title: Säkkijärven polkka

text:
Pääesikunta sai 1. syyskuuta Yleisradiolta käyttöönsä yhden lähetysauton, joka ajettiin Viipuriin. Sillä voitiin lähettää miinojen kantoaallolla olevaa lähetystaajuutta. Kyseinen auto oli Nuijamaan auto Oy:ltä otettu REO 2L 4 210 Speedwagon. Autoa käytti N. Sauros.
Levyksi valittiin auton levykokoelmasta Säkkijärven polkka. Niinpä vihollisen tavoitteen estämiseksi ruvettiin soittamaan Säkkijärven polkkaa – ja nimenomaan Vesterisen levyttämää versiota – yhtä soittoa, ilman taukoja, jotta vihollisen käyttämä kolmisointujen taajuus saatiin "sekoitettua" käyttökelvottomaksi. Syyskuun 4. päivänä huomattiin, että neuvostojoukot lähettivät jatkuvasti kolmisointuaan samalla lähetystaajuudella. Näin alkoi taistelu radioaalloilla. Tätä lähetystä jatkettiin yhtäjäksoisesti kolme vuorokautta, kunnes Aunuksesta saatiin toinen auto Viipuriin. Tällä välin oli purettuja laukaisimia tutkittaessa huomattu, että neuvostojoukoilla oli kolmella eri radiotaajuudella toimivia radiomiinoja. Suurena pelkona oli, että lähetysautojen generaattoreita pyörittävät polttomoottorit hajoavat ja siksi armeija tilasi pikaisesti Helvarilta lisää 50 watin lähettimiä, jotka toimitettiin jo 9. syyskuuta 1941. Näillä sitten lähetettiin häirintälähetyksiä 2. helmikuuta 1942 saakka. Armeija oli laskenut, että miinojen akut ja paristot tyhjenivät viimeistään kolmen kuukauden kuluessa.
Säkkijärven polkkaa soitettiin katkeamattomsti noin 7200kertaa. Uutta Viipurin pamausta ei päässyt tapahtumaan."Säkkijärven polkka" on myös Ville Salmisen ohjaama elokuva vuodelta 1955. Se kertoo Viljo Vesterisen elämäntarinan. "Säkkijärven polkka" oli Nokian matkapuhelimien alkuaikoina suosittu kännykän soittoääni. Samaa polkkaa on käytetty myös brittiläisen "Horrible Histories" -televisiosarjan ensimmäisen tuotantokauden kolmannen jakson Norja-aiheisessa Vicious Vikings -osiossa. Myös Roxette-yhtyeen kitaristi on soittanut Säkkijärven polkan Suomen keikoilla sähkökitaralla.


title: Garrincha

text: Manuel Francisco dos Santos eli Garrincha () (28. lokakuuta 1933 Pau Grande – 20. tammikuuta 1983 Rio de Janeiro) oli brasilialainen jalkapalloilija. Hän voitti Brasilian maajoukkueessa maailmanmestaruuden 1958 ja 1962. Vuoden 1962 kisoissa hänet valittiin myös turnauksen parhaaksi pelaajaksi.


title: Garrincha

text: Garrinchaa pidetään Pelén ohella yhtenä Brasilian ja maailman kaikkien aikojen parhaista jalkapalloilijoista. Hänet tunnetaan erityisesti loistavista harhauttelijan kyvyistään.


title: Garrincha

text: Manoel Francisco dos Santos syntyi Pau Grandessa Rio de Janeiron osavaltiossa 1933. Hänen isänsä oli Amaro Francisco dos Santos ja äitinsä Maria Carolina. Garrinchalla oli syntyessään vääristynyt selkäranka, kierot sääret ja hänen vasen jalkansa oli monta senttiä oikeaa lyhyempi. Vammat eivät kuitenkaan estäneet jalkapallon pelaamista. Manoelin sisko kutsui pienikokoista veljeään "Garrinchaksi", pikkulinnuksi, ja lempinimi jäi.


title: Garrincha

text: Nuorena Garrincha pelasi paikallisen tehtaan joukkueessa, mutta hän ei ottanut jalkapalloa kovinkaan vakavasti. Hän kävi muutamien joukkueiden testeissä, mutta ne eivät huolineet Garrinchaa tämän poikkeavan ruumiinrakenteen takia. Lopulta, vuonna 1953, Botafogo palkkasi Garrinchan Gentil Cardoson suosituksesta nähtyään hänet harjoitusottelussa.


title: Garrincha

text: Garrincha pelasi lähes koko uransa ajan Botafogossa. Hän edusti seuraa 13 vuoden ajan pelaten 615 ottelua, joissa hän viimeisteli 243 maalia. Botafogo voitti Garrinchan aikana osavaltion mestaruuden kolmesti ja Rio-São Paulo -turnauksen kahdesti.


title: Garrincha

text: Garrinchan jalat vaivasivat jatkuvasti häntä. Häntä neuvottiin jo vuonna 1959 menemään leikkaukseen, mutta Garrincha kieltäytyi. Ongelmat hänen polvessa pahenivat jatkuvasti, mikä alkoi rajoittaa jo hänen pelaamista. Lopulta Garrincha meni leikkaukseen 1964, mutta hän ei enää sen jälkeen kyennyt nousemaan samalle tasolle pelaajana. Uran käännyttyä jo laskusuuntaan Garrincha pelasi vielä Corinthiansissa (1966–1967), kolumbialaisessa Atlético Juniorissa (1968), Flamengossa (1968–1969) ja Olariassa (1972).


title: Garrincha

text: Garrincha pelasi Brasilian maajoukkueessa 50 ottelua, joissa hän teki 12 maalia. Ensimmäisen ottelunsa Garrincha pelasi syyskuussa 1955 Chileä vastaan.


title: Garrincha

text:
Garrincha oli vähällä jäädä pois vuoden 1958 MM-kisoissa, koska hän ei läpäissyt Brasilian käyttöön ottamia psykologisia testejä. Lopulta Vicente Feola kuitenkin päätti ottaa hänet mukaan. Lopputurnauksessa Garrinchaa, kuten Peléä, lepuutettiin kaksi ensimmäistä ottelua. Garrinchan tapauksessa syynä oli hänen kurittomuus kisoihin valmistavassa ottelussa, jossa hän oli leikitellyt vastustajien kustannuksella. Hän pääsi kentälle viimeisessä alkusarjan ottelussa Neuvostoliittoa vastaan ja pelasi sen jälkeen kaikki loput ottelut. Brasilia voitti lopulta maailmanmestaruuden.
Chilen MM-kisoissa 1962 Garrincha oli parhaimmillaan. Pelé loukkaantui turnauksen toisessa ottelussa, mutta Garrincha johti Brasilian toiseen maailmanmestaruuteen. Hän teki sekä puolivälierässä Englantia että välierässä Chileä vastaan kaksi maalia. Garrincha oli turnauksen paras maalintekijä yhdessä viiden muun pelaajan kanssa ja hänet valittiin MM-kisojen parhaaksi pelaajaksi.


title: Garrincha

text: Lukuisista loukkaantumisista kärsinyt Garrincha oli vielä mukana vuoden 1966 MM-kisoissa, joissa Brasilia jäi alkulohkoon. Hän pelasi turnauksessa viimeisen maaottelunsa Unkaria vastaan ja kärsi maajoukkueuransa ainoan tappion.


title: Garrincha

text: Jalkapallokentän ulkopuolella Garrinchan elämä oli vaikeuksien täyttämää. Hän ajautui alkoholismiin ja oli julkisuuden hampaissa useiden skandaalien takia. Hänellä oli useita naissuhteita ja hänen väitetään saaneen ainakin 14 lasta, joista useita eri rakastajattarien kanssa. Garrincha jätti ensimmäisen vaimonsa ja kahdeksan lastaan paikallisen sambalaulajattaren, Elza Soaresin, takia. Hän meni myöhemmin naimisiin Soaresin kanssa. Vuonna 1969 Garrincha ajoi auto-onnettomuuden, jossa kuoli hänen anoppinsa. Masentunut Garrincha yritti itsemurhaa. Soaresin ja Garrinchan avioliitto päättyi 1977 juopuneen Garrinchan lyötyä vaimoaan. Hän meni vielä myöhemmin kolmannen kerran naimisiin.


title: Garrincha

text: Garrincha joi paljon jo pelaajauransa aikana, mutta sen päätyttyä juominen lisääntyi edelleen. Lopulta hän vaipui koomaan 19. tammikuuta 1983 ja kuoli seuraavana päivänä sairaalassa maksakirroosiin.


title: Garrincha

text: Garrincha oli erinomainen harhauttelija ja arvaamaton liikkeissään. Hän ei ollut kiinnostunut valmentajien taktisista ohjeista, mutta pystyi taidoillaan hallitsemaan ja ratkaisemaan otteluita. Garrincha piti yleisön viihdyttämisestä ja temppuilusta. Hän harhautteli usein vastustajia vain nolatakseen heidät. Esimerkiksi 1958 MM-kisoja edeltäneessä harjoitusottelussa Garrincha harhautti kolme puolustajaa ja maalivahdin, mutta sen sijaan että olisi vetänyt pallon tyhjään maaliin hän odotti että yksi puolustajista ehti paikalle. Hän harhautti tämän valepotkulla ja teki maalin paikalle takaisin ehtineen maalivahdin jalkojen välistä. Myöhempinä vuosina häntä estettiin usein yhä kovemmilla otteilla, jotka aiheuttivat Garrinchalle useita loukkaantumisia.


title: Garrincha

text: Garrincha oli Brasiliassa valtavan suosittu pelaaja ja häntä pidetään kotimaassaan jopa Peléä parempana. Hänen harhauttelevaa pelityyliä ihailtiin ja häntä pidettiin Brasilian parhaana pelaajana sekä 1958 että 1962 MM-kisoissa. Garrinchan suosiosta kertoo hänen saamansa lempinimet "A Alegria do Povo" () ja "O Anjo de Pernas Tortas" (). Hänen Fifan tähdistöä vastaan pelatussa jäähyväisottelussa 19. joulukuuta 1973 Maracanãn stadionilla oli noin 131 000 katsojaa.


title: Garrincha

text: Garrinchaa pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista jalkapalloilijoista. Hän sijoittui muun muassa kansainvälinen jalkapallon historia- ja tilastoyhdistys IFFHS:n vuosisadan pelaaja -äänestyksessä kahdeksanneksi, ja jalkapallotoimittajat valitsivat hänet yhdeksi vuosisadan joukkueen 11 pelaajasta.


title: Harmonikka

text: Harmonikka on yhteisnimitys näppäin- tai kosketinsormiolla ja palkeella varustetuille kannettaville vapaalehdykkäkielisille kosketinsoittimille. Se tunnetaan myös monilla lempinimillä, kuten "haitari", "hanuri", "sirmakka", "taljankka", "kurttu", "köyhän urut", "ryppy", "vetopeli" ja "pirunkeuhko". Harmonikka kehittyi 1800-luvun puolivälin yksinkertaisesta ”rahvaan” soittimesta ensin monimuotoiseksi populaarimusiikin instrumentiksi ja lopulta vakavamman taidemusiikinkin parissa hyväksytyksi soittimeksi hieman yli sadassa vuodessa. Samalla soittimen suosio ja käyttö on levinnyt syntysijoiltaan Keski-Euroopasta, Italiasta ja Venäjältä maailmanlaajuiseksi.


title: Harmonikka

text: Harmonikka on monimutkainen mekaaninen laite, jonka ääni muodostuu vapaasti värähtelevissä vapaalehdykkäkielissä. Useissa malleissa käytetään useampaa kuin yhtä kielisarjaa, jotka voidaan sitten saattaa soimaan yhtenä tai useampana äänikertana. Äänikertojen käyttöä varioidaan rekisterikytkimillä. Muutoin harmonikka koostuu karkeasti ottaen kolmesta perusosasta, jotka ovat palje, diskanttipuoli ja bassopuoli.


title: Harmonikka

text:
Ääni syntyy vapaasti värähtelevissä vapaalehdykkäkielissä. Teräksiset kielet kiinnitetään alumiinista valmistettuun kielilaattaan, vastakkaisille puolille kielen mittoihin tarkasti sovitettujen kieliaukkojen päälle. Aukot on suljettu toiselle puolelle kiinnitetyllä nahkaventtiilillä. Kukin kielilaatta puolestaan kiinnitetään joko ruuvaamalla tai mehiläisvahan avulla kielipenkissä olevan äänikammion päälle. Palkeella tuotetaan ilmaa ääniaukkoihin ja ilma saa kielen värähtelemään. Kielilaatat on kiinnitetty kielipenkkeihin, joissa kielet ja kieliaukot on asetettu oikeaan kohtaan koskettimella avattavien venttiililäppien suhteen. Koskettimen painallus avaa vipumekanismin välityksellä venttiililäpän ja päästää ilmaa paljetta käytettäessä kieliaukon kautta kyseisiin kieliin.
Samanäänisissä harmonikoissa saman kielilaatan molemmilla kielillä on sama säveltaso, jolloin kosketinta painaessa tulee palkeen käyttösuunnasta riippumatta sama ääni, kun taas vaihtoäänisissä instrumenteissa samasta näppäimestä kuuluu eri ääni riippuen siitä, vedetäänkö vai työnnetäänkö paljetta. Monissa malleissa yhdestä näppäimestä saadaan soimaan samanaikaisesti useita kieliä, jotka eroavat toisistaan oktaavialaltaan tai soinniltaan. Sulkulevyjä käyttävillä rekistereillä eli koplareilla saadaan kytketyksi soimaan halutut kielisarjat eli äänikerrat. Isommissa malleissa rekistereitä on käytössä sekä diskantti- että bassopuolella. 8-jalkaiset perusäänikerrat soivat nimensä mukaan kirjoitetulta korkeudelta, 4-jalkainen piccolo-äänikerta soi 8-jalkaista perusäänikertaa oktaavin ylempää, ja 16-jalkainen alaäänikerta soi 8-jalkaista äänikertaa oktaavia alempaa. Cassotto-harmonikassa 16-jalkainen äänikerta ja toinen peruskorkeudelta soiva 8-jalkainen äänikerta soivat cassotto-kammion kautta, jolloin kyseisiin ääniin tulee pehmeä sävy, ja kaksi muuta äänikertaa, piccolo ja toinen perusäänikerta, soivat suoraan. Peruskorkeudelta soivat äänikerrat on voitu tarkoituksellisesti virittää hieman eri taajuuksille, jolloin ääneen etsitään lievää huojuntaa. Aidon musette-harmonikan (jota käytetään erityisesti ranskalaisessa chanson-musiikissa) virityksessä tarvitaan jopa kolme 8-jalkaista kielipenkkiä ja äänikertaa, joista keskimmäinen on viritetty puhtaasti, yksi hieman yli ja yksi hieman alavireiseksi, jolloin saadaan aikaan laajasti huojuva, kyseiselle musiikkityylille tunnusomainen äänensävy.
Harmonikan palje valmistetaan manillapahvista, ja palkeen kulmat vahvistetaan tavallisesti kulmaraudoilla. Palkeessa on tavallisesti 16–19 poimua. Harmonikan ääni syntyy paljetta vetämällä ja työntämällä, samalla kun harmonikan koskettimia painellaan, jolloin ilma ohjautuu avautuvien venttiililäppien kautta kieliaukkoihin ja edelleen kieliin. Palkeella myös säädellään äänen voimakkuutta ja tuodaan soittoon muutoinkin dynamiikkaa. Paljetekniikkaa onkin useissa lähteissä verrattu laulajien hengitystekniikkaan ja viulistien jousitekniikkaan. Palkeen käyttö on haastavaa: se sekä rajoittaa että luo mahdollisuuksia. Palkeella on iso merkitys fraseerauksessa, ja yleisesti käytetty erikoistehoste, paljetremolo, tuotetaan nopeilla pienillä edestakaisilla palkeen liikkeillä.


title: Harmonikka

text: Harmonikan diskanttipuolta soitetaan tavallisimmin oikealla kädellä, ja siinä voi olla joko piano- tai näppäinkoskettimet. Pianokoskettimisto valkoisine ja mustine koskettimineen on samanlainen kuin pianossa ja muissa kosketinsoittimissa. Näppäinkoskettimistolla varustettuja harmonikkoja voi olla yksi-, kaksi- tai monirivisiä (tavallisimmin viisirivisiä). Pianoharmonikat ja moniriviset näppäinharmonikat ovat yleensä kromaattisia eli niissä on 12 säveltä kutakin oktaavia kohti. Yksi- ja kaksirivisillä harmonikoilla sekä eräillä muilla näppäinharmonikoilla voidaan puolestaan soittaa vain tietty diatoninen asteikko, esimerkiksi C-duurin sävelet, eli vain 7 säveltä oktaavia kohti.


title: Harmonikka

text: Ilmeisesti yleisimmin maailmalla levinnyt harmonikkatyyppi on diatoninen näppäinharmonikka, jollaisia valmistetaan ympäri maailmaa. Eri kulttuureissa on omia niille ominaisia versioita, joiden virityssävellajit, ääniala ja koskettimiston rakenne vaihtelevat niillä soitettavan musiikin mukaan. Erilaisia diatonisia harmonikkatyyppejä on noin 40–55 eri lajia. Suomessakin yleisimmin käytössä olevan yksirivisen harmonikan diskanttisormiossa on useimmiten kymmenen duuriasteikolle viritettyä kosketinta. Paljetta työnnettäessä saadaan asteikon 1., 3. ja 5. sävel, vedettäessä muut. Kaksiriviseen harmonikkaan on yhdistetty kaksi yksirivisen riviä, jotka ovat useimmiten kvartin etäisyydellä toisistaan. Suomalaisissa instrumenteissa ulkorivi on tavallisimmin G-duuriviritteinen, sisärivi C-duuriviritteinen. Etenkin texmex- ja conjunto-muusikoilla voi olla jopa kolmirivisiä diatonisia näppäinharmonikkoja.


title: Harmonikka

text: Kromaattiset näppäin- ja pianoharmonikat ovat yleensä samanäänisiä, eli näppäimestä saadaan sama sävel sekä paljetta vetämällä että työntämällä. Monirivisissä kromaattisissa näppäinharmonikoissa diskanttisormio muodostuu kolmesta perusrivistä, jotka muodostuvat päällekkäisistä pienistä tersseistä, ja perusrivit ovat puolen sävelaskelen päässä toisistaan. Neli- ja viisirivisissä harmonikoissa on kaksinkertaistettu yksi tai kaksi perusriviä, jotka eivät siis kasvata soittimen äänialaa, mutta auttavat sormituksen suunnittelua. Esimerkiksi viisirivisellä näppäinharmonikalla kaikki sävellajit voidaan periaatteessa soittaa samalla sormituksella. Näppäimistön organisointi ja rivien keskinäinen järjestys vaihtelevat eri maissa neljän eri päätyypin mukaan. Pääasiassa Suomessa on käytössä italialaiseen C-järjestelmään pohjautuva sormiojärjestelmä, jossa C on keskirivillä. Tätä myös G-järjestelmäksi kutsuttua tapaa ei juurikaan käytetä Suomen ulkopuolella. Italiassa, Ruotsissa ja Pohjois-Amerikassa enimmäkseen käytössä olevassa C-järjestelmässä C-kielen näppäinrivi on saanut oman apurivin uloimmaksi, niin että D-kielen sisältämä rivi sijaitsee keskellä ja jää siten ilman apuriviä. Ottar E. Akre puolestaan kutsuu ruotsalaiseksi järjestelmäksi C-järjestelmän muunnosta, jossa H, D ja F -näppäimet ovat ulkorivillä..


title: Harmonikka

text: B-järjestelmässä, joka tunnetaan myös ”venäläisenä” tai ”norjalaisena järjestelmänä”, C-näppäin on G-järjestelmän tavoin keskirivillä, mutta kaksi muuta perusriviä ovat vaihtaneet paikkaa. B-järjestelmää käytetään eniten muun muassa Saksassa ja Venäjällä. Neljäntenä päätyyppinä tunnetaan vielä niin sanottu ”käänteinen” B-järjestelmä, joka ei ole kuitenkaan kovin laajalti levinnyt. Joskus on kokeiltu myös muun tyyppisiä näppäinjärjestelmiä, joissa on jopa yhdistetty diatonisia ja kromaattisia koskettimistoja, mutta ne ovat jääneet harvinaisuuksiksi. Tunnetuimpia lienee esimerkiksi Paul von Jankon pianokoskettimistoon pohjautuva John Reutherin kehittämä versio.


title: Harmonikka

text: Enimmillään harmonikan ääniala voi olla noin seitsemän oktaavia, kun eri äänikerrat otetaan käyttöön, mutta itse näppäinsormion laajuus on maksimissaan noin viisi oktaavia..


title: Harmonikka

text: Pianoharmonikassa puolestaan diskanttipuolen koskettimisto on järjestetty muistuttamaan pianonkoskettimistoa. Täysikokoisen, useampirivisen näppäinharmonikan diskanttipuolelle mahtuu tavallisesti enemmän koskettimistoa kuin pianoharmonikkaan. Pianoharmonikan diskanttipuolen koskettimiston laajuus on laajimmillaan noin 3½ oktaavia tai 45 kosketinta. Pianoharmonikkaa soitetaan eniten Yhdysvalloissa, Britanniassa, Itä-Euroopassa ja Kiinassa.


title: Harmonikka

text:
Yksi- ja kaksirivisten näppäinharmonikkojen bassopuolella on tavallisesti vain vähän perusbassoääniä ja sointuja. Esimerkiksi yksirivisen harmonikan bassopuolella on useimmiten vain kaksi näppäintä, yksi perus- ja yksi sointubasso, jolloin paljetta työnnettäessä saadaan I asteen ja vedettäessä V asteen sointu. Kaksirivisissä on kahdentyyppistä järjestelmää, tasabasso ja ristibasso. Tasabassossa on neljä perusbassonäppäintä ja 4 sointunäppäintä, ja sointuvalikoima kattaa tavallisesti I, V, IV, II, VI ja rinnakkaismollin V asteen soinnut. Samanäänisellä ristibassolla varustetuissa kaksirivisissä perus- ja sointubassot on järjestetty riveittäin standardibassojärjestelmää muistuttavalla tavalla.
Monirivisten ja pianoharmonikkojen bassopuoli voi tavallisesti olla järjestetty niin sanotun standardi- tai melodiabassojärjestelmän mukaisesti. Standardibassojärjestelmässä eli "Stradella"-järjestelmässä tyypillisimmin kaksi paljetta lähinnä olevaa bassokosketinriviä ovat matalien perusbassoäänien soittamista varten. Neljä ulommaista riviä puolestaan ovat sointubassorivejä. Kolmas rivi palkeesta päin koostuu eri sävellajien duurisoinnuista, neljäs rivi mollisoinnuista, viides rivi septimisoinnuista ja kuudes rivi vähennetyistä soinnuista, jolloin kyseisen sävellajin perusbassoääni on samalla horisontaalisella korkeudella palkeesta katsoen toisella rivillä. Perusbassoja käytetään pääasiassa soinnun pohjasävelen ja terssin korostukseen säestettäessä, ja perusbassonäppäintä painettaessa soi tavallisesti useita samannimisiä säveliä eri oktaavialoissa. Sointubassonäppäin puolestaan avaa asianosaisen soinnun aikaansaamiseksi näppäimen varteen kiinnitettyjen läppien avulla yleensä kolme äänikammiota kahdesta ylimmästä äänikerrasta.. Koska soittaja ei yleensä näe bassopuolelle, on perusbassoäänet Ab, C ja E toisella rivillä palkeesta katsoen yleensä merkitty esimerkiksi pienellä muovihelmellä tai kololla, niin että ne erottuvat vasemman käden sormille tuntoaistilla.
Melodiabassojärjestelmää tarvitaan polyfonisen ja atonaalisen musiikin soittamiseen, koska standardibasso tukee pääosin vain tonaalisten melodioitten säestystä. Melodiabassojärjestelmässä bassopuolen äänet on järjestetty monirivisen näppäinharmonikan diskanttinäppäimistön peilikuvaksi, myös pianoharmonikoissa. Mekaniikasta riippuen standardi- ja melodiabassojärjestelmä voi olla myös rakennettu samaan harmonikkaan, jolloin haluttu järjestelmä valitaan käyttöön erityisellä vaihtokytkimellä. Myös melodiabassoharmonikassa kaksi palkeenpuoleisinta, sisintä, bassoriviä ovat tavallisesti standardibassojärjestelmän perusbassorivien kaltaiset. Niin sanotuissa "Combi"- tai "Manual III" -melodiabassoissa on standardibassorivien lisäksi kolme melodiabassoriviä. Standardibassopuolen kieliä on yleensä viisi kielipenkillistä, kun taas melodiabassopuolella kielipenkkejä voi olla kahdeksan tai yhdeksänkin. Melodiabassopuolen ääniala voi olla enimmillään noin viisi oktaavia.


title: Harmonikka

text: Harmonikan kehittyminen nykymuotoonsa on ollut monien 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa kehitettyjen vapaalehdykkäkielisten soitinrakennelmien summa. Perusajatuksen uskotaan pohjautuvan kiinalaisiin suu-urkuihin, maailman ensimmäiseen vapaalehdykkäsoittimeen, joka levisi Eurooppaan 1600-luvun jälkeen. Johann Wilde teki esityksillään suu-urut suosituksi Pietarin seurapiireissä 1740-luvun puolivälissä, mikä inspiroi vapaalehdykkäsoittimien kehitystä 1770-luvulta 1790-luvulle osaltaan harmonikkaa ja harmonia muistuttavien soitinten suuntaan. Henry Doktorskin mukaan tiedemies ja fyysikko Christian Kratzenstein oli kuullut Wilden suu-urkusoittoa Pietarissa, ja hän kehitteli sen innoittamana laitetta puheen keinotekoisen tuottamisen tutkimustaan varten 1770. Laite tuotti viisi puheääntä muistuttavaa vokaaliääntä. Kehittelyn yhteydessä keksitty vapaalehdykkäkielen urkupilliin yhdistävä periaate oli pitkään käytössä myös urkurakennuksessa. Laitteessa käytetyt vapaalehdykkäkielet myös poikkesivat kiinalaisista suu-uruista rakenteellisilta ja akustisilta ominaisuuksiltaan. Kratzensteinin apuna kokeessa oli tšekkiläinen urkurakentaja Franz Kirsnik, joka kehitti ajatusta eteenpäin lisäämällä vapaalehdykkäkieliin oikealle kädelle koskettimiston ja vasemmalla kädellä käytettävän palkeen. Instrumentti tuli tunnetuksi "Kirsnikin harmonica" -nimellä. Toisissa lähteissä puolestaan kerrotaan, ettei kiinalaisilla suu-uruilla olisi ollut yhteyttä Kratzensteinin ja Kirsnikin kehittämiin ja Euroopassa sittemmin levinneisiin vapaalehdykkäkielten rakennusperiaatteisiin juuri suu-uruissa käytetyistä vapaalehdyköistä huomattavasti poikkeavien rakenteellisten ja akustisten erojen vuoksi. Joka tapauksessa juuri heidän kehittämänsä vapaalehdykkäkielten rakenne tuli huuliharpuissa, concertinoissa ja harmonikoissa käytettävien kielten perustaksi, koska kielet eivät enää tarvinneet äänen tuottamiseksi isokokoisia putkia tai muita resonoivia apurakenteita, vaan ääni saatiin syntymään huomattavasti pienemmissäkin rakenteissa.


title: Harmonikka

text: Eräissä lähteissä yhtenä harmonikan mahdollisena esimuotona pidetään myös keskiaikaista portatiivia eli kanto-urkuja, jossa soittaja käytti oikealla kädellään koskettimistoa ja vasemmalla kädellään soittimen takaseinään kiinnitettyä kiilapaljetta.


title: Harmonikka

text: Lukuisissa lähteissä mainitaan saksalaisen Christian Buschmannin kehittäneen ja patentoineen Berliinissä vuonna 1822 ensimmäisen harmonikan varsinaisena esiasteena pidetyn soittimen "Handaeolinen". Laajalti maailmalla levinnyt tieto pohjautuu Buschmannin oman jälkeläisen Heinrich Buschmannin Saksassa vuonna 1938 julkaisemaan ja Hohnerin kustantamaan kirjaan. Tuosta harmonikan esiasteesta ei kuitenkaan ole jäänyt jälkipolville erityisen luotettavaa dokumentaatiota eikä esimerkkikappaleita. Buschmannin handaeoline lienee joka tapauksessa ollut 15 vapaalehdykkäkielestä koostuva varsin yksinkertainen rakennelma, jossa ilma puhallettiin kieliin alun perin suulla ja myöhemmin palkeella. Handaeoline oli suunniteltu urkujen virittämisen apuvälineeksi. Anton Reinlein sai vuonna 1824 Wienissä patentin ilmeisesti palkeilla käytettyyn vapaalehdykkäsoittimeen ”kiinalaistyyppisen huuliharpun” parannuksena.


title: Harmonikka

text: Wieniläinen Cyril Demian sai 23. toukokuuta 1829 patentin kehittämälleen diatoniselle "accordionille", jossa oli viisi kosketinta, ja hän kehitteli eteenpäin myös muita soittimen muotoja. Demianin kehittämä soitin on säilynyt Wienin teknisessä museossa. Soittimessa oli kaksi koskettimilla toimivaa palkeella varustettua huuliharppua. Vasemmalla kädellä paineltavaksi tarkoitetut nappulat tuottivat sointuja, mistä on peräisin nimi "accordion".


title: Harmonikka

text: Sir Charles Wheatstone kehitti Englannissa 1820-luvun puolivälin jälkeen harmonikan kielten kehitykseen paljon vaikuttaneen ja melodiabassoharmonikan esimuotona pidetyn concertinan. Alun perin Wheatstone kutsui kehittämäänsä instrumenttia nimellä "symphonium" vuonna 1825. Siinä oli kummallekin kädelle 12 nappulaa, ja soittaja puhalsi siihen itse suullaan ilmaa. Wheatstone lisäsi Symphoniumiin palkeen 1827 ja alkoi myöhemmin kutsua soitinta concertinaksi. Varhaiset kuvat concertinasta ovat symphoniumin patenttihakemuksessa vuodelta 1829, mutta varsinaisen concertinan Wheatstone patentoi vasta vuonna 1844. kehiteltyään sitä huomattavasti eteenpäin Saksalainen soitinrakentaja Carl Friedrich Uhlig puolestaan kehitti 1830-luvulla "konzertinan" Demianin "accordionin" pohjalta ja ilmeisesti täysin riippumattomasti Wheatstonesta.


title: Harmonikka

text: 1850-luvulle tultaessa concertina oli saavuttanut suuren suosion seurapiireissä ja sille sävellettiin taidemusiikkia. Concertinan ”taiteellisena huippuna” pidetään saksalaisen Bernhard Moliquen (1802–1869) teoksia, esimerkiksi "Kuusi karakteristista kappaletta op. 61" concertinalle ja pianolle. Concertinan suosio kuitenkin hiipui hienostopiireissä vuosisadan loppua kohden pianon kehittyessä instrumenttina. Erityisesti saksalaisen concertina-version pohjalta kehittyi kuitenkin edelleen bandoneon, joka saavutti 1900-luvulla merkittävän aseman argentiinalaisessa tangomusiikissa ja sen pohjalta kehittyneessä taidemusiikissa.


title: Harmonikka

text: Muidenkin harmonikan varhaisten versioiden kaupallinen valmistus ja myynti alkoivat levitä nopeasti 1830-luvulta lähtien. Välttääkseen patenttiongelmia valmistajat markkinoivat soittimiaan eri nimillä, kuten "handharmonika". Vuonna 1834 Demian kehitti poikiensa kanssa harmonikkaa siten, että diskanttipuoli laajeni kaksiriviseksi kromaattisine ”apunuotteineen”, ja vasemmalle kädelle lisättiin sointujen lisäksi myös kromaattinen bassorivi. Demianin harmonikasta kehitetyt uudet soitinversiot alkoivat saada jalansijaa eri puolilla maailmaa. Jo vuonna 1830 Charles Buffet kopioi Demianin soittimia Belgiassa ja J.-B.-N. Fourneux ja M. Busson puolestaan Pariisissa. Näissä versioissa oli 10–12 diskanttikosketinta ja kaksi bassokosketinta ruusupuisessa kotelossa. Vuonna 1833 saksalainen C. W. Meisel toi Braunschweigin markkinoilta löytämänsä W. Thien Wienissä valmistaman harmonikan Klingenthaliin. Muutamaa vuotta myöhemmin Charles Messner puolestaan alkoi valmistaa huuliharppuja Trossingenissa, ja siitä alkoi paikkakunnan harmonikanvalmistus kehittyä. Vuonna 1838 itävaltalainen Matthäus Bauer keksi kielipenkin, jossa oli useita yksittäisiä vapaalehdykkäkammioita. Kammiot olivat toiselta puolelta avoimia, ja ne voitiin sulkea kosketinvarren päässä olleella läpällä. Yhdysvaltoihin ensimmäiset diatoniset harmonikat levisivät 1840-luvulla ja Japaniin 1850-luvulla.


title: Harmonikka

text:
Ensimmäisen kromaattisen näppäinharmonikan valmisti wieniläinen muusikko Franz Walther 1850. Soittimessa oli aluksi 46 diskanttikosketinta (myöhemmin 52), jotka oli järjestetty kolmeen riviin. Kunkin rivin sävelkorkeus oli pienen terssin etäisyydellä toisistaan, ja kukin rivi oli puolen sävelaskelen päässä toisesta rivistä. Bassopuolella oli aluksi kahdeksan (myöhemmin 12) diatonista nappulaa, joista puolella tuotettiin perusbassoääniä ja lopuilla kaksiäänisiä sointuja.
Kromaattisen näppäinharmonikan ohella myös pianoharmonikka syntyi 1800-luvun puolivälissä Ranskassa ja Itävallassa. Ranskalaisen Philippe Joseph Boutonin kerrotaan patentoineen pianokoskettimistoisen harmonikan Pariisissa jo 1852. Toisten lähteiden mukaan kolmioktaavisen pianokoskettimilla varustetun harmonikan olisi rakentanut ensimmäisenä Matthäus Bauer Wienissä 1854, kun taas M. Busson -niminen pariisilainen harmonikanrakentaja puolestaan olisi esitellyt oman versionsa 1855. Samoihin aikoihin alkoi myös vakiintua harmonikan soittotapa, jossa diskanttikoskettimia painetaan oikealla kädellä ja bassokoskettimia vasemmalla, samalla kun paljetta liikutetaan lineaarisesti vasemmalla kädellä.


title: Harmonikka

text:
Vuonna 1862 yksin Saksan Klingenthalissa oli jo 20 eri harmonikanvalmistajaa. Italiassa Paolo Soprani alkoi 1860-luvulla rakentaa aluksi diatonisia näppäinharmonikkoja Castelfidardon kaupungissa, josta kehittyi myöhemmin eräs teollisen harmonikantuotannon maailmanlaajuisista keskuspaikoista. Muita tärkeitä harmonikantuotannon ja -kehityksen keskuksia olivat Stradella Lombardiassa ja Vercelli Piemontessa. Mariano Dallapè aloitti harmonikanvalmistuksen Stradellassa 1876 kehittäen Boutonin pianoharmonikkaa eteenpäin. Vercellissä puolestaan muun muassa Mattia Berardi ja Rancon perheyritys kehittivät näppäinharmonikkoja. Vuonna 1880 Tessio Jovani rakensi Stradellassa jo pianoharmonikkoja, joissa oli 64 bassopuolen näppäintä (perus- ja sointubassot yhteensä). Dallapèn yritys rakensi vuonna 1890 de luxe -pianoharmonikkoja, joissa oli jo kolmen oktaavin verran diskanttiääniä ja 112 bassonäppäintä. 1900-luvun alussa standardibassojärjestelmä tarjosi säestysmahdollisuudet kaikissa sävellajeissa.
Standardibassojärjestelmä yhdessä monirivisen näppäinharmonikan ja pianoharmonikan kehittymisen kanssa monipuolisti harmonikkaa viihdesoittimena. Harmonikka oli kuitenkin enimmäkseen kansanmusiikin ja yksinkertaisen tanssimusiikin soitin, ja standardibassojärjestelmä rajoitti musiikillisia mahdollisuuksia.


title: Harmonikka

text: Ensimmäisenä melodiabassoharmonikan ajatuksen esitti Rosario Spadaro Sisilian Cataniassa 1890. Toisten lähteiden mukaan ensimmäiset kromaattiset melodiabassoharmonikat kehitettiin 1900-luvun alkupuolella Ranskassa. Melodiabassoharmonikoista kehittyi erilaisia teknisiä versioita ja sormiojärjestelmiä, ja ne alkoivat yleistyä 1950-luvun loppua kohden. Eräissä versioissa oli standardibassojärjestelmän lisäksi erikseen kolme melodiabassoriviä diskanttipuolen kolmen perusrivin peilikuvana. Pian alkoivat yleistyä harmonikkamallit, joissa erillisellä vaihtokytkimellä pystyttiin vaihtamaan melodiabasso standardibassojärjestelmään käyttäen hyväksi samoja koskettimia.


title: Harmonikka

text:
Venäjällä harmonikan kehitys jatkui 1830-luvulta alkaen, jolloin Ivan Sizov hankki Nižni Novgorodin markkinoilta käsintehdyn varhaisen harmonikan ja päätti perustaa oman harmonikkapajan. Kehitys tapahtui suhteellisen erillään Länsi-Euroopasta. 1840-luvulla Timofei Vorontsov perusti Tulaan maan ensimmäisen harmonikkatehtaan, joka valmisti vuodessa jopa 10 000 soitinta. Harmonikasta kehittyi elimellinen osa venäläistä kansankulttuuria.
Ensimmäiset Tulan harmonikkatehtaan soittimet olivat yksirivisiä; yksi rivi kummallekin kädelle. Ne muistuttivat tavallaan erittäin pieniä concertinoja ja viehättivät yleisöä kovalla ja terävällä äänellään. Instrumenttien musiikillinen anti jäi vaatimattomaksi.


title: Harmonikka

text: Tulan harmonikkojen pohjalta kehitetyn saratovilaisen "garmonikan" erityispiirteenä olivat soittimeen kiinnitetyt pienet kellot, jotka antoivat sille omintakeisen soinnin. Nekin saavuttivat huomattavaa suosiota. Soittimen kehitys jatkui edelleen Vjatkassa, jossa harmonikanvalmistajat lisäsivät äänialaa molemmille käsille. Pian soittimesta kehitettiin myös erikoisia muotoja, joissa saattoi olla jopa kaksi metriä pitkät palkeet, joihin soittaja pystyi jopa kääriytymään (!). Kehityksen seuraava askel olivat Euroopasta omaksutut kaksiriviset harmonikat, jotka esikuviensa mukaisesti olivat edelleen diatonisia.


title: Harmonikka

text: Varhaiset venäläiset harmonikkatyypit ovat nykyisin harvinaisuuksia, eivätkä ne enää ole järin laajalti käytössä. Soitinrakentaja Nikolai Beloborodov alkoi rakentaa Tulassa 1870-luvulla ensimmäisiä venäläisiä kolmirivisiä kromaattisia näppäinharmonikkoja.


title: Harmonikka

text: Nykyisin korkeatasoisin ja kansainvälisesti erittäin arvostettu venäläinen harmonikkatyyppi on ns. bajan-harmonikka, joka on saanut nimensä kuuluisan venäläisen runonlaulajan Bojanin mukaan. Soittimen kehityskaari oli pitkään lähes täysin eristyksissä länsimaisten näppäinharmonikkojen kehityksestä. Bajan-nimitys harmonikasta löytyy julisteista ja ilmoituksista vuodelta 1891, mihin saakka harmonikkaa oli Venäjällä kutsuttu enimmäkseen nimellä "harmonika" (venäjänkielisissä teksteissä kirjoitusasu on ´garmonika´, koska venäjässä ei ole sananalkuista h:ta).


title: Harmonikka

text: Ensimmäiset kromaattiset bajan-harmonikat kehitti soitinrakentaja Pjotr Sterligov. Soitin saavutti pitkälle kehittyneen muotonsa nopeasti, vain kymmenessä vuodessa 1905–1915. Kauden viimeisimpiä malleja käytetään yhä tehdastuotannon esikuvana. Soitinta teki tunnetuksi erityisesti harmonikkavirtuoosi Jakov Orlanski-Titarenko. Bajan-harmonikat poikkeavat länsimaisista näppäinharmonikoista jonkin verran sekä soinniltaan että rakenteeltaan. Soitinta kehitti toisen maailmansodan jälkeen eteenpäin erityisesti Moskovan kokeellinen soitinlaboratorio, jossa tuotettiin erittäin korkealaatuisia, joskin suurikokoisia ja painavia instrumentteja. Myöhemmin venäläiset bajan-kehittäjät ovat tehneet yhteistyötä myös länsimaisten harmonikanvalmistajien, kuten italialaisen Piginin, kanssa ja kehittäneet korkeatasoisia melodiabassokonserttiharmonikkoja eteenpäin.


title: Harmonikka

text:
Harmonikan teknisen kehityksen myötä soitinta alettiin ottaa yhä laajemmalti käyttöön eri puolilla maailmaa 1800-luvun puolivälistä lähtien etenkin kansanmusiikissa ja tanssimusiikissa. Yhdysvalloissa diatonisia harmonikkoja käytettiin afroamerikkalaisen väestön kirkoissa, koska se oli edullinen instrumentti. Soitinta käytettiin paljon myös minstrel show -esityksissä. Texmex-musiikki, jossa harmonikalla on merkittävä osa, alkoi kehittyä Texasissa ja Meksikon pohjoisosissa 1890-luvun jälkeen saksalaisten siirtolaisten tuotua harmonikkoja tullessaan. Diatoninen harmonikka nousi tärkeäksi myös Irlannin kansanmusiikissa.
Japanin ensimmäinen diatonisen harmonikan nuottikirja "Tekukin dokukeiko" julkaistiin 1894. Se sisälsi kansallislaulun ja 20 Meiji-kauden suosittua sävelmää.


title: Harmonikka

text: Ensimmäisinä harmonikkalevytyksinä pidetään skotlantilaisen Peter Wyperin vuonna 1903 hankkimallaan laitteistolla levyttämiä vahasylinterilevytyksiä. Wyperin instrumentti oli 21-näppäiminen kaksirivinen diatoninen harmonikka, jota kutsuttiin "melodeon"iksi. Erikoista oli, että hän levytti usealle äänityslaitteelle yhtä aikaa, koska ei osannut massatuottaa äänityksiä muulla tavoin. Yhdysvaltalainen John Kimmel levytti ensimmäiset kaupalliset, yksinkertaista tanssimusiikkia sisältäneet, harmonikkalevytykset New Yorkissa noin 1904–1906, muun muassa Edison-levy-yhtiölle 1906 tallennetun "American Cake Walkin".


title: Harmonikka

text:
Varsinkin pianoharmonikan ja harmonikkamusiikin suosio alkoi nousta Yhdysvalloissa toden teolla 1910-luvulla italialais-amerikkalaisten Deiron veljesten (Guido Deiro ja Pietro Deiro) valtaisan vaudeville-menestyksen myötä. Heidän kauttaan myös Italiassa valmistetut pianoharmonikkamallit saivat jalansijaa Yhdysvalloissa. Sitä ennen Yhdysvalloissa oli käytetty lähinnä yksi-, kaksi- tai kolmirivisiä diatonisia näppäinharmonikkoja, joita tilattiin Sears Roebuckin postimyyntiluettelosta. Lähteistä riippuen joko Guido tai Pietro Deiroa pidetään Yhdysvaltojen ensimmäisenä ammattimaisena pianoharmonikansoittajana. Veljeksistä ensimmäisenä saavutti Guido huomattavaa julkisuutta 1910, ja hän oli myös kaikkien aikojen ensimmäinen radiossa esiintynyt pianoharmonikansoittaja, mikä tapahtui Yhdysvaltojen ensimmäisen kaupallisen radioaseman 8MK:n kautta vuoden 1921 ja kesäkuun 1922 välillä. Deiron veljekset ja (näppäinharmonikkaa soittanut) Pietro Frosini kehittivät harmonikkamusiikkia merkittävästi monipuolisemmaksi, jopa virtuoosimaiseksi, viihdemusiikiksi. Bassopuolta käytettiin kuitenkin yhä selvästi pelkästään säestävänä, rytmittävänä. Heidän teoksensa levisivät harmonikansoittajien käyttöön ympäri maailmaa.
Deiron veljesten ja Frosinin aikaansaamien kansainvälisten vaikutteiden lisäksi harmonikkamusiikki nousi paikallisten muusikoiden ansiosta suosioon eri maissa. Esimerkiksi Ruotsin ”harmonikkakuninkaaksi” mainittu Carl Jularbo kiersi konsertoiden Ruotsia ja Norjaa jo vuodesta 1900 lähtien ja levytti 1 577 gramofonilevyä. Hän oli maassaan aikansa suosituin muusikko, vaikka hänen nuotinlukutaitonsa oli puutteellinen. Ranskalaisen musette-harmonikkamusiikin katsotaan saaneen alkunsa 1905, kun ranskalaisen kabareen keulahahmo Antoine Bouscatel palkkasi harmonikansoittaja Charles Pégurin orkesterinsa pysyväksi jäseneksi. Yhdysvalloissa Louisianassa puolestaan C- ja D-viritteiset diatoniset harmonikat nousivat suureen suosioon ja merkittävään asemaan cajun-väestön omintakeisen musiikkityylin kehittymisessä 1920-luvulla.


title: Harmonikka

text: Kansan keskuudessa suosittu harmonikkamusiikki kohtasi kautta vuosikymmenten vastustusta ”korkeakulttuurin” taholta. Jo vuonna 1843 Frederic Chopin kirjoitti concertinasta: ”"Kun olin soittanut... esiteltiin eräänlainen harmonikka (niin sanottu consertina). Yksi skottilainen rouva esitti sillä mitä kamalimpia kappaleita... Vaikuttaa siltä, että jokainen niistä naisista oli täysin hullu. Mitä kummallista väkeä? Jumala auttakoon heitä!"” Hector Berlioz suhtautui puolestaan myönteisemmin, sillä hänen mielestään instrumentin ääni sulautui hyvin muun muassa harppuun ja pianoon. Ruotsissa 1900-luvun alkupuolella säveltäjä Hugo Alfvén kehotti ”polkemaan harmonikat palasiksi”.


title: Harmonikka

text: Saksassa konserttiharmonikkamusiikin historia alkoi 1922, jolloin Paul Hindemith sisällytti soitintehtailija Ernst Hohnerin aloitteesta harmonikan kamarimusiikkikokoonpanoon teoksessaan "Kammermusik no.1". Säveltäjä Hugo Herrmann sävelsi 1927 seitsemän pientä karaktäärikappaletta, "Sieben neue Spielmusiken", joka oli ensimmäinen konserttimusiikkisooloteos harmonikalle. Hohner perusti Trossingeniin "Harmonika-Fachschule"-oppilaitoksen, jonka johtajaksi nimitettiin Herrmann. Korkeatasoisen henkilökunnan ansiosta opinahjo sai mainetta ja houkutteli soittimen opiskelijoita, joista tuli korkeatasoisia konserttiharmonikkataiteilijoita. Opinahjo edisti myös etenkin Hohnerin harmonikkojen teknistä tasoa, ja tehdas nousi teknisen kehityksen kärkikaartiin. Hohner alkoi 1931 julkaista musiikkia ja oppimateriaaleja kaikentyyppisille harmonikoille. Vuonna 1945 saksalaiset konserttiharmonikkasävellykset olivat jo enimmäkseen polyfonisia, ja ensimmäisiä melodiabassoteoksia alkoi ilmestyä 1950-luvulla. Standardibassolle sävellettiin yhä vähemmän konserttimusiikkia.


title: Harmonikka

text: Neuvostoliitossa bajan-harmonikka saavutti jo 1900-luvun alussa merkittävän aseman kansanmusiikin ohella myös konsertti- ja taidemusiikissa. Ensimmäisenä konservatoriona harmonikkamusiikkia alkoi opettaa Kiovan konservatorio 1927, ja vuonna 1937 säveltäjät Rubtsov ja Sotnikov sävelsivät lähes samanaikaisesti bajanille kaksi konserttoa.


title: Harmonikka

text:
Norsk pop- og rockleksikonin mukaan norjalainen Toralf Tollefsen oli ensimmäinen harmonikkataiteilija, joka konsertoi sinfoniaorkesterin solistina maaliskuussa 1947 Lontoon Albert Hallissa. Suuren musiikkitietosanakirjan mukaan puolestaan suomalainen Viljo Vesterinen oli esiintynyt Helsingin kaupunginorkesterin solistina jo vuonna 1944, jota ennen yhdysvaltalainen Anthony Galla-Rini oli tosin jo kantaesittänyt säveltämänsä "Accordion Concerto in G Minor" -teoksen yhdessä Oklahoma City University Symphony Orchestran kanssa 15. marraskuuta 1941. Vuonna 1935 perustettu ja toisen maailmansodan jälkeen 1948 uudelleen elvytetty Kansainvälinen Harmonikkaliitto alkoi järjestää vuosittain arvostettuja kansainvälisiä Coupe Mondiale -kilpailuja, jotka osaltaan vaikuttivat korkeatasoisen harmonikkamusiikin leviämiseen. Harmonikkamusiikin taiteellinen taso ja monipuolisuus länsimaissa yleensäkin alkoivat kehittyä, kun melodiabassoharmonikkoja alettiin kehitellä teknisesti 1950-luvun alusta lähtien ja soitinta alettiin opettaa musiikkiopistoissa ja korkeakouluissa 1960-luvulla.
Pohjoismaissa konserttiharmonikan korkeakoulutuksen uranuurtaja oli tanskalainen Mogens Ellegaard. Nähtyään vuonna 1952 Davide Anzaghin soittavan melodiabassoharmonikalla Bachia Coupe Mondiale -kilpailussa Hollannissa hän oivalsi, että soittimella olisi taidemusiikissa tulevaisuutta ainoastaan polyfonisena instrumenttina. Saatuaan käyttöönsä melodiabassoharmonikan hän alkoi kutsua instrumenttiaan "accordeon"iksi (erotukseksi tanskankielisestä kansanomaisesta "trekkspill" eli vetopeli-nimikkeestä). Hänen yhteistyönsä tanskalaisten, ruotsalaisten ja norjalaisten eturivin nykysäveltäjien kanssa tuotti yli sata konserttiharmonikkasävellystä, joita hän kantaesitti ahkerasti. Harmonikka hyväksyttiin instrumentiksi Ellegaardin johtamaan Tanskan kuninkaalliseen musiikkikonservatorioon vuonna 1970, ensin pedagogiselle linjalle ja vuodesta 1977 lähtien myös solistilinjalle. Hän alkoi heti ja järjestelmällisesti kouluttaa uusia soittimen pedagogeja. Ellegaardin oppilaita olivat monet omissa maissaan sittemmin merkittävät etulinjan harmonikkapedagogit, kuten Matti Rantanen, Owen Murray, Jon Faukstad, Geir Draugsvoll ja James Crabb. Ellegaardin nimi liitetään myös harmonikkaluokkien syntyyn muun muassa Sibelius-Akatemiassa, Norjan valtiollisessa musiikkikorkeakoulussa sekä Grazin musiikki- ja teatteriyliopistossa.


title: Harmonikka

text: Venäjällä suurimmat bajan-mallit alettiin 1960-luvulla länsimaisten melodiabassoharmonikkojen tavoin varustaa perus-sointubassojärjestelmän lisäksi melodiabassovaihtimella. Monet maan merkittävistä nykyaikaisen taidemusiikin säveltäjistä, kuten Sofia Gubaidulina ja Vladislav Zolotarjov, alkoivat säveltää sille omistettua taidemusiikkia. Neuvostoliittolaiset konserttiharmonikkataiturit osallistuivat kansainvälisiin kilpailuihin vuodesta 1966 lähtien ja kahmivat lähes poikkeuksetta kärkisijat.


title: Harmonikka

text: Melodiabassoharmonikan mahdollisuuksien ansiosta konserttimusiikki alkoi harmonikankin osalta 1970-luvulla etääntyä eri puolilla maailmaa duuri-mollitonaliteetista. Vasemman käden soittokuviot saivat sävelteoksissa uudenlaisen merkityksen, ja konserttiharmonikansoittajien vasemman käden tekniikka parani huomattavasti. Samoihin aikoihin sai harmonikan korkeakouluopetus taidesoittimena jalansijaa. 1980-luvulla ja etenkin 1990-luvulle tultaessa instrumentti oli vakiinnuttanut asemansa ja monissa maissa alkoi olla jo useita päteviä instrumentin pedagogeja.


title: Harmonikka

text: Nykyisin harmonikalla soitetaan perinteisen kansan- ja viihdemusiikin lisäksi kaikenlaista musiikkia, kuten taidemusiikkia, nykymusiikkia, jazzia ja jopa metallimusiikkia. Harmonikkaopinnoissa voi monissa maissa edetä aina ylempään akateemiseen loppututkintoon asti.


title: Harmonikka

text: Nykyisin harmonikansoittoa harrastetaan luultavasti eniten Kiinassa. Maassa arvioitiin olevan vuonna 1996 yli 300 000 rekisteröityä harmonikansoiton opiskelijaa.


title: Harmonikka

text: Ensimmäiset diatoniset harmonikat saapuivat Kiinaan Japanista, jossa kaksi kiinalaista intellektuellia, Ye Zhongleng ja Zheng Zhang Ziying olivat tahoillaan tutustuneet soittimeen 1900-luvun alussa. He julkaisivat lähes samoihin aikoihin kaksi kiinankielistä harmonikansoiton oppikirjaa: Ye vuonna 1906 ("Shoufengqing jiaokeshu") ja Zheng 1908 ("Shoufengqing duxi"). Huolimatta heidän yrityksistään saada harmonikka osaksi maan musiikin koulutusjärjestelmää yleinen mielipideilmasto maassa 1920-luvulla ei juurikaan arvostanut instrumenttia. Esimerkiksi kuuluisa musiikkikirjailija Feng Zikai luonnehti harmonikkaa vuoden 1925 musiikkitietosanakirjassaan ”sivistymättömäksi musiikilliseksi leluksi”.


title: Harmonikka

text: Ensimmäiset pianoharmonikat saapuivat Kiinaan 1930-luvulla Saksasta ja Japanista. Harmonikan suosio alkoi kasvaa etenkin Shanghain alueella, ja kaupunkiin perustettiin 1930 maan ensimmäinen harmonikkakerho. 1930- ja 1940-luvuilla harmonikkaa käytettiin paljon yhdessä huuliharpun kanssa tanssisaleissa ja teattereissa. 1940-luvun lopulta lähtien soitin sai merkittävän aseman kommunistipuolueen poliittista propagandaa levittävissä tanssi- ja lauluryhmissä ympäri maan. Soitin oli helppo kantaa mukana poliittisiin tilaisuuksiin vaativienkin taipaleiden taakse. Ensimmäisten kiinalaisten pianoharmonikkojen tuotanto alkoi 1950-luvulla lähinnä kotimaan tarpeisiin eräissä valtion soitintehtaissa. Myös pianoharmonikansoiton oppikirjoja alettiin julkaista.


title: Harmonikka

text: Kiinan muusikkojen liiton sponsoroimana pidettiin 1960-luvun alussa maan harmonikansoittajien kokous, jonka yhteydessä perustettiin muun muassa Pekingin harmonikkaliitto sekä muusikkojen liiton oma harmonikkaorkesteri. Kulttuurivallankumouksen yhteydessä harmonikan kehittyminen korkeatasoisena konserttisoittimena pysähtyi, mutta harmonikansoittajia lähetettiin paljon kyliin ja maaseudulle – jälleen kerran poliittisen propagandan levittämiseksi. Tämä vaikutti etenkin pianoharmonikan laajaan leviämiseen maassa. 1980-luvulle tultaessa sähköiset soittimet alkoivat korvata harmonikkaa laulu- ja tanssiryhmien soittimena, ja sen suosio alkoi laskea.


title: Harmonikka

text: Kiinalaiset tutustuivat näppäinharmonikkoihin 1940-luvulla maassa konsertoineiden venäläisten bajan-soittajien välityksellä. Venäläiset antoivat harmonikansoiton oppitunteja ja esiintyivät muun muassa ravintoloissa. Vaikka näppäinharmonikkojen suosio ei yltänyt lähellekään pianoharmonikan tasoa, kansanarmeijan orkesterissa oli jo 1950-luvulla ainakin yksi näppäinhanuristi, joka oli oppinut taitonsa venäläisiltä. Shanghain harmonikkatehdas alkoi valmistaa näppäinharmonikkoja 1970-luvulla.


title: Harmonikka

text: Melodiabassoharmonikat tulivat Kiinaan 1980-luvulla, jolloin Tianjinin konservatorion rehtori Wang Yuping oli ollut läsnä japanilaisen melodiabassoharmonikansoittajan kaupungissa pitämässä konsertissa ja kuullut soitinta ensimmäisen kerran. Tianjinin harmonikkatehdas valmisti vuonna 1985 ensimmäisen melodiabassoharmonikkansa, ja jonkin ajan päästä 13–15 instrumenttia lisää. Tianjinin konservatorio otti instrumentin ensimmäisenä koulutusohjelmiinsa, ja sitä pidetään maan korkeatasoisimpana harmonikansoiton opinahjona. Shanghain konservatorio alkoi kouluttaa melodiabassoharmonikkaa syksyllä 2003 ja Pekingin keskuskonservatorio keväällä 2004. Harmonikka on lopulta saavuttanut vankan jalansijan vapaalehdykkäkielet maailmalle lahjoittaneessa maassa.


title: Harmonikka

text: Suomeen ensimmäiset yksi- ja kaksiriviset harmonikat tulivat 1800-luvun puolivälissä sekä idästä että lännestä, ja niistä tuli nopeasti suosittuja kansansoittimia. Suomen ensimmäisenä ammattimaisena konsertoivana harmonikkataiteilijana pidetään tanskalaissyntyistä Martin Paulia, joka konsertoi ja opetti Suomessa ahkerasti vuodesta 1879 alkaen aina kuolemaansa saakka 1893. Paulin konserteista ilmoiteltiin ja kirjoitettiin laajalti tuon ajan sanomalehdissä. Hänen ohjelmistonsa koostui kansanmusiikin ohella salonkimusiikista ja aikansa suosituista oopperoista poimituista kappaleista, joita Paul sovitti parhaansa mukaan käyttämälleen diatoniselle harmonikalle. Paul julkaisi myös ensimmäisen suomenkielisen harmonikansoiton oppikirjan vuonna 1885, joka sisälsi monipuolista yksi- ja kaksirivisille harmonikoille tarkoitettua materiaalia. Paulin ura jäi kuitenkin tämän kuoleman jälkeen vähemmälle huomiolle, mikä saattoi johtua Markku Lepistön mukaan myös siitä, että laajempi yleisö piti hänen soittamaansa musiikkia liian taiteellisena. Paul ei myöskään säveltänyt omaa musiikkia, eikä äänilevyä ollut vielä keksitty taltioimaan hänen esityksiään jälkipolville.


title: Harmonikka

text:
Seuraavan vuosisadan alussa harmonikka olikin lähes kokonaan tanssi- ja pelimannimusiikin soitin. Soittimella oli hyvin ”maallinen” ja rahvaanomainen maine, eikä sitä hyväksytty vaikkapa kirkkoihin. Moniriviset ja isokokoisemmat harmonikat alkoivat vallata alaa 1900-luvun alkuvuosikymmeninä. Kiinnostus yksi- ja kaksirivisiin on kuitenkin elpynyt 1970-luvulta lähtien. Vuosisadan merkittävimpiä suomalaisia yksi- ja kaksirivisen harmonikan soittajia olivat Iisakki Myllymäki, Aapeli Hautanen, Tauno Aho, Veikko Turja, Tauno Krossi, Teppo Välimäki, Veli-Matti Järvenpää ja Jaana Rinta-Ruona.
Jussi Homan ja Leander Norrback olivat ensimmäisiä laajempaan tietoisuuteen nousseita suomalaisia kromaattisen harmonikan soittajia, jotka lisäsivät ohjelmistoonsa salonkimusiikkia, alkusoittoja ja virtuoosikappaleita 1920-luvun alussa, ja he omaksuivat vaikutteita muun muassa Frosinilta ja Deirolta. Suomessa ensimmäisiä harmonikkaan myönteisemmin suhtautuneita musiikkioppineita oli Heikki Klemetti, joka erityisesti Leander Norrbackin soittoa kuultuaan alkoi pitää harmonikkaa vaikkapa viuluun ja pianoon verrattavana soittimena. Harmonikan ”kulta-aikaa” oli 1930-1950-luku, jolloin instrumentilla oli keskeinen rooli melkein kaikessa suomalaisessa tanssi- ja viihdemusiikissa. Jatkosodan aikaisilla viihdytyskiertueilla rintamalla harmonikka oli tärkein säestyssoitin, koska sitä oli helppo kuljettaa mukana, ja kiertämässä oli suuri joukko monentasoisia soittajia maankuuluista mestareista kyläpelimanneihin. Kultakauden tärkeimpiä nimiä olivat Viljo Vesterinen, Toivo Manninen, Onni Laihanen, Matti Viljanen, Paul Norrback ja Lasse Pihlajamaa. Suomen harmonikkaliitto perustettiin 1952. 1950-luvulla Lasse Pihlajamaa, Paul Norrback ja Veikko Ahvenainen alkoivat kehittää harmonikansoittoa konserttimusiikin – Ahvenainen myöhemmin myös kirkkomusiikin – suuntaan, kun taas etenkin Matti Viljanen laajensi sen asteikkoa jazziin päin. Sotien jälkeen suomalaista tangoa uudistanut Toivo Kärki, joka soitti harmonikkaa itsekin, nosti harmonikan tangon keskeiseksi säestyssoittimeksi kirjoittamalla sille soolot kappaleiden johdantoihin ja välisoittoihin sekä säestäviä osuuksia lauluosuuksien taustalle.
Harmonikkoja alettiin valmistaa 1930-luvulla myös Suomessa, kun siihen asti oli käytetty lähinnä saksalaisia ja italialaisia tuontisoittimia. Kouvolan harmonikkatehdas toimi vuosina 1932–1995. Viipurissa puolestaan aloitti Nestori Kukkolan omistama harmonikkatehdas, joka toimi 1930-luvun alusta vuoteen 1939. Sotien jälkeen se jatkoi toimintaansa Lahdessa 1950-luvun puoliväliin. Kurikassa toimi Sameli Elomaan omistama Kurikan soitintupa samaten 1930-luvulta pitkälti 1960-luvulle saakka. Kouvolan Harmonikka Oy:n lopetettua toimintansa ei Suomessa eikä koko Pohjoismaissa ole enää vuoden 1995 jälkeen ollut teollista harmonikanvalmistusta. Käsityönä vähärivisiä harmonikkoja Suomessa tekevät edelleen muun muassa cajun-harmonikkoihin erikoistunut Jarkko Helin Tampereella sekä Matti Luukisen työtä jatkava kaksirivisten tekijä Aaro Luukinen Porissa. Ikaalisten käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa voi harmonikanrakennuksessa suorittaa jopa kolmivuotisen artesaanitutkinnon.


title: Harmonikka

text:
1960-luvun mittaan harmonikka joutui kevyessä musiikissa sivuraiteelle uuden nuorisomusiikin suosion kasvaessa. Myös levytuottajat – lukuun ottamatta Martti Pihan johtamaa PSO:ta (Pohjoismaiden Sähkö Oy) – suuntasivat toimintansa painopisteen pois perinteisestä tanssimusiikista, joka oli ollut harmonikan vahvinta aluetta. Samalla hiipui kiinnostus Martti Jäppilän sota-aikana alulle panemiin harmonikansoiton SM-kilpailuihin, jotka lopetettiin 1970-luvulla. Osansa ilmiöön oli television yleistymisellä ja tanssilavakulttuurin kuihtumisella. Harmonikkaa tarvittiin enää lähinnä säestyssoittimena vähenevissä tanssimusiikkilevytyksissä ja moni harmonikkamestari joutui työn puutteessa lopettamaan uransa. Toisaalta esimerkiksi Matti Viljaselle, Taito Vainiolle ja Kalevi Nyqvistille, jotka olivat hyviä yleismuusikkoja ja hallitsivat instrumentoinnin eri soitinkokoonpanoille, riitti edelleen töitä sovittajina.
Harmonikka alkoi profiloitua taidesoittimena myös Suomessa 1960-luvulta alkaen. Hämmästyttävää onkin, että juuri samaan aikaan kuin yleinen kiinnostus harmonikkamusiikkia kohtaan väheni, esiin nousi useita nuoria ja erittäin lahjakkaita soittajia, joiden käsissä harmonikasta tuli täysipainoinen konsertti-instrumentti. Suomen ensimmäinen melodiabassoharmonikalle erityisesti sävelletty teos oli Matti Murron "Meditaatio" (1975). Suomalaista nykymusiikkia harmonikalle ovat säveltäneet myös muun muassa Kalevi Aho, Pehr Henrik Nordgren, Jukka Tiensuu ja Heikki Valpola. Musiikkiopistotasolla Imatran musiikki-instituutti aloitti ensimmäisenä Suomessa harmonikansoittajien koulutuksen. Harmonikan korkeakoulutus alkoi ensimmäisenä Jyväskylän Konservatoriossa 1974 Alpo Pohjan johdolla. Vuonna 1977 soittimen opetus aloitettiin myös Sibelius-Akatemiassa, jolloin harmonikkaluokan johtajaksi tuli Matti Rantanen. Vuosisadan lopun tärkeimpinä suomalaisina harmonikkataiteilijoina on mainittu yllä olevien nimien lisäksi muun muassa Aaro Kurkela, Taito Vainio, Merja Ikkelä, Maria Kalaniemi, Mika Väyrynen, Heidi Velamo ja Marjut Tynkkynen.. Ikaalisista on vuodesta 1972 lähtien pidetyn Sata-Häme Soi -tapahtuman – jossa musiikkineuvoksen arvonimen saaneen Lasse Pihlajamaan panos on ollut ratkaiseva – ja sen yhteydessä vuodesta 1983 lähtien järjestetyn Kultainen harmonikka -kilpailun ja myöhemmin myös lasten Hopeinen harmonikka -kilpailun ansiosta muodostunut suomalaisen harmonikkamusiikin keskus. Taito Vainion albumi "Kultainen harmonikka" vuodelta 1981 oli Suomen ensimmäinen kultalevyrajan ylittänyt harmonikkalevy.


title: Harmonikka

text: Harmonikansoitto Suomessa on monipuolistunut entisestään 2000-luvulla ja Suomi saanut myös kansainvälistä tunnustusta harmonikkamaailmassa. Kimmo Mattila valittiin 2006 Kansainvälisen harmonikkaliiton pääsihteeriksi, ja Ikaalisista tuli liiton kansainvälinen päämaja Wienin jälkeen. Näkyviä harmonikkataiteilijoita 2000-luvun alussa ovat olleet muun muassa Eurovision laulukilpailulähetyksen show’ssa Helsingissä 2007 esiin nostettu Johanna Juhola, kansainvälistä uraa luonut Kimmo Pohjonen, sekä Veli Kujala, joka kehitti neljäsosasävelaskelille viritetyn harmonikan ja kantaesitti sille tehdyn konserton syyskuussa 2008. Vuonna 2009 Suomen harmonikkaliittoon kuului noin 4 500 henkilöjäsentä.


title: Harmonikka

text:
Harmonikka koostuu sadoista puusta, metallista, muovista ja muista materiaaleista tehdyistä osista. Soittimen kehys, tukirakenteet ja kielipenkit tehdään yleensä kevyestä lehtipuusta, esimerkiksi haavasta. Palkeet tehdään vankasta manillapahvista. Palkeiden kääntökohtiin käytetään nahkaa, ja niiden ulkokulmat vahvistetaan metallilla. Soittimelle ulkonäön antava häkki voidaan tehdä metallista tai muovista. Siihen kiinnitetään yleensä valmistajan logo, ja se on rei'itetty äänenkulun maksimoimiseksi. Harmonikka on myös varustettu ilmaventtiilillä, jolla palje voidaan avata ja sulkea hiljaisesti tarvittaessa. Harmonikan kotelon ja tukirakenteiden materiaalivalinnoilla on vähän, jos lainkaan, vaikutusta äänenlaatuun. Näiden osien materiaalia valittaessa painotetaankin materiaalien vakautta, kestävyyttä ja keveyttä.
Kielet ovat yleensä lämpökäsiteltyä terästä, ja ne on kiinnitetty alumiinisiin kielilaattoihin. Ilmankulutuksen minimoimiseksi kielissä on myös nahkaisia tai muovisia läppiä. Bassokoskettimiston varret ja rekisterien ohjausmekanismit ovat myös metallisia. Harmonikan remmit, jotka soittaja pujottaa olkapäilleen, ovat yleensä vahvaa nahkaa, kuten myös vasemman käden remmi, joka mahdollistaa palkeen liikuttelun. Nahkaiset tai muoviset tiivisteet ja vaha minimoivat ilmankulutusta myös liitoskohdissa. Näppäimet ja rekisterien kosketusosat ovat yleensä muovisia.


title: Harmonikka

text: Harmonikan vaatimien monien erityyppisten osien ja materiaalien vuoksi sen valmistusprosessia ei voitane koskaan täysin automatisoida. Kaikkien harmonikkojen kokoaminen vaatii aina suuren määrän käsityötä. Prosessi koostuu yksittäisten osien valmistamisesta, suurempien osakokonaisuuksien kokoamisesta, koko harmonikan kokoamisesta ja lopullisesta koristelusta ja pakkaamisesta.


title: Harmonikka

text:
Eri valmistajat ostavat yksittäiset osat niihin erikoistuneilta valmistajilta tai tekevät ne itse. Puuosien valmistus on pitkälle koneistettua, ja erilaisten puutyökoneiden käyttö mahdollistaa osien tarkat mitat ja tehokkaan tuotannon. Muoviosat on perinteisesti valmistettu selluloidista joka on yksi ensimmäisistä muovilaaduista. Selluloidi valmistetaan selluloosasta nitraamalla ja se on erittäin tulenarkaa. Paksuja selluloidilevyjä keitetään vesihauteessa, jolloin ne notkistuvat nahkamaisiksi ja ovat helposti muovattavissa soittimen monimutkaisiin muotoihin muottien päällä. Selluloidin kutistuminen ja asettuminen haluttuun muotoon vie aikaa kolmisen kuukautta. Selluloidi on erittäin kestävä materiaali, satakin vuotta vanhoissa soitimissa saattaa olla alkuperäinen pinnoite. Lisäksi sen muovattavuus on omaa luokkaansa, pintavauriot voidaan korjata vaihtamalla vaurioitunut alue ja sillä saadaan aikaan harmonikoille tyypillinen kaunis loimukuviointi. Metalliosien valmistus vaatii useita vaiheita. Metalli pitää sulattaa, ja osat saavat muotonsa erilaisissa muoteissa jäähtyessään. Metalliset kielten vapaalehdykkäosat lämpökäsitellään, jotta ne tulevat joustavammiksi ja lujemmiksi eivätkä murru helposti.
Kieliä koottaessa vapaalehdykät ruuvataan tai vahataan kielilaattoihin, joissa on kaksi aukkoa. Vapaalehdykkä kiinnitetään aukon molemmille puolille, ja aukko varustetaan nahkaisella tai muovisella venttiilillä. Kielilaatat kiinnitetään edelleen puisiin kielipenkkeihin, jotka asennetaan instrumentin diskantti- ja bassopuolille. Näppäin- ja rekisterimekanismit, joilla ilmankulkua kielipenkkeihin ja kieliin ohjataan, kiinnitetään soittimen tukirakenteisiin.


title: Harmonikka

text: Palkeiden tuotanto on tavallisesti ulkoistettu siihen erikoistuneille valmistajille. Palkeet taivutellaan vahvasta pahvista ja varustetaan kulmistaan nahka- ja metalliosilla. Diskantti- ja bassopuolet kiinnitetään palkeeseen ja tiivistetään yleensä vahalla ilmavuotojen ehkäisemiseksi.


title: Harmonikka

text: Soitinta kokoavat käsityöläiset toimivat koko ajan myös laadunvalvojina. He erottavat yleensä silmämääräisesti työn kuluessa heikkolaatuiset osat. Osia tuottavilla alihankkijoilla on tavallisesti omat laadunvarmistusmenetelmänsä.


title: Harmonikka

text: Tulevaisuudessa odotetaan yhä keveämpiä harmonikkamalleja, joissa soittaja kykenee entistä yksinkertaisemmin jopa itse vaikuttamaan kunkin kielen äänen korkeuteen. Soittimen käsittelyominaisuudet paranevat myös jatkuvasti osien ja tekniikan kehittyessä.


title: Harmonikka

text: Harmonikkoja valmistetaan nykyisin eri puolella maailmaa eri muodoissaan useissa kymmenissä harmonikkatehtaissa. Useampia teollisia harmonikanvalmistajia toimii ainakin Italiassa, Saksassa, Venäjällä, Ranskassa ja Kiinassa. Näiden Lisäksi soittimia valmistetaan ainakin myös Alankomaissa, Belgiassa, Britanniassa, Irlannissa, Itävallassa, Sveitsissä ja Tšekissä. Myös muissa maissa, kuten Suomessa, on pieniä määriä erityyppisiä harmonikkoja käsityönä valmistavia ja korjaavia käsityöammattilaisia. Työvoima- ja materiaalikustannusten kasvu on heikentänyt monen perinteisen harmonikanvalmistajan kannattavuutta ja teollinen harmonikanvalmistus on alkanut keskittyä viime vuosikymmeninä. Huomattavimpana tapahtumana voidaan mainita saksalaisen Hohnerin myynti ulkopuolisille investoijille. Entisen DDR:n alueella Klingenthalissa toiminut Weltmeister yksityistettiin ja tunnetaan nykyisin nimellä Harmona.


title: Harmonikka

text: Tärkein harmonikantuotantomaa on yhä Italia ja siellä etenkin Castelfidardon kaupunki, jossa toimii kymmenittäin isoja ja pienempiä harmonikkojen ja niiden osien valmistajia, kuten Borsini, Bugari, Castagnari, Excelsior, Menghini, Pigini, Scandalli, Victoria ja Zero Sette. Monet valmistajat tekevät harmonikkoja ja harmonikanosia eri nimillä eri maiden maahantuojien omille tuotemerkeille. Esimerkiksi Suomessa myytävät "Lasse Pihlajamaa" -harmonikat valmistaa Pigini. Yhdysvaltalaisomistuksessa olevista nykyisistä ja entisistä harmonikkamerkeistä ainakin Bell, Castiglione, Colombo, Excelsior, Gabanelli, Giulietti, Imperial, Iorio, Kuchar, Lo Duca, Mervar, Modern, Monarch, Nobe, Pancordion, Petosa, Silvertone, Titano, Video ja Wurlitzer on valmistettu Italiassa. Monet amerikkalaisetkin valmistajat, kuten Christy Hengel, käyttävät italialaisia kielisarjoja.


title: Harmonikka

text: Pisimmälle kehitetyiksi länsimaisiksi näppäinharmonikoiksi on mainittu Piginin "Mythos"- ja "Super Bayan" -mallit ja Hohnerin "Gola"- ja "Morino"-merkit. Viimeksi mainituista jopa 1950- ja 1960-luvuilla valmistetut soittimet ovat säilyttäneet arvonsa keräilijöiden ja soittajien suosimina. Arvostetuin venäläinen bajan-harmonikkamalli ja -valmistaja lienee Jupiter, joka on tehnyt viime aikoina myös yhteistyötä Piginin kanssa juuri Mythos-mallin kehittämiseksi..


title: Harmonikka

text: Kiinalaiset ja muut Itä-Aasian harmonikanvalmistajat tulivat tunnetuksi 1900-luvun loppupuolella halvoista opiskelijoille suunnatuista harmonikkamalleistaan. Tuotannon alkuaikoina 1950-luvulla kiinalaisten soitinten laatu oli varsin heikko, mutta alkoi parantua valtion otettua tehtaita valvontaansa. Esimerkiksi valtio-omisteinen Tianjinin harmonikkatehdas alkoi valmistaa melodiabassoharmonikkoja vuodesta 1985 lähtien. Muita harmonikanvalmistajia on sijainnut ainakin Chongqingissa ja Shanghaissa.


title: Harmonikka

text: Sen lisäksi, että harmonikka on soolosoitin, säestävä soitin ja yksi orkesterisoitin muiden joukossa aina tanssimusiikista kamarimusiikkiin, on myös erityisiä harmonikkayhtyeitä tai -orkestereita, joille on sävelletty musiikkia. Harmonikkayhtye voi tarkoittaa pelkästään harmonikoista koostuvaa kokoonpanoa tai kokoonpanoa, jossa on harmonikkojen lisäksi muitakin soittimia tukemassa harmoniaa tai rytmiä.


title: Harmonikka

text:
Saksalainen harmonikanvalmistaja Hohner sponsoroi yrityksen harmonikoilla soittanutta harmonikkaorkesteria jo 1920-luvulla. Se kiersi esiintymässä ympäri Eurooppaa ja markkinoi samalla yrityksen instrumentteja. Hohner julkaisi myös harmonikkayhtyeille tarkoitettua nuottimateriaalia, mikä vaikutti laajalti monien harrastajayhtyeiden syntyyn. Saksassa natsien valta-aika jarrutti harmonikkayhtyeiden kehitystä, koska harmonikkaa ei pidetty kansallissosialistiselle aatteelle sopivana instrumenttina. Harmonikkaorkesteri-ilmiö jatkoi kuitenkin etenemistään etenkin muualla Manner-Euroopassa ja Britanniassa.
Harmonikkayhtyetoiminta keskittyy usein harrastusluonteisiin harmonikkakerhoihin, joiden jäsenet kokoontuvat soittamaan motiivinaan innostus harmonikkamusiikkiin sekä rakkaus instrumenttia kohtaan. Harmonikkakerhot voivat soittaa erityyppistä musiikkia, kevyestä klassisesta folkiin, ja käyttää erityyppisiä harmonikkojakin. Yhteistä on, että ne eivät kumartele sivistyneistön määrittelemiä korkeakulttuurin standardeja vaan organisoivat itse oman musiikillisen yhteisönsä, jonka kilpailuja, konsertteja, kiertueita, uutislehtiä, verkkosivustoja, kansainvälisiä kontakteja jne. pidetään yllä vapaaehtoisvoimin.


title: Harmonikka

text: Harrastajakerhojen ohella historia tuntee myös ammattimaisia harmonikkayhtyeitä etenkin 1930- ja 1940-lukujen Britanniassa, joiden ohjelmisto koostui enimmäkseen tanssimusiikista ja ikivihreistä. Ammattimaisia harmonikkaorkestereita oli jo myös Saksassa ennen kansallissosialismin aikaa.


title: Harmonikka

text: Erityinen poliittisen toiminnan ympärille kehittynyt harmonikkayhtyeen muoto on Pohjois-Irlannin protestanttien keskuudessa esiintynyt marssiva, jopa 30-henkinen harmonikkakulkue. Harmonikkakulkueet marssivat kaduilla esittäen kansallismielisiä lauluja ja hymnejä poliittisen kannan ilmaisemiseksi. Irlannissa puolestaan on esiintynyt vastaavia kansanmusiikkiyhtyekulkueita ilman erityistä poliittista sanomaakin. Harmonikkayhtyeitä on käytetty poliittisen viestinnän välineenä muuallakin, esimerkiksi 1960-luvun kommunistisessa Kiinassa. Uskonnollisen sanoman levittäjänä eräs tunnetuimmista harmonikkayhtyemuodoista on Pelastusarmeijan etenkin Britanniassa 1930-luvulta lähtien paljon käyttämä concertinayhtye.


title: Harmonikka

text: Suomen harmonikkaliittoon kuuluu noin sata alueellista harmonikkakerhoa ja -yhdistystä (2009).


title: Lasse Pihlajamaa

text: Lauri ”Lasse” Armas Pihlajamaa (1. elokuuta 1916 Jämijärvi – 14. marraskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä, pedagogi, musiikkineuvos ja soitinrakentaja. Hän oli suomalaisen harmonikkamusiikin tärkeimpiä hahmoja 1900-luvulla toimien alalla monipuolisesti suomalaisen harmonikansoiton opetuksen ja harmonikkamusiikin pioneerina sekä pienten harmonikkamallien ja melodiabassoharmonikan kehitystyössä.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Lasse Pihlajamaa syntyi Pohjois-Satakunnassa Jämijärvellä kahdeksanlapsiseen perheeseen. Perheen isä kuoli lasten ollessa pieniä ja Hilma-äiti elätti suurta perhettä yksinhuoltajana köyhissä oloissa. Perheen kotina ollut pieni torppa Ikaalisten ja Kankaanpään välisen vilkkaan maantien varrella oli useiden kauppamatkustajien ja pelimannien vierailupaikka ja myös Lassen vanhemmat veljet alkoivat harrastaa musiikkia. Lassenkin muusikonura alkoi yksirivisellä harmonikalla, johon soittamisen alkeet omaksuttiin isoveljiltä. Pihlajamaa sai ensimmäisen viisirivisen harmonikkansa 1920-luvun lopulla 12-vuotiaana, millä tuli olemaan suuri merkitys hänen muusikonuralleen soittajana ja myöhemmin harmonikkamusiikin säveltäjänä ja sovittajana. Hän elätti itsensä jo 14-vuotiaana itseoppineena pihasoittajana Porissa. Itseopiskelleen muusikon ura johti 1930-luvulla tivoliin soittajaksi, jonka ohella hän myös esiintyi steppaajana ja jonglöörinä tehden yhteistyötä monenlaisten varietee- ja sirkustaiteilijoiden kanssa. Hän muutti sittemmin Porista Tampereelle.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Pihlajamaan haaveena oli tulla hyväksi ravintolamuusikoksi, ja opeteltuaan myös trumpetin ja kontrabasson soiton hän oli päässyt jo Porissa asuessaan mukaan ravintolaorkestereihin. Radiossa hän soitti ensimmäisen kerran vuonna 1939. Sotavuodet kuluivat viihdytysjoukoissa muun muassa Eugen Malmstenin yhteistyökumppanina.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Sävellystyössä Pihlajamaa alkoi kehittää harmonikalle uudenlaista soittokulttuuria, yhdistellen suomalaisiin sävelmiin erilaisia ulkomaisia virtauksia. Useat virtuoosikappaleet syntyivät 1940-luvulla. Esimerkiksi "Noiduttu hanuri" oli mukana jo Tukholmassa vuonna 1945 äänitetyllä ensilevytyksellä. Levytysmahdollisuus avautui Tukholmassa pidetyssä Ruotsin ja Suomen välisessä harmonikkamaaottelussa, jossa hän oli esittänyt juuri Noiduttu hanuri -kappaleensa. Esitys herätti suurta huomiota ja kappale päätettiin ikuistaa välittömästi myös äänilevylle. Levyn kääntöpuolelle valittiin niin ikään oma sävelmä "Tampereen polkka".


title: Lasse Pihlajamaa

text: Sodan jälkeen Pihlajamaa perusti Tampereella Jamsessio-yhtyeen harmonikansoittaja Arvo Nyströmin kanssa. Yhtyeessä oli mukana myös laulaja-kitaristi Jorma Ikävalko ja se oli eräs hänen uransa tärkeimpiä kokoonpanoja etenkin 1940-luvulla. Ohjelmistoon oli valittu myös runsaasti humoristisia numeroita, joissa koomikontaidot pääsivät hyvin esille. Lasse Pihlajamaa muutti Maire-vaimonsa kanssa Tampereelta Helsinkiin vuonna 1949.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Helsinkiin muuton jälkeen alkoi useita vuosia kestänyt kiertueyhteistyö Viljo Vesterisen kanssa ja parivaljakko teki myös yhteisiä levytyksiä. Erkki Pällin mukaan Pihlajamaan osaksi jäi usein vaativampien harmonikkaosuuksien soittaminen halvauksen jälkiseurauksista kärsineen Vesterisen toimiessa muutoin esiintymisten keulakuvana ja yleisövetonaulana. Toinen tärkeä tuon ajan laajojen kiertueiden kumppani oli Eugen Malmstén. Pihlajamaan Pelimannit -yhtye sai myös alkunsa samoihin aikoihin ja siinä soittivat vuosien varrella muun muassa Arvo Nyström, Veikko Kiehelä, Matti Viljanen, Veikko Huuskonen ja Paavo Tiusanen. Pianistina ja vibrafonistina toimi Jaakko Salo. Yhtyeen parhaana kokoonpanona pidetään ehkäpä aikaa, jolloin kanssapelimanneina toimivat veljenpoika Raimo Pihlajamaa sekä Taito Vainio. 1940- ja 1950-luvun taitteessa Pihlajamaa osallistui myös Pohjoismaisen harmonikkaparhaimmiston kiertueille, joilla hän tutustui nuoreen tanskalaiseen harmonikkataitelija Mogens Ellegaardiin, joka puolestaan sai monia vaikutteita Pihlajamaan esityksistä ja sävellyksistä.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Ura harmonikkapedagogina käynnistyi, koska opetusta tultiin pyytämään kiertueiden yhteydessä monilla paikkakunnilla. Jo Tampereella 1940-luvun alussa oppilaina olivat muun muassa Niilo Koivisto, Toivo Marjamäki ja Toivo Honkonen. Ajatus oman harmonikkaopiston perustamisesta syntyi Helsingissä ja Pihlajamaan harmonikkaopisto alkoi joulun alla vuonna 1957 hänen ostamassaan Lönnrotinkadun kiinteistössä. Harmonikkaopisto toimi Helsingissä vuosina 1957–1972. Vuonna 1960 julkaistu "Lasse Pihlajamaan Harmonikkakoulu" -teos vaikutti laajalti harmonikansoiton perusopetukseen Suomessa. Harmonikkaopisto kasvatti ja nosti esiin useita nuoria lupaavia viihde- ja konserttiharmonikan soittajia, kuten Merja Ikkelän, Matti Rantasen – koulua kävi myös myöhemmin oopperalaulajana tunnetuksi tullut Raimo Sirkiä. Harmonikkaopiston kirjoilla oli viidentoista toimintavuoden aikana yli 500 oppilasta ja se oli toiminta-aikanaan maan suurin. Pihlajamaa konsertoi oppilaineen Suomen ulkopuolella useissa Euroopan maissa, Pohjois-Amerikassa sekä Japanissa. Hän toimi myös Suomen Harmonikansoittajain Liiton puheenjohtajana 1967-1970.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Lasse Pihlajamaa suunnitteli ahkerasti parannuksia harmonikkaan instrumenttina ja vaikutti myös italialaisten harmonikkojen, erityisesti Pigini-harmonikkatehtaan valmistaman Convertor-melodiabassoharmonikkasarjan, kehitykseen vuodesta 1965 alkaen. Pienten lapsille tarkoitettujen harmonikkamallien kehitystyö Pigini-tehtaan kanssa vaikutti merkittävästi opetusolojen kehittymiseen ja melodiabassoharmonikan kehittämistyö laajensi puolestaan merkittävästi harmonikan musiikillisia mahdollisuuksia soittimena klassisen taidemusiikin ja nykymusiikin suuntaan. Pihlajamaa aloitti Pigini-harmonikkojen maahantuonnin Suomeen 1960-luvun alussa ja harmonikkamyynti tapahtui paljolti myös opetustoiminnan yhteydessä. Ensimmäisiä Piginin valmistamia kolmirivisiä melodiabassoharmonikkoja alettiin tuoda maahan 1960-luvun lopulla. Harmonikkojen kehitystyön ohessa syntyi myös useita keksintöjä, joista eräät olivat myös sangen hullunkurisia. Koomikkoesityksiä varten suunniteltiin muun muassa soiva tuoli, jossa oli palje sekä näppäimet.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Lasse Pihlajamaa oli Ikaalisissa vuosittain järjestettävien Sata-Häme Soi -musiikkijuhlien keskeinen esiintyjä ja vaikuttaja 1970-luvun alusta lähtien. Hän sai musiikkineuvoksen arvonimen vuonna 1988. Hän korosti usein äitinsä merkitystä elämässään ja vuonna 1975 synnyinkodin paikalle Jämijärvelle pystytettiin Äiti-muistomerkki, jolla hän on halunnut kunnioittaa sekä omaa äitiään että kaikkia äitejä, jotka ovat tehneet työtä vaikeissa olosuhteissa.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Viimeisinä vuosinaan Lasse Pihlajamaa kärsi sydänvaivoista ja kuoli vuonna 2007. Hän oli kuollessaan 91-vuotias. Hautapaikka on Hietaniemen hautausmaan Taiteilijainmäellä.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Lasse Pihlajamaa kirjoitti noin 200 sävellystä. Sävellystyön ohella hän tuotti varsin runsaasti harmonikkasovituksia sooloharmonikalle sekä harmonikkatriolle. Hänen sävellyksensä edustivat ja edellyttivät aikanaan aivan uudenlaista harmonikan soittokulttuuria. Monet jo 1940-luvulta alkaen sävelletyistä virtuoosikappaleista, kuten "Tuulen tanssi", "Sudenkorento" sekä "Noiduttu hanuri", olivat Kimmo Mattilan mukaan paljon aikaansa edellä. Monet sävellykset ovat syntyneet luonnon ja sen erilaisten ilmiöiden innoitamana ja sävellykset ovat usein pieniä tunnelmatuokioita, jotka ovat syntyneet kappaleen nimen tai tietyn tunnelman ympärille. Oma virtuoosimainen soittotaito, musiikin tuntemus, harmonikan tekninen hallinta sekä mielikuvitus toimivat monipuolisen sävellystyön pohjana. Sävellyksissä on usein käytetty erityisesti harmonikan rakenteesta kumpuavia "hanuristisia" tyylikeinoja, joiden imitointi muilla soittimilla on varsin hankalaa.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Pihlajamaa sekoitti sävellyksiinsä jo varhain myös ulkomaisia vaikutteita ja tyylilajeja, joista tärkeimpiä lienevät argentiinalainen tango ja ranskalainen musette. Tangosävellyksistä tärkeimpiä ovat "Hanurini kertoo Argentiinasta", "Kuhertelevat hanurit", "Revontulten alla" sekä "Pikku ystävä", jotka ovat suomalaisessa tangomaisemassa varsin omaleimaisia teoksia. Musettevalsseista tunnetuimpia ovat "Pariisin pyörteissä", "Pariisi yöllä", "Pääskyset" sekä "Utupilviä". Ulkomaisia vaikutteita on selkeästi nähtävissä myös teoksissa "Romanialainen rapsodia" sekä "Mustalaisinspiraatio". Suomalaista perinnettä enemmän myötäilevät polkat, jenkat sekä masurkat kuvastavat synnyinseudun pelimanniperinteitä. Kansanomaisuudestaan huolimatta ne ovat soittajalle usein teknisesti varsin vaativia.


title: Lasse Pihlajamaa

text: Pihlajamaan suosituimpia sävellyksiä lienee valssi ”Nuoruusmuistoja”, johon hän teki myös sanoituksen. Hän levytti valssin itse vuonna 1961, ja ensimmäisinä laulajina sen tallensivat Erkki Junkkarinen vuonna 1976 ja Vilho Vartiainen vuonna 1978. Harmonikalla sen ovat Pihlajamaan itsensä lisäksi levyttäneet mm. Esko Könönen, Jorma Juselius ja Taito Vainio. Sävellystyö jatkui aina 1990-luvun lopulle saakka. Monia teoksia kantaesitettiin muun muassa Sata-Häme soi -juhlien konserteissa.Lasse Pihlajamaan vaikutus suomalaiseen harmonikkamusiikkiin on ollut valtaisa ja häntä pidetään alallaan eräänä tärkeimmistä 1900-luvun suomalaisista hahmoista. Yllättävää kyllä, omien levytysten suosio jäi hänen muuhun maineeseensa ja muihin aikalaisiinsa verrattuna suhteellisen vähäiseksi. Sitä vastoin kehitystyö harmonikan parissa laajensi soittimen musiikillisia mahdollisuuksia, vaikuttaen harmonikan hyväksymiseen soittimena myös konserttinäyttämöllä sekä suomalaisen harmonikansoiton tason nostamiseen myös kansainvälisesti korkealle tasolle. Pihlajamaa toimi myös pitkän aikaa Suomen Harmonikansoittajien Liiton puheenjohtajana ja vaikutti aktiivisesti Ikaalisten Sata-Häme Soi -musiikkijuhlien aloittamiseen. Elämäntyön suurin painoarvo jälkipolville lienee kuitenkin hänen uutteran ja pitkäaikaisen opetustyönsä hedelmissä ja hänen oppilaansa ovat vaikuttaneet suomalaisen harmonikkamusiikin kehittämiseen edelleen merkittävästi hänen antamansa perusopetuksen pohjalta.


title: Imre Kertész

text: Imre Kertész (9. marraskuuta 1929 Budapest – 31. maaliskuuta 2016 Budapest) oli unkarilainen kirjailija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2002. Kertészin useimmat kirjat käsittelevät joko elämää keskitysleireillä tai keskitysleirikokemusten vaikutusta myöhemmissä elämänvaiheissa.


title: Imre Kertész

text: Kertész syntyi juutalaiseen perheeseen Budapestissä. Keväällä 1944 hänet pakkosiirrettiin 7 000 muun unkarinjuutalaisen kanssa Auschwitziin ja muutaman kuukauden kuluttua edelleen Buchenwaldiin. Keväällä 1945 liittoutuneet vapauttivat keskitysleirin ja Kertész palasi Unkariin, missä hän työskenteli toimittajana vuoteen 1951. Suoritettuaan kaksivuotisen asepalveluksen Kertész toimi kääntäjänä. Hän käänsi unkariksi muiden muassa Nietzschen, Hofmannsthalin, Schnitzlerin, Freudin, Wittgensteinin ja Canettin teoksia.


title: Imre Kertész

text: Kertész pysyi Unkarissa aina ulkopuolisena eikä samaistunut esimerkiksi juutalaiseen yhteisöön. Hänen esikoisteoksensa "Kohtalottomuus" (Sorstalanság) ilmestyi vasta vuonna 1975, sillä Unkarissa maan natsimenneisyydestä vaiettiin. Se kertoo teini-ikäisen pojan keskitysleirikokemuksista, joita kuvataan toteavalla tavalla. Kirjan pohjalta on vuonna 2005 tehty Kertészin käsikirjoittama elokuva "Fateless – ikuisesti merkitty".


title: Imre Kertész

text: "Kohtalottomuus" muodostaa yhdessä kirjojen "Kaddish syntymättömälle lapselle", "Tappio" ja "Lopetus" kanssa Kertészin pääteoksena pidetyn romaanisarjan. "Kaddish syntymättömälle lapselle" kuvaa keskitysleiriltä vapautuneen miehen tunnontuskia "luvattomasta" olemassaolostaan sekä kieltäymyksestään tehdä lapsia. "Tappio" on kafkamainen romaani, jonka päähenkilö joutuu keskitysleiriltä vapauduttuaan Unkarin kommunistibyrokratian pyörteisiin. "Lopetus" etsii vastausta kysymykseen, miksi keskitysleirillä syntynyt kirjailija tekee itsemurhan kommunistivallan päätyttyä. Kirjasarjan yhtenä keskeisenä teemana on kumota tunnettu väite "Auschwitzille ei ole selitystä".


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Carnage on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä superroisto. Carnage on Hämähäkkimiehen vihollinen. Hahmo esiintyi ensi kerran Cletus Kasadyna "Amazing Spider-Man" -lehden numerossa 344 ja Carnagena "Amazing Spider-Manin" numerossa 360.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Vuonna 2009 Carnage oli sijalla 90 IGN-sivuston laatimalla kaikkien aikojen sarjakuvarikollisten listalla.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Carnage syntyi, kun Eddie Brock alias Venom oli vankilassa. Venomin symbiootista jäi pala vankilaan, eli hän "lisääntyi". Hieman myöhemmin Cletus Kasady, sarjamurhaaja, laitettiin samaan selliin, jossa Venom oli ollut, ja Venomin symbiootista lähtenyt pala liittyi Cletus Kasadyyn.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Carnage pystyy symbiootin avulla luomaan erilaisia aseita, kuten veitsiä ja muita teräaseita. Hän pystyy myös ampumaan symbioottipuvustaan paloja. Carnage on usein ollut vankina Ravencroft-instituutissa.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Yhdestätoista murhasta tuomittu psykopaattinen sarjamurhaaja Cletus Kasady vietti aikaansa uuden sellitoverinsa Eddie Brockin kanssa Ryker's Islandin vankilassa. Venomina myös tunnettu Brock oli joutunut eroon symbioottisesta toisesta puolestaan, mutta olento palasi Brockin luo yhdistyäkseen isäntäänsä jälleen kerran. Venom murtauduttua vankilasta symbiootista oli kuitenkin jäänyt osanen selliin. Tämä löysi murhanhimoisesta Kasadysta isännän itselleen ja näin syntyi Carnage. Hänkin pakeni vankilasta ja aloitti tappamisen.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Saatuaan Brockin sellitoverin paon selville Hämähäkkimies tutki Kasadyn olleen St. Estesin poikakodissa – joka oli tuhoutunut tuhopoltossa. Aavistuksen perusteella Peter palasi tuhoutuneelle rikospaikalle. Siellä Hämähäkkimies taisteli Carnagea vastaan mutta voimakas olento päihitti hänet ja katosi. Yhdessä Liekin kanssa Hämähäkkimies matkusti saarelle, jonne hän oli paikantanut Brockin tiedustellakseen häneltä Carnagen tuhotöistä. Venom teki aselevon ja auttoi sankareita taltuttamaan Carnagen. Hämähäkkimies ei pystynyt pysymään sopimuksessa; Ihmenelosten avulla hän järjesti Venomille väijytyksen ja vei hänet viranomaisten haltuun.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Carnage puolestaan siirrettiin Ravencroft-instituuttiin. Hänen voimansa tekivät hänestä miltei mahdottoman pitää kurissa; pian tämän jälkeen hän pakeni. Ulkomaailmassa Carnage liittoutui toisten sekopäiden Shriekin, Raadon, Demomörön ja Doppelgangerin kanssa. Venom liittoutui taas vastahakoisesti Hämähäkkimiehen kanssa tätä uhkaa vastaan. Muiden sankareiden avulla – joihin lukeutuivat Deathlok, Musta Kissa, Kapteeni Amerikka ja Rautanyrkki – he palauttivat Kasadyn Ravencroftiin. Tämäkään reissu ei kestänyt kauan. Seuraavan vankilapaon yhteydessä Kasady otti tehtäväkseen tappaa ainoan ystävänsä koskaan, Billy Bentinen – toivoen edistävänsä näin viestiään kaaoksesta ja tuhoavansa käsitykset, että ystävyyteen pitäisi vastata ystävyydellä. Hämähäkkimies päihitti Carnagen vasta kun Bentine huiputti olennon palaamaan ihmismuotoon, jolloin Kasady oli altis normaalille tyrmäykselle.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Muiden epäonnistuneiden pakoyritysten myötä Kasady vaikutti rypevän sen aiheuttamassa riemussa, mutta symbiootilla oli toinen temppu hihassaan: se yritti odottamatonta ja hylkäsi Kasadyn vallaten myöhemmin John Jamesonin, Ravencroftin turvallisuuspäällikön. Etsien Hämähäkkimiehen – jona tällöin toimi Ben Reilly – symbiootti salli seittisingon voittaa uuden isäntänsä. Ilman Jamesonia olento valtasi Benin luoden miltei voittamattoman Hämähäkkicarnagen. Benin tahdonvoima kuitenkin voitti; hän pystyi hallitsemaan symbiootin murhahaluja tarpeeksi kauan palauttaakseen sen Ravencroftiin, jossa se taltutettiin jälleen kerran. Päättäväinen symbiootti omaksui pian uuden lähestymistavan: se yritti riivata avaruutta tutkivan Hopeasurffarin luoden Kosmisen Carnagen. Tuntien symbioottien tappavan rodun ennestään Surffari voitti olennon ja sulki sen energiakoteloon.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Symbiootti pakeni lopulta ja palasi isäntänsä luokse, vain joutuakseen Venomin syömäksi jolloin Kasady jäi voimattomaksi. Mutta juuri kun maailma luuli Carnagen olevan lopullisesti mennyttä, Kasady pakeni taas Ravencroftista – kaukaisen äänen houkuttelemana Negatiiviselle vyöhykkeelle. Ääni kuului toiselle symbiootille. Vaikka olento ei ollut sama kuin Kasadyn aiempi loinen, se oli aivan yhtä tappava. Jälleen yhdessä itseään pahemman olennon kanssa Kasady taisteli Hämähäkkimiestä ja Blastaaria vastaan. Vaikka hänet vangittiin, kuolettava Carnage oli jälleen löytänyt tiensä takaisin maailmaan.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Myöhemmin Norman Osborn sai Carnagen symbiootin käsiinsä ja surmasi entisen rikostoverinsa, Phil Urichin, joka käytti viimeisinä vuosinaan Mörön nimeä. Osborn loi symbiootin ja kehittämänsä menninkäisseerumin avulla uuden superrikollisen, Punaisen menninkäisen.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Carnage kykenee nostamaan 20 tonnia, muokkaamaan symbiootistaan esimerkiksi aseita sekä ampumaan siitä paloja. Lisäksi Carnage on yliluonnollisen ketterä, ja kykenee muuttumaan näkymättömäksi tai muokkaamaan itsensä "normaalimman" näköiseksi. Carnage ei pysty tuottamaan seittiä, toisin kuin Venom ja Hämähäkkimies.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Ultimate Carnage esiintyi Hämähäkkimiehen Ultimate Spider-Man -lehdessä vuonna 2006. Tutkija Curt Connors yritti keksiä "yleislääkkeen" Peterin verta tutkimalla, joka olisi voinut parantaa esimerkiksi syövän.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Koe epäonnistui, ja kokeesta syntyi Carnage. Carnage alkoi "syödä" ihmisiä, jotta hänestä tulisi Peterin näköinen. Uhreja olivat muun muassa Gwen Stacy. Hämähäkkimies onnistui kukistamaan Carnagen, kun siitä tuli valmis. Peter kuitenkin päätti lopettaa Hämähäkkimiehen tarun.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Cletus Kasady eli Carnage esiintyi animaatiossa vasta vuoden 1994 Hämähäkkimies-sarjassa. Näillä muutamilla kerroilla häntä ääninäytteli Scott Cleverdon.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Jaksot, joissa Cletus Kasady/Carnage esiintyvät:


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: 37 "Venomin paluu",


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: 38 "Carnage" ja


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: Jaksossa 50 "Mary Janen etsintä" oli Mysterion rakentama Carnage-robotti.


title: Carnage (sarjakuvahahmo)

text: 64–65 Hämähäkkisodissa (Carnage-symbiootti yhdistettynä Peter Parkeriin) (tosin on mahdollista, ettei Carnagen symbiootti ole sama, kuin se oli tässä maailmassa).


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text: Pesäpallon sopupeliskandaali oli tapahtumasarja vuonna 1998, jolloin suuri joukko pesäpallon pelaajia, johtohenkilöitä, toimitsijoita ja edustajia tavoitteli taloudellista hyötyä sopimalla pesäpallo-ottelujen lopputuloksista ja lyömällä vetoa varmoista tuloksista. Poliisin käynnistämässä esitutkinnassa oli 460 henkilöä, joista valtaosalle ei tullut syytteitä. Langettavan tuomion sai kolmekymmentä ihmistä. Rangaistukset vaihtelivat sakoista ehdolliseen vankeuteen. Lisäksi tuomitut joutuivat maksamaan voittojaan takaisin Veikkaus Oy:lle. Veikkaus Oy:n arvio tappioista oli noin 14 miljoonaa markkaa.


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text: Viimeisten syytteiden käsittely alkoi Vantaan käräjäoikeudessa 25. lokakuuta 2005 yhdeksää miestä koskien.


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text: Pesäpallon suosio laski huomattavan paljon tapauksen takia, vaikka skandaaliin ei sekaantunut kuin pieni osa lajin toimijoista.


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text: Pesäpalloilun musta torstai -nimitystä käytetään päivämäärästä 13. elokuuta 1998, jolloin sopupeliskandaali tuli ilmi ja tapahtumasarjan keskeisimmät ottelut pelattiin. Kyseisenä päivänä MTV3 uutisoi Kymmenen uutisissa toimittaja Erkki Valtamäen tekemän jutun Seinäjoella 11. elokuuta pelatusta Seinäjoen Maila-Jussit – Kankaanpään Maila -ottelusta, jota toimittaja epäili niin sanotuksi sopupeliksi. Toimittaja epäili, että joukkueet olisivat sopineet pelin päättyväksi tasan. Jutun vakuudeksi Valtamäki oli haastatellut ottelussa 3-pesällä toiminutta aputuomaria, joka totesi pelin näyttäneen hieman oudolta.


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text: Valtion vedonlyöntiyhtiö Oy Veikkaus Ab:ssä yhtiön tietokoneet näyttivät 10. elokuuta lähtien pelipanosten kertyneen epätavallisesti tietyille yhdistelmille. Automaattinen varojärjestelmä sulki kaksi yhdistelmää 13. elokuuta kello 17.09 ja 17.11. Pelit päättyivät lopulta Veikkauksen kannalta epäedullisesti noin 10–14 miljoonan markan tappioon.


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text: Veikkauksen kaupallinen johtaja Jussi Isotalo kutsui 14. elokuuta aamulla Superpesis Oy:n toimitusjohtaja Kimmo Tolosen ja kilpailupäällikkö Arto Ojaniemen neuvotteluun Veikkauksen toimitiloihin, jossa Isotalon kerrotaan puhuneen tapahtumasta Pitkävedon historian suurimpana skandaalina.


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text: "11.08.1998 pelattu ottelu"


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text: "13.08.1998 pelatut sovitut ottelut"


title: Pesäpallon sopupeliskandaali

text:
"Käräjäoikeudessa tuomitut osalliset:"
Muut rangaistukset:


title: Dario Fo

text: Dario Fo (s. 24. maaliskuuta 1926 Sangiano, Varesen maakunta, Italia – 13. lokakuuta 2016 Milano) oli italialainen yhteiskuntakriittinen ja satiirinen näytelmäkirjailija, teatteriohjaaja ja näyttelijä. Hän sai kirjallisuuden Nobel-palkinnon vuonna 1997.


title: Dario Fo

text: Fo vieraili Suomessa useasti ja ohjasi teoksiaan muun muassa Kansallisoopperassa ja Lilla Teaternissa. Fo hyödynsi commedia dell’arten keinoja ja improvisaatiota. Hänen vasemmistolaiset ajatuksensa johtivat väkivaltauhkauksiin ja porttikieltoihin sekä TV-sarjan lakkauttamiseen. Töissään Fo kritisoi esimerkiksi katolisen kirkon aborttipolitiikkaa, järjestäytynyttä rikollisuutta, lahjontaa ja korruptiota.


title: Dario Fo

text: Fon tunnetuimpia näytelmiä ovat keskiaikaisiin monologeihin perustuva "Mysteerio Buffo" ("Mistero Buffo", 1969) ja "Näillä palkoilla ei makseta" eli "Ei makseta, ei makseta" (1974).


title: Dario Fo

text: Fo syntyi Pohjois-Italiassa ja oppi kunnioittamaan tarinankertojia kuunnellessaan isoisäänsä, lombardialaisia kalastajia ja lasinpuhaltajia. Vuonna 1940 Fo yritti aloittaa taideopinnot, mutta väliin tuli toinen maailmansota. Sodan jälkeen hän opiskeli arkkitehtuuria ja esiintyi pikkuteattereissa.


title: Dario Fo

text: Fo työskenteli yleensä yhdessä vuonna 2013 kuolleen vaimonsa Franca Ramen kanssa ja vieraili mielellään pienissäkin ulkomaalaisissa teattereissa. Italiassa hän kiersi työläiskaupunkien pikkuteattereissa.


title: José Saramago

text: José de Sousa Saramago (16. marraskuuta 1922 Azinhaga, Ribatejo, Portugali – 18. kesäkuuta 2010 Lanzarote, Espanja) oli portugalilainen kirjailija, joka sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1998. Hän on Portugalin tunnetuin nykykirjailija. Saramago kirjoitti näytelmiä, romaaneja, runoja, esseitä ja lehtiartikkeleita.


title: José Saramago

text: Saramagon vanhemmat olivat José de Sousa ja Maria de Piedade. Hän vietti pitkiä aikoja lapsuudestaan lukutaidottomien äidinpuoleisten isovanhempiensa luona. Hän kävi muutaman vuoden oppikoulua, mutta joutui perheen rahatilanteen vuoksi siirtymään ammattikouluun. Sielläkin opetettiin kirjallisuutta, ja valmistuttuaan Saramago alkoi viettää iltojaan Lissabonin kaupunginkirjastossa työskennellen päivisin autokorjaamossa.


title: José Saramago

text: Vuonna 1944 Saramago avioitui konekirjoittaja Ilda Reisin kanssa. He erosivat vuonna 1970. Liitosta on yksi tytär. Vuonna 1988 Saramago meni naimisiin espanjalaisen toimittajan Pilar del Ríon kanssa. Del Río on kääntänyt Saramagon teoksia espanjaksi.


title: José Saramago

text: Saramago valmistui teknikoksi ja teki monenlaista ruumiillista työtä ennen kuin aloitti uransa toimittajana, kääntäjänä ja kirjailijana. Hänet erotettiin 1975 Diário de Notícias -lehden toimittajan tehtävistä. Jälkeenpäin hän kiitti erottamista sanoen, että sen ansiosta hänestä tuli kirjailija.


title: José Saramago

text: Saramago oli vuodesta 1969 Portugalin kommunistisen puolueen jäsen ja ateisti. Nämä aiheuttivat hänelle ongelmia katolisessa Portugalissa, varsinkin teoksen "Jeesuksen Kristuksen evankeliumi" ilmestymisen jälkeen. Portugalin valtio veti teoksen pois eurooppalaisen kirjallisuuspalkinnon ehdokaslistalta, minkä jälkeen Saramago muutti pois Portugalista Kanariansaarten Lanzarotelle. Hän sairasti leukemiaa ja kuoli Lanzarotella perheensä läsnä ollessa. Hänen ruumiinsa vietiin portugalilaisella sotilaskoneella Portugaliin haudattavaksi.


title: José Saramago

text: Saramagon kieli ja lauserakenne ovat vuolasta tajunnanvirtaa: yksi virke voi olla koko sivun mittainen. Keskusteluissa vuorosanat on eroteltu toisistaan ainoastaan pilkulla ja isolla alkukirjaimella, joten toisinaan on vaikeaa saada selville, kenen sanoma mikäkin vuorosana on. Teoksissaan Saramago pyrkii tuomaan esille inhimillisen näkökulman historiallisiin tapahtumiin. Teosten henkilöt ovat pieniä ihmisiä, joita suuremmat voimat heittelevät, mikä tuo teoksiin satiirin vireen. Teoksessa "Kaikkien nimet" (1997) yksilö katoaa väestörekisterin painajaismaiseen byrokratiaan kafkamaiseen tyyliin. Saramagon teokset ovat usein pohdiskelevia ja aiheiltaan hyvin mielikuvituksellisia. Usein keskeisetkin henkilöt ja paikat on jätetty nimeämättömiksi. Kirjojen tyyliä on luonnehdittu muun muassa yhteiskunnallisen ja maagisen realismin yhdistelmäksi.


title: José Saramago

text: Saramagon esikoisromaani 1947 ei kiinnittänyt erityistä huomiota, ja hän työskenteli sen jälkeen vakuutusvirkailijana, toimittajana ja kirjallisuuskriitikkona. Ennen toisen romaaninsa ilmestymistä 1977 hän kirjoitti runoja. Kansainvälisen huomion kohteeksi hän nousi vasta teoksellaan "Baltasar ja Blimunda" (1982). Parhaimpana Saramagon teoksista pidetään romaania "Ricardo Reisin viimeinen vuosi" (1984, suomeksi 2012), joka kuvaa Portugalin historian 1930-lukua runoilija Fernando Pessoan sivupersoonan kautta. Viimeiseksi Saramagon kirjoittamaksi teokseksi jäi satiirinen "Caim" (2009), jossa kirjailija kertoo uudelleen Vanhan testamentin tarinoita.


title: José Saramago

text: Syksyllä 2011 José Saramagon säätiö ilmoitti kateissa olleen romaanin julkaisusta. Teos ilmestyi nimellä "Claraboia". Saramago kirjoitti sen 1950-luvulla, ja se lojui kustantajan arkistojen kätköissä. Saramago pysyi siitä vaitonaisena ja jätti perillisilleen päätösvallan. Teos ilmestyi syksyllä 2011 ja on sittemmin julkaistu useilla kielillä.


title: José Saramago

text: Saramago sai tärkeimmän portugalinkielisen kirjallisuuden palkinnon Camões-palkinnon vuonna 1995. Vuonna 1998 hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon ensimmäisenä portugalilaisena. Palkintolautakunnan perustelujen mukaan "hän tuo mielikuvituksen, myötätunnon ja ironian kannattelemilla vertauksillaan pakenevan todellisuuden yhä uudelleen käden ulottuville".Lisäksi Saramago julkaisi esseitä ja päiväkirjansa Lanzaroten ajoilta.


title: Pystykorva (täsmennyssivu)

text: Pystykorva voi tarkoittaa:


title: Friedrich Schiller

text: Johann Christoph Friedrich Schiller, vuodesta 1802 lähtien von Schiller (10. marraskuuta 1759 Marbach am Neckar – 9. toukokuuta 1805 Weimar), oli saksalainen runoilija, näytelmäkirjailija ja historioitsija. Useimmiten hänestä käytetään nimeä Friedrich Schiller. Häntä pidetään yhdessä Johann Wolfgang von Goethen kanssa saksalaisen klassismin merkittävimpänä kirjailijana. Monet hänen näyttämöteoksistaan kuuluvat saksankielisten teattereiden perusohjelmistoon ja hänen balladinsa lukeutuvat suosituimpiin saksalaisiin runoihin.


title: Friedrich Schiller

text: Friedrich Schillerin isä Johann Caspar Schiller oli lääkäri ja toimi lääkintäluutnanttina Württembergin herttuan Karl Eugenin armeijassa. Vuonna 1766 perhe muutti Ludwigsburgiin, ja samana vuonna Schiller meni latinakouluun. Ensimmäiset näytelmäkokeilunsa ("Die Christen" ja "Absalon") hän teki vuonna 1772, mutta nämä teokset eivät ole säilyneet.


title: Friedrich Schiller

text: Vanhempien vastalauseista huolimatta herttua Karl Eugen pakotti murrosikäisen Schillerin opiskelemaan Hohe Karlsschulen sotilasakatemiaan Stuttgartiin, jossa tämä opiskeli aluksi oikeustiedettä. Schiller joutui tekemään runsaasti sulkeisharjoituksia ja oli ilmeisesti vielä viisitoistavuotiaanakin vuoteenkastelija. Tämän takia häntä rangaistiin kaksi kertaa ankarasti. Salaa hän luki tovereidensa kanssa kiellettyjä kirjoja ja nuuskasi tupakkaa.


title: Friedrich Schiller

text: Kun Solituden linnassa toiminut akatemia siirrettiin vuonna 1775 Stuttgartin keskustaan, Schiller vaihtoi opintolinjansa oikeustieteestä lääketieteeseen. Näihin aikoihin hän luki intensiivisesti Sturm und Drangin runoilijoiden ja Klopstockin teoksia sekä kirjoitti näytelmää "Der Student von Nassau", joka ei ole säilynyt. Vuonna 1776 ilmestyi hänen ensimmäinen painettu runonsa "Der Abend". Samana vuonna Schiller perehtyi Rousseaun, Plutarkhoksen, Goethen ja Shakespearen teoksiin ja alkoi kirjoittaa teosta "Rosvot". Vuonna 1779 Schiller aloitti opintoihin liittyvän tutkimustyönsä ja pyysi eroa sotilasakatemiasta, mihin ei kuitenkaan suostuttu. Viimein vuonna 1780 hän sai lähteä akatemiasta ja suoritettua tohtoritutkinnon. Hänestä tuli sotilaslääkäri.


title: Friedrich Schiller

text: Vuonna 1781 Schiller sai valmiiksi draaman "Rosvot", ja se painettiin samana vuonna anonyyminä. Ensiesitys tapahtui Mannheimin teatterissa 13. tammikuuta 1782. Kielloista huolimatta Schiller päätti matkustaa seuraamaan ensiesitystä Mannheimiin joutuen samalla poistumaan valtion rajojen ulkopuolelle. Esityksestä tuli suuri menestys, ja erityisesti opiskelijat ottivat teoksen vastaan haltioituneena. Herttua Karl Eugen ei kuitenkaan pitänyt Schillerin tempauksista, vaan sulki hänet vankilaan 14 päiväksi, kun tämä oli palannut Mannheimista. Herttua kielsi Schilleriä myös kirjoittamasta vastaisuudessa komedioita ja muuta vastaavaa.


title: Friedrich Schiller

text: "Rosvojen" tuoma tuulahdus vapaudesta oli kuitenkin jo vaikuttanut kuulijoihin. 22. syyskuuta Schiller pakeni hyvän ystävänsä Andreas Streicherin kanssa jälleen Stuttgartista Mannheimiin, jossa hän luki kuulijoille ääneen teoksensa "Fiesko: Historiallinen murhenäytelmä". Streicher kirjoitti myöhemmin Schillerin pakomatkoista kirjassaan "Schillers Flucht von Stuttgart und Aufenthalt in Mannheim von 1782 bis 1785".


title: Friedrich Schiller

text: Vuonna 1783 Schiller oleskeli Bauerbachissa, jossa hän sai valmiiksi teoksen "Kabale und Liebe" ja aloitti teoksen "Don Carlos" kirjoittamisen. Palattuaan Mannheimiin hän sairastui syyskuussa 1783 hermokuumeeseen (malariaan), jota esiintyi tällä tuohon aikaan vielä hyvin soisella seudulla. Mannheimissa Schiller toimi näytelmäkirjailijana vuoteen 1785 asti. "Fiesko" ja "Kabale und Liebe" esitettiin siellä ensimmäisen kerran vuonna 1784. Teatterin intendentti Wolfgang Heribert von Dalberg jätti kuitenkin uusimatta Schillerin sopimuksen, minkä seurauksena Schiller joutui ottamaan paljon velkaa.


title: Friedrich Schiller

text: Schiller hankkiutui ystävyyteen ja kirjevaihtoon Christian Gottfried Körnerin kanssa, joka myöhemmin vuosina 1812–1816 julkaisi Schillerin teosten kokonaislaitoksen. Huhtikuussa 1785 Schiller matkusti Körnerin luokse Leipzigiin, ja tämä auttoi hänet taloudellisesta ahdingosta. Kesällä Schiller kirjoitti Gohlisin kylässä kuuluisan "Oodin ilolle". Syksyllä Schiller lähti Körnerin mukaan Dresdeniin.


title: Friedrich Schiller

text: Vuonna 1787 Schiller matkusti Weimariin ja tutustui siellä Johann Gottfried von Herderiin ja Christoph Martin Wielandiin. Matkallaan Rudolstadtissa Schiller tutustui tulevaan vaimoonsa Charlotte von Lengefeldiin. "Don Carlos" ilmestyi samana vuonna ja sai heti ensiesityksensä. Goethe tapasi Schillerin Rudolstadtissa vuonna 1788 palattuaan Italian matkaltaan, mutta kumpikaan ei tuolloin kiinnostunut toistensa tekemisistä. Samana vuonna Schiller sai valmiiksi ensimmäisen ja ainoan osan teoksesta "Geschichte des Abfalls der Vereinigten Niederlande", joka käsitteli Kahdeksankymmenvuotista sotaa (Alankomaiden itsenäisyyssotaa).


title: Friedrich Schiller

text: Vuonna 1789 Schiller sai professorin viran Jenasta, pettymyksekseen tosin vain palkattoman. Jenassa hän opetti historiaa, vaikka olikin filosofian professori. Hän oli kuitenkin pätevöitynyt virkaan erityisesti kirjoitettuaan Alankomaita käsitelleen teoksensa. Uutinen "Rosvot"-teoksestaan tunnetun Schillerin nimittämisestä virkaan otettiin Jenassa vastaan riemuiten. Virkaanastujaisluentoa varten varattu sali tuli tupaten täyteen, ja kuulijoiden oli vaihdettava suurempaan saliin. Koko kaupungissa kuohui. Samana vuonna Schiller ystävystyi Wilhelm von Humboldtin kanssa.


title: Friedrich Schiller

text: 22. helmikuuta 1790 Schiller meni naimisiin Charlotte von Lengefeldin kanssa. Kaikki näytti menevän hyvin niin ammatissa kuin perhe-elämässäkin. Kuitenkin jo vuonna 1791 Schiller sairastui hengenvaarallisesti. Hän sai 3. tammikuuta kohtauksen ja krampinomaisen yskänpuuskan sekä menetti joksikin aikaa tajuntansa. Kaksi viikkoa myöhemmin sekä vielä toukokuussa Schiller sai uusia kohtauksia. Hän oli sairastunut tuberkuloosiin, josta ei enää tervehtynyt koko elämänsä aikana.


title: Friedrich Schiller

text: Schiller sai tanskalaiselta Augustenburgin herttua Fredrik Kristianilta ja kreivi Ernst Heinrich von Schimmelmannilta tuhannen taalerin suuruisen vuosittaisen rahallisen tuen kolmen vuoden ajaksi, jotta voisi toipua sairaudestaan. Hän alkoi tutkia Immanuel Kantin filosofiaa ja teki ensimmäiset luonnokset "Wallenstein"-näytelmätrilogiaa varten.


title: Friedrich Schiller

text: Vuonna 1792 Schilleristä tuli "Rosvojen" ansiosta Friedrich Gottlieb Klopstockin, Johann Heinrich Pestalozzin, George Washingtonin ja Tadeusz Kościuszkon rinnalla yksi Ranskan tasavallan kunniakansalaisista. Syynä oli pikemminkin Schillerin maine kapinallisena kuin hänen todelliset tekonsa. Hän suhtautui Ranskan vallankumoukseen aluksi myönteisesti, mutta pelkäsi koko ajan vapauden kannattajien muuttuvan mahdollisesti tyrannian kannattajiksi. Itse asiassa kävikin niin, että vapaustaistelijat teloittivat myöhemmin Ranskan kuninkaan, mitä Schiller piti karmeana tekona.


title: Friedrich Schiller

text: Vuonna 1794 Schiller tutustui kustantaja Friedrich Cottaan, joka lupasi alkaa julkaista Schillerin suunnittelemia aikakauslehtiä "Die Horen" ja "Musenalmanach". Goethe lupasi Schillerille osallistua "Die Horen" -lehden toimittamiseen, ja kahdesta kirjailijasta tuli kirjeenvaihtoystäviä. Syyskuussa 1794 Schiller vietti kaksi viikkoa Goethen luona. Sielläkin hän noudatti samaa päivärytmiä kuin kotonaan: hän nukkui puoleenpäivään asti ja teki töitä öisin. Tietoisina Schillerin perinteisistä asenteista Goethe ja hänen monivuotinen avovaimonsa Christiane Vulpius yrittivät pitää avoliittonsa salassa, joten Christiane ja hänen viisivuotias poikansa August pysyivät piilossa Schilleriltä. Kaksi viikkoa kestäneen piileskelyn on täytynyt tuottaa melkoista vaivaa Goethen talossa. Schiller kuvasi Goethen suhdetta Vulpiukseen Goethen ”ainoana lipsahduksena” ja arvosteli Goethea kirjeessä ”väärien käsitteiden käyttämisestä perheonnesta puhuttaessa”. Vapaamielinen Goethe luonnehti suhdetta yksinkertaisesti ”avioliitoksi ilman seremonioita”. Goethea sen sijaan närkästytti Schillerin suunnaton intohimo korttipeleihin.