassakin aitauksessa, kestää tauteja, kasvaa nopeasti ja pystyy hyödyntämään runsaskuituistakin heinää, joten se on vuosisatojen ajan ollut suosittu puisto- ja tarhaeläin esimerkiksi linnojen mailla. Kuusipeurojen tarhakasvatus on nykyisin varsin yleistä Amerikassa ja Uudessa-Seelannissa sekä Euroopassa esimerkiksi Ruotsissa ja Saksassa, ja sitä on harjoitettu muutamin paikoin Etelä-Suomessakin. Peuroja kasvatetaan yleensä käytöstä poistuneilla karjan metsälaitumilla tai muilla kesantoalueilla. Kuusipeuraa on jalostettu vähemmän kuin perinteisiä kotieläimiä, mutta senkin kohdalla on suosittu rauhallisia, tehokkaasti lisääntyviä ja lihanlaadultaan hyviä yksilöitä. Kuusipeuran lihaa pidetään yhtenä parhaimmista nisäkäsperäisistä lihalaaduista.


title: Kuusipeura

text: Kuusipeura kuuluu Suomen metsästyslaissa mainittaviin riistaeläimiin. Sen metsästysaika on syyskuun viimeisestä lauantaista tammikuun 31. päivään. Kuten muillakin hirvieläimillä, naaras, jota seuraa alle vuoden ikäinen vasa, on ympäri vuoden rauhoitettu.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeura (valkohäntäkauris, "Odocoileus virginianus") on Amerikasta kotoisin oleva, peurojen alaheimoon kuuluva hirvieläinlaji. Se elää ihmisen siirtämänä vieraslajina ainakin Karibialla, Suomessa, Tšekissä ja Uudessa-Seelannissa. Laji tuotiin Suomeen 1930- ja 1940-luvuilla, ja nykyisin se on alueellisesti tärkeä riistaeläin. Luontaisella esiintymisalueellaan valkohäntäpeurasta tunnetaan kymmeniä alalajeja, jotka poikkeavat toisistaan ulkonäöltään ja kooltaan.


title: Valkohäntäpeura

text: Luontaisella elinalueellaan Pohjois- ja Etelä-Amerikassa valkohäntäpeura jaetaan yhteensä 38 eri alalajiin. Kolmea venezuelalaista alalajia on toisinaan pidetty erillisinä lajeina. Valkohäntäpeuran lähin sukulaislaji on muulipeura eli mustahäntäpeura ("Odocoileus hemionus"), jonka kanssa se muodostaa "Odocoileus"-suvun.


title: Valkohäntäpeura

text: Lajista on aiemmin käytetty suomenkielistä nimeä laukonpeura ensimmäisten maahan tuotujen yksilöiden sijoituspaikkana olleen Laukon kartanon mukaan. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008, että valkohäntäpeuran nimeksi vaihdettaisiin valkohäntäkauris, ja peura-nimen käyttö rajoitettaisiin peuran suvun ("Rangifer") jäseniin. Ehdotettu nimenmuutos ei ole saavuttanut suurta kannatusta, koska valkohäntäpeura on nimenä vakiintunut Suomeen, ja sitä käytetään myös lainsäädännössä. On myös pelätty, että ehdotettu nimi aiheuttaisi sekaannusta metsäkauriiseen, jonka kanta Suomessa on viime vuosina kasvanut voimakkaasti. Suomen Metsästäjäliitto on suositellut, että lajista käytettäisiin edelleen metsästyslain mukaista nimeä valkohäntäpeura. Suomen kielen asiantuntijat, kuten suomen kielen lautakunta, ovat yleisellä tasolla suhtautuneet kielteisesti vakiintuneiden nimien muuttamiseen. Toisaalta vuonna 2010 Pirkanmaan liiton maakuntahallitus muutti maakuntaeläimensä nimen teksteissä valkohäntäpeurasta valkohäntäkauriiksi nimistötoimikunnan ehdotuksen mukaisesti.


title: Valkohäntäpeura

text: Amerikassa valkohäntäpeurat ovat hieman eri värisiä alalajista ja elinympäristöstä riippuen. Tummimmat peurat elävät kosteilla ja metsäisillä seuduilla, vaaleimmat kuivilla ja aukeilla alueilla ja punertavimmat trooppisissa ympäristöissä. Suomessa elävä Pohjois-Amerikan itärannikon alalaji on väritykseltään kesällä punertavanruskea. Syksyllä sen punertavuus vähenee ja talvisin kylkien ja selän normaalisti ruskea karvapeite saa harmahtavia sävyjä. Maha ja jalkojen sisäsivut ovat valkeat, samoin kuin noin 30 cm pitkän hännän alapuoli ja peräpeili, nenän ja silmien ympärykset sekä kurkku ja alaleuka. Tummien kylkien ja vaalean vatsan väriero on selvärajainen. Vasat ovat nuorena valkopilkullisia, mutta pilkut häviävät 3–4 kuukauden iässä. Amerikassa valkohäntäpeura saatetaan sekoittaa hyvin samannäköiseen muulipeuraan. Muulipeuralla on kuitenkin suuremmat korvat ja eri värinen häntä, minkä lisäksi lajien urosten sarvet ovat muodoltaan erilaiset. Lajit voidaan tunnistaa myös juoksutyyliensä perusteella: muulipeuran loikkiessa sen kaikki jalat kohoavat ja laskeutuvat yhtäaikaisesti, kun taas valkohäntäpeura ponnistaa hyppyyn takajaloillaan ja laskeutuu maahan etujaloillaan.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeurauroksilla on monihaaraiset, kaarevapiikkiset ja sisään- ja eteenpäin kaartuvat sarvet. Ne säilyvät päässä niin kauan kuin naaraat ovat kiimassa, mutta yleensä ne putoavat joulukuun lopun tai tammikuun aikana. Kasvavissa sarvissa on aluksi ohut, nukkamainen nahkapeite, joka myöhemmin irtoaa kun urokset keloavat puita ja oksia sarvillaan ennen kiima-ajan alkamista.


title: Valkohäntäpeura

text: Kooltaan valkohäntäpeura on hirveä paljon pienempi, mutta metsäkaurista suurempi. Täysikasvuisen yksilön ruumiinpituus on 150–180 cm, säkäkorkeus 90–105 cm ja paino 70–140 kg. Koska koko kuitenkin vaihtelee alalajin mukaan, mainitut mitat ovat tyypillisiä vain suurimmille alalajeille, kuten Suomessakin esiintyvälle "O. v. borealis"-muodolle. Amerikassa elävien pienimpien alalajien yksilöt painavat vain noin 20 kg. Urokset kasvavat huomattavasti suuremmiksi kuin naaraat. Suomessa täysikasvuisen naaraan teuraspaino on noin 35–40 kg, kun uroksella se vaihtelee yleensä 45–75 kilon välillä, mutta vanhat yksilöt voivat olla painavampiakin.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeura on varsin hiljainen eläin, mutta vaaratilanteissa se voi päästää voimakkaita suhahduksia muita varottaakseen. Kiima-aikana uros päästää korahtelevia ääniä. Myös naaraat ja vasat ääntelevät pitääkseen tuntuman toisiinsa. Niiden ääntely on samanlaista kuin urosten, mutta ääni on pehmeämpi.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeuran luontainen levinneisyys Amerikassa ulottuu Kanadan Luoteisterritorioista ja Yukonin territoriosta Yhdysvaltojen ja Meksikon kautta Brasilian pohjoisosiin, Boliviaan ja Peruun asti. Pohjois-Amerikassa laji puuttuu Kalifornian ja Länsi-Coloradon väliseltä kuivalta alueelta. Laji on runsastunut Pohjois-Amerikassa metsien raivaamisen ja saalistajien vähenemisen ansiosta. Alun perin kanta oli vain noin puoli miljoonaa, mutta 1980-luvulle mennessä se oli kasvanut yli 12 miljoonaan yksilöön. Nykyisin pelkästään Yhdysvalloissa arvioidaan elävän noin 15 miljoonaa valkohäntäpeuraa. Runsautensa ja laajan levinneisyytensä ansiosta laji on IUCN:n uhanalaisuusluokituksessa arvioitu elinvoimaiseksi. Muutamaa yksittäistä populaatiota ja alalajia, kuten Floridan Key Islandilla elävää pienikokoista keynvalkohäntäpeuraa ("Odocoileus virginianus clavium"), pidetään kuitenkin uhanalaisina. Guatemalalaiset populaatiot on mainittu CITES-sopimuksen III-liitteessä, joten niillä käytävä kauppa on paikallisesti rajoitettua.


title: Valkohäntäpeura

text: Eri alalajit ja niiden levinneisyysalueet ovat Amerikassa osittain sekoittuneet lukuisten siirtoistutusten takia. Eniten on siirrelty Minnesotan seudulta kotoisin olevan "O. v. borealis"-alalajin yksilöitä, jotka ovat lajinsa suurimpia edustajia. Suomeenkin tuodut valkohäntäpeurat olivat peräisin Minnesotasta, ja edustivat siten todennäköisesti tätä samaa suurikokoista ja pohjoisiin oloihin sopeutunutta alalajia.


title: Valkohäntäpeura

text: Istutettuja valkohäntäpeurakantoja elää myös lajin luontaisen levinneisyysalueen ulkopuolella ainakin Karibialla, Uudessa-Seelannissa, Suomessa ja Tšekissä, joidenkin lähteiden mukaan myös Slovakiassa. Metsästykautena 2010–2011 Tšekissä arvioitiin elävän 411 valkohäntäpeuraa, joista saaliiksi saatiin 45 yksilöä. Suomesta Ähtärin eläinpuistosta on sen jälkeen siirretty 14 valkohäntäpeuraa Tšekkiin, jotta sikäläisen populaation geeniperimä monipuolistuisi. Lajin siirtoistutuksia on toteutettu myös Kuubassa sekä Karibianmeren Curaçaolla ja Yhdysvaltain Neitsytsaarilla, mutta niiden onnistumisista ei ole tietoa.


title: Valkohäntäpeura

text: Suomen valkohäntäpeurakanta on saanut alkunsa Minnesotaan muuttaneiden amerikansuomalaisten lahjasta entiselle kotimaalleen. Siirtolaisten maastalähdön aikoihin Suomessa ei elänyt juuri lainkaan luonnonvaraisia hirvieläimiä, sillä metsäpeurat oli metsästetty sukupuuttoon, hirvikanta näytti olevan kokemassa saman kohtalon eikä metsäkauris ollut vielä levittäytynyt sinne. Yhdysvalloissa sen sijaan eli useita hirvieläinlajeja, joista valkohäntäpeura oli yleisin. Siksi Minnesotan siirtolaiset perustivat vuonna 1932 erityisen peurakomitean, jonka tavoitteeksi tuli saada valkohäntäpeurasta Suomeen uusi riistalaji. Syksyllä 1934 komitea oli saanut hankittua laivalla tapahtuvaa kuljetusta varten kahdeksan peuranvasaa, joista puolet oli uroksia ja puolet naaraita. Yksi uros kuitenkin kuoli jo ennen laivamatkaa, ja kaksi menehtyi laivassa. Helsingin satamaan selvisi hengissä yksi uros ja neljä naarasta, jotka 8. syyskuuta 1934 saapuivat perille Vesilahden Laukon kartanon maille perustettuun tarhaan. Ensimmäiset suomalaiset vasat syntyivät toukokuussa 1937. Maaliskuussa 1938 peurat karkasivat aitauksestaan, eikä urosta enää saatu kiinni. Tällöin tarhassa jäljellä olleet kolme naarasta ja niiden kaksi urosvasaa päädyttiin laskemaan vapauteen. Kannan geneettisen perimän laajentamiseksi Suomeen tuotiin vielä muutamia valkohäntäpeurayksilöitä lisää vuonna 1948. Lentokonematkalle lähti tuolloin joko kuusi tai kahdeksan yksilöä (puolet kumpaakin sukupuolta), mutta niistä 2–3 ehti kuolla ennen Laukossa tapahtunutta vapauttamista. Kanta oli alkanut kasvaa nopeasti jo ennen tätä jatkoistutusta, sillä vuonna 1948 sen kooksi laskettiin noin sata yksilöä ja metsästyksen aloittamisvuonna 1962 tuhat yksilöä. Metsästys ei hidastanut runsastumista, vaan vuonna 1968 peurojen määräksi arvioitiin jo neljä tuhatta. Määrä kasvoi nopeasti varsinkin 1970-luvun alussa ja oli suurimmillaan saman vuosikymmenen lopulla, jolloin talvikannaksi arvioitiin noin 25 000 yksilöä. Valkohäntäpeurojen metsästystä alettiin tehostaa, ja siihenastisena ennätysvuonna 1980 kaadettiin lähes 15 000 yksilöä. Tuon huippujakson jälkeen kantaa on säännöstelty metsästyksellä; se kävi alimmillaan noin 15 000 yksilössä, mutta nyttemmin kannan on annettu kasvaa. Leviämistä rajoittaa luonnollisesti lumipeitteen paksuus ja ravinnon saatavuus, mutta maan itä- ja pohjoisosissa myös suuret yhtenäiset metsäalueet ja vesistöt. 2000-luvulla peurakantaa on pienentänyt ilveskannan kasvu, joka etenkin vahvoilla peura-alueilla on ollut huomattavan nopeaa. Myös peuran käyttäytymisessä on havaittu muutoksia – se ei tule niin helposti ruokintapaikoille, jonka tienoilla ilvekset odottavat – ja saalismäärät ovat osin senkin vuoksi pienentyneet.


title: Valkohäntäpeura

text: Nykyisin valkohäntäpeuraa tavataan yleisimmin Vaasa–Jyväskylä–Kotka-linjan lounaispuolella, ja satunnaisemmin pohjoisempanakin. Oulun seudulla on jo pitkään ollut erillinen esiintymä. Ahvenanmaalle laji ei ole tiettävästi levinnyt. Metsästäjien arvion mukaan valkohäntäpeurakanta oli vuoden 2017 metsätyskauden jälkeen noin 67 000 yksilöä, mutta Luonnonvarakeskusen arvion mukaan Suomessa voisi olla jopa 98 000 valkohäntäpeuraa. Vaikka koko Suomen nykyinen valkohäntäpeurakanta polveutuu vain muutamasta yksilöstä se on säilynyt terveenä ja välttynyt sisäsiittoisuuden ongelmilta.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeuran siirtämiseen mantereelta toiselle sisältyi huomaamaton riski, joka olisi voinut olla kohtalokas Suomen hirvikannalle. Pohjois-Amerikassa valkohäntäpeura on hirvieläimillä loisivan "Pneumostrongylus tenuis" -sukkulamadon pääisäntä. Loinen ei ole peuroille haitallinen, sen sijaan hirvellä jo muutama yksilö riittää aiheuttamaan keskushermostoon vakavia kudosvaurioita. Amerikassa tämä paikoitellen hyvin yleinen loinen oletettavasti vähentää hirvien määriä niillä alueilla, joilla elää paljon valkohäntäpeuroja. Sukkulamatoja ei ole löydetty Suomesta, mahdollisesti syynä on niiden väli-isänniksi soveltuvien kotilolajien puuttuminen. Valkohäntäpeuran on arveltu voivan kilpailla uuden elialueensa alkuperäisten hirvieläinten, hirven ja metsäkauriin, kanssa ravinnosta, sillä näiden lajien ravintostrategiat ovat keskenään samankaltaiset.


title: Valkohäntäpeura

text: Suomalaiset valkohäntäpeurat ovat vähitellen levittäytymässä Ruotsiin ja Venäjälle. Ruotsissa tehtiin ensimmäinen havainto lajista vuonna 2008, jolloin Tornionlaakson Juoksengissa ammuttiin yksi urospuolinen yksilö. Ruotsin ja Norjan viranomaiset eivät haluaisi lajin leviävän maidensa alueille. Suomesta peräisin olevien valkohäntäpeurojen on havaittu vierailleen myös Venäjän puolella.


title: Valkohäntäpeura

text: Amerikassa valkohäntäpeuran eri alalajit elävät hyvin monenlaisissa olosuhteissa ja ympäristöissä subtrooppisista metsistä hyvin kuiville alueille ja sademetsistä Keski-Amerikan savanneille. Lajia tavataan myös ihmisen läheisyydessä maaseudulla ja asutuksen läheisyydessä. Suomessa laji asustaa mieluimmin viljelyksiin rajoittuvissa lehti- ja sekametsissä ja purojen ja peltojen laidoilla. Se suosii aukkoisia ja pensastoisia lehto- ja kangasmaita. Jos se voi valita, se karttelee suuria havumetsäalueita. Kesäisin se suosii ruokailualueinaan luonnonympäristöjä ja keväisin ja syksyisin vastaavasti peltoja ja puutarhoja. Talvisin valkohäntäpeura muuttaa erillisille talvilaitumille, usein suurten kuusikoiden lähistölle ja asumattomien järvien rannoille, joissa lunta on vähemmän kuin muualla.


title: Valkohäntäpeura

text: Niillä Amerikan seuduilla, joilla elää sekä valkohäntä- että muulipeuroja, valkohäntäpeurat suosivat alavien maiden kosteita puronvarsia ja muulipeurat vastaavasti kuivia ylänkömaita.


title: Valkohäntäpeura

text: Kesällä valkohäntäpeura elelee yksin, mutta talvireviireillä ne oleskelevat pienissä 4–8 yksilön laumoissa. Niillä on ympäristön laadusta riippuen 40–500 hehtaarin laajuinen reviiri, jota ei kuitenkaan puolusteta aktiivisesti. Valkohäntäpeura on yöeläin, mutta liikkuu myös päivisin.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeura nostaa häntänsä ylös silloin, kun se havaitsee jotakin epäilyttävää, tuntee itsensä uhatuksi tai kiihtyneeksi tai kun se pakenee. Tällöin pitkän hännän valkoinen alapuoli ja sen alta paljastuva vaalea peräpeili toimivat kauas näkyvänä varoitusmerkkinä. Lauman jäsen varoittaa muita peuroja tömäyttämällä etusorkkaansa terävästi maahan. Hännän ajoittainen heilauttaminen ruokaillessa on tarkoitettu pitämään laumaa koossa.


title: Valkohäntäpeura

text: Amerikassa valkohäntäpeuroilla on monia luontaisia vihollisia puumasta suteen ja harmaakarhuun. Paikallisille ilveslajeille, punailvekselle ja kanadanilvekselle, ne ovat kuitenkin luonnonoloissa liian suuria saaliseläimiksi. Sen sijaan Suomen oloissa valkohäntäpeurat kerääntyvät talvisin joukoittain ruokintapaikkojen äärelle ja ovat siksi helpohkoa saalista euraasialaiselle ilvekselle, josta on tullut niiden merkittävin saalistaja uudella elinalueella.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeura aterioi herättyään ensi kerran aamunsarastuksen aikoihin ja toistamiseen illalla, ja jatkaa ruokailua usein yöhön asti. Sen ravinto koostuu monenlaisista kasveista ja kasvinosista, kuten heinistä, ruohoista, varvuista, pensaiden ja puiden lehdistä, viljanjyvistä, tammenterhoista, marjoista ja omenoista sekä sienistä. Erityisesti se pitää maitohorsmasta. Amerikan ankarilla aavikkoilmaston alueilla valkohäntäpeura elää erilaisilla kaktuksilla ja jukilla. Sokerintuotantoalueilla sokerijuurikas on paikoin merkittävä osa syksyn ja alkutalven ravintoa. Talvisin männyn ja varsinkin katajan neulasilla ja vuosikasvaimilla sekä pihlajan, haavan ja pajujen oksilla on ravinnossa suuri osuus. Se myös kaivaa lumen alta ruohoja, mustikan ja puolukan varpuja ja jäkälää.


title: Valkohäntäpeura

text: Paksu, yli puolimetrinen lumikerros haittaa valkohäntäpeurojen liikkumista ja luontaista ravinnonhankintaa. Pienisorkkaisilla jaloilla ei ruoan kaivu lumesta onnistu. Lisäksi eläimet pyrkivät talvisin kerääntymään suuriin laumoihin, jotka helposti kuluttavat pienen alueen ravintovarat loppuun. Suomessa ne selviävätkin talvisin paljolti metsästäjien suorittaman riistaruokinnan avulla. Ruokintaan käytetään eniten omenia ja juureksia kuten perunaa, porkkanaa ja punajuurta sekä viljaa, heinää ja lehtikerppuja. 1990-luvulla suoritettujen kyselyjen ja laskentojen perusteella Suomessa on keskimäärin yksi ruokintapaikka kolmea peuraa kohden.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeuran kiima-aika on yleisimmin loppusyksyllä ja alkutalvella marras-joulukuussa, mutta siinä esiintyy suurta vaihtelua. Joskus naaras saattaa olla kiimassa jopa maaliskuussa. Kiiman aikana uros kerää ympärilleen useita naaraita haaremiksi, jota se puolustaa muita uroksia vastaan. Naaras synnyttää toukokuun lopulla tai kesäkuussa 1–2, joskus jopa 3 vasaa. Hyvissä laidunoloissa kaksivasaisuus on tyypillistä. Aluksi vasat pysyttelevät paikoillaan jossakin heinikon kätköissä, kunnes muutaman viikon ikäisinä alkavat seurata emoaan. Emo imettää niitä neljän kuukauden ikäisiksi asti. Ensimmäisenä elinvuotenaan naaras- ja urosvasat selviytyvät yhtä todennäköisesti, mutta sen jälkeen naaraat säilyvät uroksia selvästi useammin hengissä. Metsästyspaine kohdistuu voimakkaammin uroksiin kuin naaraisiin. Naaraat myös elävät vanhemmiksi kuin urokset.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeura saavuttaa luonnossa vain harvoin yli 10 vuoden elinikää. Vanhin tunnettu lajin yksilö eli vankeudessa lähes 22-vuotiaaksi.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeurassa on todettu esiintyvän "Filarioidea"-sukkulamatoloisiin kuuluvaa "Rumenfilaria andersoni" -imusuonimatoa. Se voi kasvaa jopa 20 senttiä pitkäksi ja tuottaa alle neljännesmillin pituisia toukkia isäntänsä verenkiertoon. Toukkia voi olla jopa tuhansia millilitrassa verta. Suomessa havaittiin 2000-luvulla, että valkohäntäpeuralla hyvin yleistä loista tavataan jonkin verran myös hirvissä, poroissa pohjoisinta Lappia myöten sekä hyvin runsaasti metsäpeuroissa. Lajia ei aiemmin ole tavattu Euroopassa. Loinen leviää kantajasta toiseen hyönteisten imemän veren mukana. Tiettävästi "R. andersoni" ei ole levinnyt ihmiseen. Paistetun lihan välityksellä loinen ei voi levitä.


title: Valkohäntäpeura

text: "R. andersoni" ei ilmeisesti juurikaan haittaa alkuperäistä isäntälajiaan valkohäntäpeuraa. Loinen aiheuttaa kuitenkin ainakin silmin nähtäviä muutoksia imusuonten ympärillä. Poroilla sen on havaittu aiheuttavan ihomuutoksia.


title: Valkohäntäpeura

text: Luontaisella levinneisyysalueellaan Amerikassa valkohäntäpeuroista on paikoitellen paljon haittaa maanviljelylle ja metsänkasvatukselle, koska ne syövät pelloilta viljelyskasveja ja taimikoista puiden taimia. Suomessa vastaavat ongelmia ei ole ollut merkittävissä määrin. Esimerkiksi mäntytaimikoille valkohäntäpeura on vähemmän haitallinen kuin hirvi, koska se ei mielellään ruokaile taimikoissa eikä myöskään katko taimien latvoja. Vahinkoja on uudella elinalueella syntynyt lähinnä puutarhoissa ja erikoisviljelmillä, kun peurat ovat syöneet muun muassa mansikoita ja sokerijuurikkaita. Runsastunut kanta on kuitenkin lisännyt liikenteessä sattuvien hirvieläinkolarien määrää, ja paikoitellen valkohäntäpeura on merkittävin hirvieläinonnettomuuksien aiheuttaja.


title: Valkohäntäpeura

text: Valkohäntäpeura on Suomessa riistaeläin, ja sen metsästysaika kestää syyskuun viimeisestä lauantaista tammikuun 31. päivään. Naaras, jota seuraa alle vuoden ikäinen jälkeläinen, on kuitenkin aina rauhoitettu. Metsästäjien saama vuotuinen saalis on 2000-luvulla ollut noin 21 900–25 700 yksilöä.


title: Valkohäntäpeura

text: Suomessa valkohäntäpeura on Pirkanmaan maakunnan nimikkoeläin. Luontaisella esiintymisalueellaan Kanadassa se on puolestaan Saskatchewanin provinssin tunnuseläin ja on kuvattu provinssin vaakunaan.


title: Poro

text: Poro on pohjoisessa Fennoskandiassa elävä puolivilli kotieläin, joka laiduntaa tuntureilla ja Metsälapin alueella. Poron kantamuoto on peura ("Rangifer tarandus"), erityisesti tunturipeura ("R. tarandus tarandus"), ja kesyttäminen lienee tapahtunut myöhäiskeskiajalla.


title: Poro

text: Suomessa porotaloutta säätelee poronhoitolaki, ja poronhoitoa tuetaan maa- ja metsätalousministeriön määrittämällä summalla jokaista eloporoa kohti. Poronhoito on perinteinen saamelaisten elinkeino. Eläimet kerätään syksyllä poroerotukseen lajittelua ja teuraseläinten valintaa varten. Porot kootaan myös kesällä juhannuksen tienoilla vasojen merkintää varten, jolloin niiden korviin leikataan puukolla omistajansa teot eli sanat (ns. poromerkki).


title: Poro

text: Vuonna 2001 Suomessa oli 185 000 poroa. Maa- ja metsätalousministeriö asettaa porojen sallitun enimmäismäärän vuosikymmeneksi kerrallaan. Vuosina 2010–2020 suurin sallittu poromäärä on 203 700 yksilöä. Porojen suuri määrä on viime vuosikymmeninä kuluttanut huomattavasti Lapin jäkäläpeitettä, ja paikoin jäkäliä on tuotu poroille etelämpää.


title: Poro

text: Poro on sarvellinen hirvieläin, jolla on lämpöä hyvin eristävä turkki. Sen ansiosta poro kestää pohjoisen kylmät talvet. Turkissa on peitinkarvat, joissa on eristeenä ilmalokeroita. Peitinkarvoja on neliösenttimetrillä yli 1 700 kappaletta. Turkki on väriltään yleensä harmaan, vaaleanruskean ja valkoisen kirjava, mutta väritys vaihtelee eri yksilöiden kesken.


title: Poro

text: Urosporon paino voi olla 70–100 kg ja lapakorkeus jopa 127 cm; naarasporo on jonkin verran pienempi, 60–80 kg. Vastasyntynyt vasa painaa 4–6 kg. Poron pituus on hännästä turvan kärkeen 150–210 cm. Poron elinikä voi olla 18–20 vuotta.


title: Poro

text: Molemmilla sukupuolilla on sarvet, jotka vaihtuvat vuosittain. Poronsarvi on maailman nopeimmin kasvavaa luuta. Se saattaa kasvaa pituutta vuorokaudessa 2 senttimetriä ja painoakin samassa ajassa puoli kiloa.


title: Poro

text:
Poro kuuluu märehtijöihin ja sillä on neljä mahaa.
Poron ravinnonkäyttö vaihtelee vuodenaikojen mukaan. Keväällä poro syö heinäkasveja, saroja, varpuja, jäkälää ja puiden lehtisilmuja. Kesällä porot syövät monipuolisesti erilaisia vihreitä kasveja, joista tärkeimpiä ovat ruohot ja kosteikkokasvit, ja lisäksi koivun lehtiä, jäkälää, heinää ja ruohoa. Syksyllä porot keräävät vararavintoa talvea varten syömällä sieniä sarojen, ruohojen, heinien ja varpujen lisäksi. Talvella, kun ravintoa on luonnossa vähemmän, porot etsivät ensisijaisesti jäkälää. Poro pystyykin haistamaan jäkälän metrin paksuisen hangen läpi. Myös heinäkasvit ja varvut kelpaavat porojen ravinnoksi, jos jäkälää ei ole tarpeeksi saatavilla. Tuulen pieksämillä ohutlumisilla alueilla porolle riittää talvellakin matalaenergiset varvut, heinät ja saraheinät. Jäkälistä poro suosii palleroporonjäkälää. Poron ruuansulatus yksinkertaistuu talvella ja pötsin merkitys on erittäin vähäinen. Poro muistuttaa talvisin yksimahaista eläintä ja talvi merkitsee porolle laihtumista ja jopa vain hengissäselviämistä. Poro menettää talvella normaalistikin noin viidenneksen painostaan. Nykyisin yleistynyt lisäruokinta on muuttanut tilannetta merkittävästi.


title: Poro

text: Porot elävät 5–500, joskus useammankin poron laumoissa eli tokissa, jossa ne vaeltelevat kilometrejä päivässä etsien märehtimispaikkoja ja vettä. Joskus nuoret aikuiset tai urosporot saattavat vaellella yksinkin. Poron liikkuessa sen koparoista kuuluu naksahteleva ääni samaan tapaan kuin elandilla, joka mahdollisesti käyttää sitä laumaa koossapitävänä viestintäkeinona; nakseen tarkoitusta poroilla ei kuitenkaan ole tutkittu.


title: Poro

text: Vaadin ja usein myös muu tokka puolustaa alle kolmikuista vasaa aggressiivisestikin uhkaavilta petoeläimiltä. Poro uhkaa vihollista painamalla pään alas ja lähestymällä korahdellen tai pärskähdellen. Jos vaara ei kaikkoa, vaadin joko luovuttaa ja pakenee vasansa kanssa tai hyökkää puskemalla ja potkimalla uhan kimppuun. Yleensä yksinäinen vaadin ja vasa kuitenkin juoksevat pakoon. On myös tavallista, että 2–10 vaadinta muodostavat vasojensa kanssa pienen tokan, jonka kanssa ne vaeltavat vasojen ollessa alle puolivuotiaita.


title: Poro

text: Poro on yksi sosiaalisimmista sorkkaeläimistä. Luonnossa tavattava poro pakenee ihmistä, mutta vankeudessa ne käyttäytyvät yleensä uteliaasti ja pelottomasti. Syksyllä kiima-aikaan täysikasvuiset hirvasporot voivat olla vaarallisia myös ihmiselle jos niitä häiritään. Hirvakset ottavat rajuja sarvikahakoita vaatimista keskenään siihen saakka, että toinen osapuoli joko alistuu tai saa surmansa. Hirvasporo voi otaksua tällöin myös ihmisen kilpailijaksi ja hyökätä tämän kimppuun.


title: Poro

text: Poroilla on useita nimityksiä iän ja sukupuolen mukaan. Porouroksista käytetään nimitystä "hirvas", ja naaraille vastaava termi on "vaadin". Pohjoissaameksi vastaavat nimitykset ovat "sarvvis" sekä "áldu". Jälkeläisiä kutsutaan "vasoiksi". Toisella ikävuodella olevasta naaraasta käytetään nimitystä "vuonelo" ja uroksesta "urakka". Kun poro täyttää kuusi vuotta, nimitykset loppuvat, jolloin nimitys on "nimiloppu".


title: Poro

text: Poroilla on nimitykset myös värin mukaan. Täplikäs poro on kirjakko, vaalea on "suivakko", musta on "mustikki/musikki" ja täysin valkoinen poro on "valkko".


title: Poro

text: Satoja vuosia sitten peuranmetsästäjät vaelsivat vuodenaikojen mukaan laajoilla alueilla, talvella Jäämeren rannan jäkäliköille ja kesällä muun muassa Pohjois-Lapin kesälaitumille. Porojen määrä ja tiheys pysyivät pieninä, kun luonnolliset tekijät, kuten loiset, verottivat porokantaa. Poronhoito ja valtakunnanrajojen vakiintuminen aiheuttivat sen, että porot alkoivat kuluttaa laitumia. 1970-luvulla poronhoito muuttui Pohjois-Skandinaviassa porotaloudeksi, jossa mm. loislääkinnällä ja vaatimien määrän lisäämisellä kohotettiin porojen määrää. Porojen määrä kasvoi erityisesti Suomessa. Porot alkoivat kuluttaa jäkäliä yhä laajemmilta alueilta käytännössä loppuun. Poronjäkälä korvautui monissa paliskunnissa muilla jäkälillä, muun muassa laidunnusta kestävämmällä tinajäkälällä ja varvuilla, heinillä ja saroilla. Talvilaidunten kuluminen on ollut Skandinavian pahinta Norjan Finnmarkissa. Vaikka jäkälä on poron talviravintoa, niin varsinkin kesäinen porojen kulkeminen hävittää jäkäliä.


title: Poro

text: Porojen talvenaikainen lisäruokinta aloitettiin Suomessa 1970-luvun lopulla ja nykyinen lisäruokinta perustuu säilörehuun ja kuivaan heinään. Lisäksi ruokinnassa käytetään teollisia täysrehuja, lehdeksiä, kortteita, jäkälää ja luppoa. Jäkälää on jouduttu kuljettamaan Lappiin etelämpää. Porot syövät talvella lehtipuiden taimia ja vioittavat männyntaimia, mikä voi aiheuttaa huomattavaa taimikon tuhoa.


title: Poro

text: Poroja suojellaan pedoilta muun muassa vasonta-aitauksin, lisääntyneellä valvonnalla, pelotteilla ja epäsuoraan muulla hoidolla. Luontaista susikantaa ei päästetä muodostumaan poronhoitoalueelle.


title: Metsäpeura

text: Metsäpeura eli suomenpeura eli petra ("Rangifer tarandus fennicus") on suurikokoinen ja havumetsissä elämiseen sopeutunut peuran ("Rangifer tarandus") alalaji, jota tavataan vain Suomessa ja Luoteis-Venäjällä. Metsäpeura oli kivikaudelta lähtien suomalaisen erä- ja pyyntikulttuurin tärkeimpiä saaliseläimiä, mikä johti sen häviämiseen nykyisen Suomen alueelta 1800-luvun lopulla. Kanta säilyi vain Vienan Karjalassa, josta metsäpeurat alkoivat levitä takaisin Suomen puolelle Kainuuseen 1940–1950-luvuilla. Myöhemmin niitä takaisinistutettiin myös Suomenselälle. Metsäpeura luokitellaan Suomessa nykyisin silmälläpidettäväksi, eikä sitä pidetä enää uhanalaisena. Venäjällä kannan säilymistä sen sijaan uhkaavat salametsästys ja risteytyminen porojen kanssa.