title: Hagia Sofia

text: Hagia Sofian paikalla oli aluksi ollut Constantius II:n rakennuttama kirkko, joka oli rakennettu vanhan Apollon temppelin raunioiden paikalle. Tämä kirkko tuhoutui 15. tammikuuta 532 niin sanotun Nika-kapinan yhteydessä. Keisari Justinianus I päätti rakennuttaa vanhan paikalle uuden kirkon. Sen arkkitehdit olivat Platonin Akatemian viimeinen johtaja Isidoros Miletoslainen ja Anthemios Tralleislainen. Justinianuksen tavoite oli rakentaa kaikkien aikojen loisteliain kirkko. Kirkon valmistuttua hänen kerrotaan huudahtaneen: ”Olen voittanut sinut, Salomo!” Kirkon 55 metriä korkeaa kupolia reunustaa kaksi puolikupolia, ja sen alareunassa olevat 40 ikkunaa luovat vaikutelman, että kupoli leijuu ilmassa. Hagia Sofia vihittiin käyttöön 27. joulukuuta 537. Kirkon suuri kupoli romahti maanjäristyksen yhteydessä vuonna 557, mutta se jälleenrakennettiin ja kirkko vihittiin jälleen käyttöön vuonna 563. Hagia Sofiasta tuli pian Konstantinopolin ja koko Bysantin valtakunnan tärkein kirkko ja myös tärkein bysanttilaista arkkitehtuurin tyyliä edustava rakennus.


title: Hagia Sofia

text: Vuonna 1204 neljännen ristiretken jäsenet valtasivat Konstantinopolin ja perustivat Latinalaisen keisarikunnan. Hagia Sofia toimi katolisena kirkkona siihen asti, kun Nikaian keisarikunta valtasi takaisin Konstantinopolin.


title: Hagia Sofia

text: Vuonna 1453 osmanit valtasivat Konstantinopolin, ja tuolloin varsin huonokuntoinen Hagia Sofia korjattiin moskeijaksi. Samalla kirkon useat mosaiikit peitettiin. Moskeijalle rakennettiin kaksi minareettia sulttaani Bayezid II:n määräyksestä. Myöhemmin sulttaani Selim II määräsi rakennettavaksi moskeijan länsipuolelle kaksi uutta minareettia, joiden rakentamisesta vastasi hänen luottoarkkitehtinsa Mimar Sinan. Vuonna 1934 Turkin tasavallan yksinvaltainen presidentti Kemal Atatürk määräsi, että moskeijasta tehdään museo.


title: Reš

text: Reš tai joissakin murteissa riš on heprealaisen, foinikialaisen ja aramealaisen kirjaimiston 20. kirjain. Se on arabialainen ran, kreikkalaisen rhoon, kyrillisen Р:n ja latinalaisen R:n edeltäjä. Heprealaisessa numerojärjestelmässä rešillä on lukuarvo 200.


title: Reš

text: Heprean kielessä reš ääntyy /r/. Reš on yksi niistä viidestä heprean kirjaimesta, jotka eivät voi kahdentua eli joiden sisässä ei voi olla dageš-pistettä. Kirjaimen nimi tulee päätä tarkoittavasta sanasta. () Talmud selittää vertauskuvallisesti rešin kuvaavan pahaa ihmistä (sana "raša"), josta viereisen kirjaimen qofin ("qadoš", pyhä) kasvot ovat kääntyneet pois. Qofin pieni rašiin päin osoittava uloke kuvaa pyhyyden kruunua, jonka katuva reš voi saada.


title: Reš

text: Esimerkkejä:


title: Mälarinlaakso

text: Mälarinlaakso () on alue Mälaren-järven ympärillä Keski-Ruotsissa. Alueeksi käsitetään Tukholman, Uppsalan, Västmanlandin ja Södermanlandin läänit, jotka koostuvat 53:sta kunnasta. Mälarinlaakso on alun perin ruotsinsuomalaisten nimitys keskiselle Sveanmaalle Ruotsissa. Mälarinlaaksoa on kaavailtu myös ehdokkaana suomen kielen hallintoalueeseen, johon kuului aiemmin vain viisi kuntaa Pohjois-Ruotsissa.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkisto (lyhenne KA, vuosina 1869–1994 Valtionarkisto, ) on valtion virasto, joka vastaa arkistotoimesta Suomen alueella. Se kuuluu hallinnollisesti opetus- ja kulttuuriministeriön alaisuuteen. Kansallisarkisto muodosti aiemmin yhdessä seitsemän maakunta-arkiston kanssa Suomen arkistolaitoksen, mutta vuonna 2017 maakunta-arkistot sulautettiin osaksi Kansallisarkistoa ja vanhan arkistolaitoksen rakenteet purettiin.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkiston tehtävänä on varmistaa kansalliseen kulttuuriperintöön kuuluvien viranomaisten asiakirjojen säilyminen ja toimia arkistotoimen asiantuntijaviranomaisena sekä edistää kansalliseen kulttuuriperintöön kuuluvien yksityisten asiakirjojen säilymistä ja hankkia niitä kokoelmiinsa. Tämän lisäksi arkisto huolehtii säilyttämänsä asiakirjallisen kulttuuriperinnön tarjoamisesta tutkijoiden käyttöön. Se osallistuu myös alansa tutkimus- ja kehittämistoimintaan.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkisto toimii heraldisten kysymysten asiantuntijavirastona Suomessa. Se vahvistaa valtion, kuntien ja kirkon käyttämät heraldiset tunnukset sekä virastojen sinetit ja esimerkiksi huvialusten ja armeijan joukko-osastojen liput. Kansallisarkiston kirjasto toimii arkistotoimen, heraldiikan ja sigillografian erikoiskirjastona. Kansallisarkisto tarjoaa opastusta toimialaansa kuuluvissa asioissa niin yksityishenkilöille, yhteisöille kuin viranomaisillekin.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkiston johtajana toimii pääjohtaja, jolla on valtionarkistonhoitajan arvonimi. Kansallisarkistossa työskenteli noin 240 henkilöä vuonna 2018. Arkisto jakautuu aineistohallinnan, tietopalvelun, tutkimuksen ja kehittämisen ja toiminnanohjauksen vastuualueisiin.Kansallisarkisto toimii yhdeksällä eri paikkakunnalla: Helsingissä, Hämeenlinnassa, Inarissa, Joensuussa, Jyväskylässä, Mikkelissä, Oulussa, Turussa ja Vaasassa. Kansallisarkiston kokonaisaineistomäärä on noin 210 hyllykilometriä.Lisäksi Inarissa saamelaiskulttuurikeskus Sajoksessa toimii vuonna 2012 perustettu Saamelaisarkisto, jonne saamelaisviranomaiset siirtävät pysyvästi säilytettävät paperiasiakirjansa. Lisäksi arkisto ottaa vastaan saamentutkimukselle merkittävien yksityishenkilöiden, sukujen, yhdistysten, säätiöiden ja yritysten arkistoja. Arkistoitujen asiakirjojen lisäksi Saamelaisarkistossa on nauhoitearkisto audiovisuaaliselle aineistolle ja äänitteille.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkisto sai alkunsa vuonna 1809, kun Suomen sodan päättäneessä Haminan rauhansopimuksessa Ruotsi määrättiin luovuttamaan Suomea koskevat asiakirjat ja arkistot Venäjän haltuun. Tukholmaan lähetettiin vuonna 1810 arkistokomissio valitsemaan Suomea koskevat aineistot Ruotsin arkistoista. Työ oli odotettua hitaampaa, sillä ruotsalaiset olivat haluttomia noudattamaan vaatimuksia arkistojen luovuttamisesta. Niinpä elokuussa 1810 päätettiin kuljettaa siihen mennessä saatu aineisto Suomeen ja jatkaa työtä myöhemmin. Tukholmaan saapui 26. lokakuuta laiva, jolla vietiin Turkuun 83 laatikollista aineistoa. Juhannuksen 1811 tienoilla aineistoa vietiin vielä viisi laatikollista lisää.


title: Kansallisarkisto

text: Aineistoille vuokrattiin Turun Akatemiatalon alakerrasta kaksi huonetta, joihin sijoitettiin Ruotsista tuotujen aineistojen lisäksi yliopiston kanslerinviraston asiakirjat. Arkistoa hoitamaan palkattiin ylimääräinen vahtimestari, joka ei kuitenkaan pidemmän päälle kyennyt hoitamaan kaikkia arkistotehtäviä. Siksi Suomen senaatti anoi keisarille 30. heinäkuuta 1816 lähettämässään kirjeessä lupaa palkata virkailija hoitamaan ja järjestämään senaatin arkistoa. Keisari hyväksyi esityksen ja antoi 25. marraskuuta luvan pysyvän arkistoviran perustamiseen. Tätä pidetään Kansallisarkiston varsinaisena perustamispäivänä.


title: Kansallisarkisto

text: Senaatin arkiston ensimmäiseksi arkistonhoitajaksi nimitettiin Johan Henrik Calonius 29. tammikuuta 1817. Hänen alaisuudessaan arkisto siirtyi Helsinkiin, josta vuonna 1812 oli tullut Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupunki. Arkistot sisältäneet puulaatikot kuljetettiin Helsinkiin sadan hevosen kolonnassa, joka lähti Turusta 15. maaliskuuta 1819 ja saapui Helsinkiin neljä päivää myöhemmin. Ne sijoitettiin aluksi nykyisen Eteläesplanadin alkupäässä sijainneisiin kivimakasiineihin, mutta siirrettiin samalla tontilla sijainneeseen kivitaloon, kun makasiinit havaittiin kosteiksi. Senaatti pääsi muuttamaan Carl Ludvig Engelin suunnittelemaan Senaatintaloon syyskuussa 1822, ja ilmeisesti myös arkisto siirtyi silloin sinne. Senaatin käyttökirjasto sijoitettiin alempaan kerrokseen, kun taas Ruotsista siirretty historiallinen arkisto sijoitettiin vintille. Tästä seurasi se, että kun tutkijoiden annettiin vapaasti työskennellä vinttitiloissa, sieltä vietiin tuhansia asiakirjoja ja monista jäljelle jääneistäkin sinetit. Historiallisen arkiston alennustilaan kiinnitettiin huomiota vasta vuonna 1843, jolloin arkistoa järjestämään ja luetteloimaan palkattiin Helsingin keisarillisen Aleksanterin yliopiston dosentti Edvard Grönblad. Tehtävää ei annettu arkistonhoitajille, sillä Caloniuksen seuraajat Gustaf Adolf Öhman, Gustav Erik Adolf Estlander, Johan Jakob Nyberg ja Gustaf Pehrman olivat kaikki juristeja, joita historiantutkimus tai arkistohallinnan kehittäminen ei kiinnostanut, eikä kukaan heistä ollut virassa kauaa.


title: Kansallisarkisto

text: Vuonna 1862 arkistonhoitajaksi nimitettiin Karl August Bomansson, joka oli väitellyt tohtoriksi Ahvenanmaan muinaismuistoja käsittelevällä väitöskirjallaan vuonna 1858. Hänet nimitettiin vuonna 1862 myös Helsingin yliopiston Pohjoismaiden historian dosentiksi. Hän alkoi kehittää arkiston toimintaa ja määritteli arkistonhoitajan tehtäviksi huolenpidon historiallisista ja senaatilta tulevista asiakirjoista, yleisön ja tutkijoiden opastamisen sekä keskeisten asiakirjojen julkaisemisen. Hänen ehdotuksestaan senaatin arkistosta tuli 10. toukokuuta 1869 annetun asetuksen myötä Suomen valtionarkisto. Bomansson jatkoi arkistonhoitajana myös Valtionarkistossa, vaikka olikin jo vuonna 1865 ehdottanut virkanimikkeen muuttamista valtionarkistonhoitajaksi. Ehdotus toteutui lopulta vuonna 1880, jolloin Bomanssonista tuli ensimmäinen valtionarkistonhoitaja. Hän pyrki koko virkauransa ajan laajentamaan arkiston kokoelmia, joihin ei hänen mukaansa kuulunut vuonna 1862 yhtäkään keskiaikaista asiakirjaa. Bomanssonin käynnistämässä hankintaohjelmassa kopioitiin aineistoa sekä Moskovassa että Tukholmassa, esimerkiksi vanhan Suomen alueen tilikirjat ja Käkisalmen lääniä Ruotsin vallan aikana koskeneet asiakirjat.


title: Kansallisarkisto

text: Bomansson rekrytoi arkiston amanuenssiksi muinaistutkija Johan Reinhold Aspelinin. Aspelin oli vuonna 1870 perustamassa Suomen Muinaismuistoyhdistystä, ja alkoi sen jälkeen hiljalleen irtautua arkistotehtävistä. Hänen sijalleen Bomansson löysi toisen muinaistutkijan, ahvenanmaalaisen Reinhold Hausenin. Hänet otettiin vuonna 1872 ylimääräiseksi amanuenssiksi, nimitettiin pari vuotta myöhemmin toiseksi amanuenssiksi, ja vuonna 1878 hän korvasi Aspelinin amanuenssina. Vuonna 1880 Hausenin virkanimike muuttui aktuaariksi, ja hänestä tuli Bomanssonin ensimmäinen sijainen. Hausen kokosi arkistoon aineistoa työskennellen Tukholmassa, Kööpenhaminassa, Riiassa ja Pohjois-Saksassa. Syksyllä 1880 hän joutui kuitenkin pitkälti luopumaan keruumatkoista ja tieteellisestä työstä, kun hänet nimitettiin 11. marraskuuta virkaa tekeväksi valtionarkistonhoitajaksi silmäsairaudesta kärsineen Bomanssonin anottua virkavapaata.


title: Kansallisarkisto

text: Bomansson ei enää kyennyt palaamaan virkaansa ja pyysi marraskuussa 1882 eroa. Virkaa haki Hausenin lisäksi yllättäen Aspelin. Valinnasta muodostui myös kielipoliittinen kysymys, sillä Aspelin kuului fennomaaneihin, kun taas Hausen edusti maltillisempaa linjaa. Aspelin sai taakseen tukijoita senaatista, mutta virkaan valittiin silti arkistotoiminnassa kokeneempi Hausen. Hänet nimitettiin virkaan 12. toukokuuta 1883, minkä jälkeen hän alkoi kehittää arkiston toimintaa ja arkistonhallintaa. Viranomaiset tuottivat 1880-luvulla noin 200 hyllymetriä asiakirjoja vuodessa, eikä kaikkea ollut mahdollista säilyttää. Hausen valmisteli vuonna 1883 laajan seulontasuunnitelman, jossa hän katsoi, että hallinnon ja historiantutkimuksen kannalta merkityksettömät asiakirjat voitiin hävittää. Niinpä 1880-luvulta alkaen Valtionarkisto säilytti vain tutkimukselle relevanttia aineistoa. Arkiston ohjaustoiminta keskittyi viranomaisten pysyvästi säilytettävän aineiston tallettamiseen ja toisaalta tutkimusmielessä toissijaisen aineiston hävittämiseen. Lisäksi huomiota kiinnitettiin esimerkiksi säilytysolosuhteisiin ja arkistoitavien asiakirjojen paperin ja musteen laatuun.


title: Kansallisarkisto

text: Vaikka senaatti pyrki 1880-luvulla karsimaan pysyvästi säilytettävää aineistoa, Valtionarkiston tilat senaatin rakennuksessa kävivät yhä ahtaammiksi. Arkistolla oli 1880-luvun alussa käytössään jo 16 huonetta sekä senaatin kirjastoksi tarkoitettu galleriasali. Hajanaisten tilojen valvominen oli vaikeaa, paloturvallisuus oli huono ja osassa tiloista oli kosteusvaurioita. Senaatti antoi vasta valtionarkistonhoitajaksi valitulle Hausenille tehtäväksi ryhtyä valmistelemaan varta vasten Valtionarkistolle suunnitellun rakennuksen pystyttämistä. Hausen sai rakennuksen poikkeuksellisuuden vuoksi valita vapaasti haluamansa arkkitehdin tekemään suunnitelmat. Hän päätyi Gustaf Nyströmiin, joka toimi Polyteknillisessä opistossa nuorempana rakennuskonstruktio-opin opettajana. Nyström matkusti senaatin myöntämällä stipendillä tutustumaan Ruotsin, Saksan, Englannin, Ranskan ja Itävallan arkistorakennuksiin kesällä 1884, minkä jälkeen hän aloitti suunnittelutyön. Luonnokset ja kustannusarvio valmistuivat toukokuussa 1885, ja keisari myönsi senaatin esityksestä heinäkuussa 1886 kustannusarvion mukaisesti varoja arkiston rakentamiseksi. Valtionarkistolle oli varattu valtion omistama kallioinen tyhjä tontti Helsingin Kruununhaassa, ja sinne alettiin tehdä arkiston perustuksia syksyllä 1886. Rakennustyöt päättyivät syksyllä 1890 ja katselmus toimitettiin 22. lokakuuta.


title: Kansallisarkisto

text: Vielä 1850-luvulla oli tavallista, että arkistorakennuksissa ei ollut erillistä makasiinitilaa, vaan aineisto oli tutkijoiden ja muiden vierailijoiden vapaasti käsiteltävissä. Kun British Museumissa ja Ranskan kansalliskirjastossa otettiin käyttöön erillinen makasiini, tällainen järjestely alkoi yleistyä muuallakin. Myös Valtionarkiston rakennukseen tuli erikseen tutkijatila ja makasiini, ja lisäksi niitä yhdistävä kapeampi virasto-osa. Lukusalissa oli suuret ikkunat, jotka toimivat samalla valaistuksena, sillä sähkövaloa ei vielä ollut ja kaasuvalo taas ei tullut kyseeseen paloturvallisuussyistä. Salin kulmissa oli asiakirjahissit, joilla painavia niteitä saatiin liikuteltua. Salin seinillä kulki rautaiset portaat ja kerrostasanteet. Myös makasiinissa oli suuret ikkunat valaistuksen vuoksi. Sen välitasojen lattiat rakennettiin valurautatangoista, jotta ikkunoista tuleva valo pääsisi mahdollisimman hyvin koko makasiiniin. Rakennuksesta tehtiin paloturvallinen rakennusainevalinnoilla sekä palomuureilla, jotka jakoivat makasiinin kolmeen palo-osastoon. Muilta osin paloturvallisen makasiinin hyllyt tehtiin tosin kustannussyistä puusta, mutta tämä oli yleinen käytäntö myös ulkomailla. Arkiston katolle sijoitettiin Carl Eneas Sjöstrandin veistosryhmä, jonka keskellä on Suomea edustava naishahmo ja sen vierellä kirjuri ja historiankirjoittaja. Valtionarkisto oli valmistuessaan Euroopan modernein arkistorakennus.


title: Kansallisarkisto

text: Vaikka Valtionarkiston kehittäminen ja uudisrakennushanke veivät 1880-luvulla suuren osan Hausenin ajasta, hän jatkoi silti myös tieteellistä toimintaa, etenkin keskiajan lähteiden kokoamista ja julkaisemista. Hän paneutui 1880-luvulla Turun tuomiokirkon Mustaan kirjaan, johon oli koottu keskiajan hiippakuntahallinnon asiakirjoja. Hän täydensi sitä, järjesteli tietoja ja toimitti siitä uuden laitoksen, jonka Valtionarkisto julkaisi vuonna 1890. Hänen suurtyönsä oli kuitenkin Suomen keskiajan lähteiden kokonaisesityksen julkaiseminen "Finlands medeltidsurkunder" -julkaisusarjana, jonka ensimmäinen osa kahdeksasta valmistui 1910.


title: Kansallisarkisto

text: 1800-luvun loppu ja 1900-luvun alku oli Valtionarkistolle uuden rakennuksen valmistumisesta huolimatta vaikeaa aikaa. Välit Ruotsin valtionarkistoon kiristyivät, kun Hausen vaati vuonna 1881 rauhansopimuksen mukaisesti Suomea koskevia asiakirjoja luovutettavaksi. Ruotsalaiset kieltäytyivät vedoten siihen, että sopimus koski vain hallinnon tarvitsemia asiakirjoja, ei tutkimuksen kannalta tarpeellisia lähdeaineistoja. Venäjän asiainhoitaja esitti vuonna 1884 Ruotsille nootin, johon se vastasi toisella nootilla. Kiristyneet välit vaikuttivat tiedonsaantiin, ja niin valtionarkisto kuin sota-arkisto epäsivät Hausenilta luvan saada käyttöönsä Suomea koskevaa aineistoa. Lisäksi venäläistämistoimet alkoivat kiihtyä. Ministerivaltiosihteeri Theodor Bruun oli vuonna 1882 siirrättänyt Suomea koskevia asiakirjoja Pietarissa sijainneesta Suomen valtiosihteerinviraston arkistosta Valtionarkistoon. Lisäksi Hausen oli vuonna 1899 keisarin Suomen asiain kansliapäällikkö Carl Alexander Armfeltin kanssa onnistunut salaa siirtämään lisää aineistoa. Vuonna 1901 keisari määräsi uuden ministerivaltiosihteeri von Plehwen esityksestä Bruunin aikana toimitetut asiakirjat siirrettäväksi venäläisen valtakunnanneuvoston arkistoon. Tätä pidettiin toimenpiteenä, jolla Venäjä olisi saanut kannaltaan kiusalliset asiakirjat pois suomalaistutkijoiden ulottuvilta. Senaatti sai viivytettyä päätöksen toimeenpanoa, ja helmikuussa 1901 vapaaehtoiset jäljensivät luovutettavia aineistoja aamusta iltaan. Sortokausien välissä alkuperäiset asiakirjat palautettiin Valtionarkistoon, mutta toisen sortokauden myötä vuonna 1910 ne siirrettiin Suomen valtiosihteerinvirastoon rakennettuun arkistoon Pietariin.


title: Kansallisarkisto

text: Ensimmäisen maailmansodan syttymisen myötä venäläistämistoimet kiihtyivät. Venäjän hallinnolle uhkana pidettyjä virkamiehiä erotettiin ja vangittiin. Valtionarkisto sai venäläistämistoimista osansa, kun valtionarkistonhoitaja Hausen pakotettiin eroamaan, sillä hän oli keväällä 1916 julkaissut löytämiään Suomen sodan aikaisia kirjeitä, jotka kuvasivat muun muassa armeijan heikkoa johtamista ja sotilaiden kärsimystä. Senaatin talousosaston varapuheenjohtaja Mihail Borovitinov antoi Hausenille kaksi vaihtoehtoa: joko hän eroaisi tai hänet karkotettaisiin ja hän menettäisi eläkkeensä. Hausenin eroanomus hyväksyttiin 12. joulukuuta 1916. Hänen tilalleen nimitettiin ilman hakua 4. tammikuuta 1917 Valtionrautateiden liikennekonttorin tariffitoimiston II luokan liikennetarkastaja Leo Harmaja. Harmaja kuitenkin erosi virasta jo 2. toukokuuta 1917. Tällä kertaa virka julistettiin haettavaksi. Myös Hausen haki sitä, mutta hänen sijastaan valtionarkistonhoitajaksi nimitettiin 5. heinäkuuta Hausenin ensimmäisenä sijaisena toiminut Valtionarkiston historiallisen osaston johtaja Johan Wilhelm Ruuth.


title: Kansallisarkisto

text: Itsenäistymistä seurannut sisällissota vuonna 1918 häiritsi arkiston toimintaa niin, että se pidettiin kiinni tammikuun 26. päivästä huhtikuun 22. päivään, ja vasta vuoden 1918 lopulla toiminta alkoi kunnolla vakiintua. Vaikka aukioloaikoja oli pidennetty tutkijasaliin syksyllä 1917 saadun sähkövalon ansiosta, tutkijoiden määrä oli vähentynyt neljänneksellä. Heti sisällissodan taisteluiden päätyttyä arkistonhoitaja Kaarlo Blomsted teki aloitteen sisällissodan ajan asiakirjojen ja muistelmien kokoamiseksi ja järjestämiseksi. Arkistoon saatiin hankkeen puitteissa yksityishenkilöiden muistelmia sekä viranomaisten arkistoja, ja valtioneuvoston päätöksellä väliaikainen lennätinhallitus ja rautatiehallitus määrättiin luovuttamaan arkistolle hallussaan olleet sähkösanomat marraskuun 1917 ja kesän 1918 väliseltä ajalta. Kerättyä aineistoa käytti vuonna 1918 asetettu Vapaussodan historian komitea, joka keräsi myös tahollaan tietoa ja aineistoa sisällissodan tapahtumista. Komitean työn tuloksena julkaistiin sodan kuusiosainen historiikki "Suomen vapaussota vuonna 1918".


title: Kansallisarkisto

text: Suomen ja Neuvostoliiton välisessä Tarton rauhansopimuksessa vuonna 1920 sovittiin myös arkistojen siirtämisestä maiden välillä, jotta mahdollisilta kiistoilta vältyttäisiin. Neuvottelujen jälkeen virallinen sopimus asiakirjojen palauttamisesta solmittiin Helsingissä 18. kesäkuuta 1924. Suomeen siirrettiin Pietarin valtiosihteerinviraston arkistosta Suomea koskevat asiakirjat, ja lisäksi Suomi sai muun muassa Suomen entisen passitoimiston arkistot ja Suomen Pankin Pietarin-konttorin arkistot. Lisäksi sovittiin, että Suomeen tuli siirtää Suomenlinnaa koskevat asiakirjat Ruotsin vallan ajalta. Neuvostoliittoon sen sijaan siirrettiin Suomeen sijoitettuna olleiden venäläisjoukkojen ja sotilaallisten laitosten arkistot. Viranomaisten välinen tehtävänjako ei kuitenkaan Suomessa toiminut, ja venäläisten asiakirjoja oli vuosina 1917–1918 päätynyt Sota-arkistoon ja Kansallismuseoon. Lisäksi osa aineistosta tuhoutui tai hävitettiin tarpeettomana.


title: Kansallisarkisto

text: Valtionarkiston toiminta alkoi sota-ajan jälkeen vakiintua 1920-luvulla. Järjestämis- ja luettelointityöllä pyrittiin edistämään arkistojen käytettävyyttä, ja asiakirjojen tutkimuskäyttöä nopeutettiin laatimalla lähdejulkaisuja. Yksityisarkistojen hankkiminen nousi yhä tärkeämmäksi tehtäväksi, ja sillä haluttiin varmistaa kansakunnan historiaan kuuluvien kirjeiden, päiväkirjojen ja muun keskeisen yksityisen aineiston säilyminen. Siitä huolimatta arkiston käyttö väheni 1920-luvun alussa, sillä pääkaupunkiseudun ulkopuolella asuneilla tutkijoilla ei vaikean taloustilanteen vuoksi ollut mahdollisuutta työskennellä pidempiä aikoja arkistossa. Valtionarkistossa nähtiin, että kauan vireillä ollut ajatus maakunta-arkistoista tulisi toteuttaa ensi tilassa, jotta tutkijoilla olisi mahdollisuus työskennellä lähempänä kotiseutuaan. Jo muutaman vuoden kuluttua tieteellinen toiminta alkoi kuitenkin vireytyä ja humanistisen ja yhteiskuntatieteellisen tutkimuksen painoarvo kasvaa. Myös kiinnostus sukututkimukseen lisääntyi itsenäisyyden alkuvuosina, ja vuodesta 1924 Suomen Sukututkimusseura alkoi jäljentää Suomen luterilaisten seurakuntien historiakirjoja Valtionarkiston tiloissa, ja kopiot talletettiin arkistoon. Kopiontityö jatkui aina 1940-luvulle saakka.


title: Kansallisarkisto

text: Autonomian ajan loppuvuosina arkistoon tulleiden asiakirjojen myötä vuonna 1890 valmistuneen arkistorakennuksen tilat alkoivat loppua kesken. Vuonna 1917 Valtionarkisto otti yhteyttä senaatin kirkollis- ja opetusasiain toimikunnan puoleen lisärakennuksen saamiseksi, mutta ensimmäisen maailmansodan hankalan poliittisen ja taloudellisen tilanteen vuoksi asia ei edennyt. Itsenäistymisen myötä Valtionarkistoon tuli muun muassa entisestä kenraalikuvernöörin kanslian arkistosta 340 hyllymetriä aineistoa, kun normaali vuosikertymä oli 150 hyllymetriä. Niinpä tilantarpeesta tuli entistä akuutimpi. Valtionarkistonhoitaja J. W. Ruuth kääntyi vuonna 1918 jälleen kirkollis- ja opetusasiain toimikuntaan, joka myönsikin arkistolle varat tilapäisen lisätilan vuokraamiseksi Korkeavuorenkadun ja Punanotkonkadun kulmassa olleesta rakennuksesta. Vuonna 1919 käyttöön tullut vuokratilakaan ei ratkaissut vielä tilanpuutetta, sillä sisällissodan jälkiselvittelyistä ja Venäjän kanssa käydyistä rauhanneuvotteluista oli tulossa suuri määrä arkistoitavia asiakirjoja. Ongelmaan tartuttiin kuitenkin toden teolla vasta vuonna 1924, kun ministeriö asetti maakunta-arkistovaltuuskunnan selvittämään pitkään suunnitelmissa olleiden maakunta-arkistojen perustamista.


title: Kansallisarkisto

text: Taloudellisesti vaikeana aikana uusien valtion laitosten perustaminen oli vaikea päätös, ja opetusministeriö vetosi siksi kuntiin ja kaupunkeihin, jotta ne ottaisivat vastuulleen osan kuluista. Ajatus valtiollisesta arkistosta herätti kuitenkin suurta innostusta maakunnissa. Erityisen innokkaita oltiin Viipurissa, jossa lähdettiin heti ajamaan maakunta-arkiston saamista kaupunkiin. Hanke nähtiin siellä koko maakunnan yhteisenä tavoitteena, ja hanketta sitoutuikin parissa viikossa tukemaan taloudellisesti viisi kaupunkia, kaksi kauppalaa ja 30 maalaiskuntaa. Viipurin kaupunginhallitus luovutti Tervaniemessä sijainneen puolivalmiin venäläisen kirkon maakunta-arkiston käyttöön ilmaiseksi. Muutostyöt todettiin kuitenkin niin kalliiksi, että olisi halvempaa rakentaa arkistolle uudisrakennus, jolle varattiinkin tontti Pontuksenkadulta. Kun arkistoasia ei pariin vuoteen edennyt, tontille rakennettiin kansakoulun laajennusosa, ja keskeneräistä kirkkoa alettiin taas tarkastella arkistokäytön kannalta. Uudet suunnitelmat laati arkkitehti Uno Ullberg, ja Tervaniemi valittiin lopulta alkuvuodesta 1931 arkiston ensisijaiseksi sijoituspaikaksi.


title: Kansallisarkisto

text: Prosessi Viipurissa kesti kuitenkin niin kauan, että ensimmäinen maakunta-arkisto ehdittiin perustaa Hämeenlinnaan. Kaupunki vuokrasi valtiolle kaupungintalon kirjastosta ”sopivan huoneiston 30 vuodeksi erinäisillä valtiolle edullisiksi katsottavilla ehdoilla”. Valtionarkisto puolsi kaupungin ehdotusta ja esitti 31. tammikuuta 1927 maakunta-arkistoa perustettavaksi Hämeenlinnaan. Määrärahojen myöntämisen ja kunnostustöiden jälkeen asetus Hämeenlinnan maakunta-arkiston perustamisesta annettiin 8. heinäkuuta 1927, ja maakunta-arkistonhoitajaksi määrättiin Valtionarkiston amanuenssi Yrjö Nurmio. Hänen alaisuudessaan uuteen arkistoon siirrettiin suurin osa Hämeen läänin valtionhallinnon asiakirjoista vuoden loppuun mennessä. Arkisto avattiin virallisesti tutkijoiden käyttöön vuonna 1929. Tampereelta ehdotettiin vuonna 1935 maakunta-arkiston siirtymistä sinne, mutta ehdotus ei johtanut tuloksiin.


title: Kansallisarkisto

text: Hämeenlinnan jälkeen seuraavia maakunta-arkistoja kaavailtiin Turkuun ja Ouluun. Molemmat hankkeet saivat rahoituksen kuntoon vuonna 1930, ja rakennustyöt aloitettiin. Sen sijaan Viipurin hanke ei vieläkään edennyt huolimatta maakunnan aktiivisuudesta arkistoasiassa. Asetus Oulun maakunta-arkistosta annettiin 14. tammikuuta 1932 ja Turun maakunta-arkistosta 9. kesäkuuta 1932. Viipurin Tervaniemeenkin saatiin lopulta maakunta-arkisto helmikuun alussa 1934, ja saman vuoden kesällä avattiin viides maakunta-arkisto Vaasan uuteen arkisto- ja kirjastotaloon.


title: Kansallisarkisto

text: Maakunta-arkistojen perustamisen lisäksi Valtionarkisto laajeni myös Helsingissä, sillä valtio myönsi vuonna 1927 rahoituksen lisärakennukselle. Suunnitelmat Snellmaninkadun varteen rakennetulle lisäsiivelle oli tehnyt jo vuonna 1922 arkkitehti Magnus Schjerfbeck. Se vastasi perusilmeeltään ja tyyliltään alkuperäistä arkistorakennusta, mutta poikkesi yksityiskohtien osalta. Uudisrakennus valmistui vuonna 1928, ja se liitettiin aiemmin erillisenä rakennuksena olleeseen tutkijasaliin. Samalla toimistotiloja sisältänyt yksikerroksinen rakennus korotettiin kaksikerroksiseksi, sillä tutkijakäyntien ja tilattujen aineistojen määrä oli kasvanut ja henkilökuntaa palkattiin lisää. Lisärakennuksen ja maakunta-arkistojen perustamisen myötä 1920-luvun loppu ja 1930-luvun alku olivatkin Valtionarkiston voimakkainta kasvun aikaa.


title: Kansallisarkisto

text: Maailmanpoliittisen tilanteen kiristyessä 1930-luvun lopulla alettiin valtion laitoksissa varautua uuden suursodan uhkaan. Heikon taloustilanteen vuoksi 1903-luvulla rakennettuihin uusiin arkistorakennuksiin ei ollut rakennettu aineistolle suojatiloja pommitusten varalta, vaikka Valtionarkisto olikin sellaista esittänyt. Tilanteen muuttuessa kesän 1939 jälkeen entistä uhkaavammaksi todettiin, että aineistoja oli pakko evakuoida. Aineistosiirrot ennalta määritettyihin suojavarastoihin aloitettiin syksyllä 1939. Arkiston kaikki asiakirjat jaettiin kolmeen ryhmään. Niistä turvaan maaseudulle kuljetettiin tutkimuksen ja hallinnon kannalta tärkeimmät asiakirjat sekä muut aineistot, jotka ”myöskin oli ehdottomasti koetettava pelastaa”. Kolmannen ryhmän aineistot jätettiin arkiston tiloihin Helsinkiin. Kahteen ensimmäiseen ryhmään oli kuitenkin luokiteltu liikaa aineistoa, eikä kaikkea voitu siirtää. Lisäksi tarvittavien varojen puuttuessa asiakirjat jouduttiin säilömään höylätystä laudasta tehtyihin pakkilaatikoihin. Lokakuun loppuun mennessä Valtionarkistosta oli siirretty turvaan noin 1 400 laatikkoa.


title: Kansallisarkisto

text: Lokakuussa 1939 siirrettiin Turun maakunta-arkistosta aineistoa Laitilaan, Hämeenlinnasta Lepaan kartanoon ja Oulusta Muhokselle. Sodan sytyttyä 30. marraskuuta 1939 aineistojen evakuointi jatkui ja muuta toimintaa pyrittiin pitämään yllä mahdollisuuksien mukaan. Valtionarkistonhoitaja Kaarlo Blomstedt siirtyi 1. joulukuuta Vaasaan, jonne tuotiin myös Helsingistä evakuoituja arkistoja. Vaasan ajateltiin olevan tarpeeksi kaukana rajalta, jotta sinne ei kohdistettaisi ilmapommituksia. Kaupunkia pommitettiin kuitenkin jo joulukuussa 1939, ja arkistorakennus kärsi vaurioita 29. ja 31. joulukuuta. Talon lähelle pudonneet pommit rikkoivat ikkunat ja vaurioittivat vesiputkia, mikä nosti veden rakennuksen kellaritiloihin. Lisäksi sirpaleet vaurioittivat joitakin asiakirjoista. Myös Oulun arkistorakennukseen osui 21. tammikuuta 1940 palopommeja sekä miinapommi. Arkistotilojen yläpuolinen museo tuhoutui ja arkisto kärsi huomattavia vesivahinkoja, rakennukseen tuli halkeamia ja sen sähkö- ja vesijohdot vioittuivat.


title: Kansallisarkisto

text: Sodan aikana erityisesti Viipurin maakunta-arkiston asema oli vaikea, koska kaupunki sijaitsi hyvin lähellä Neuvostoliiton rajaa. Sieltä siirrettiinkin 227 hyllymetriä aineistoa muun muassa Vaasaan, ja lisäksi useat Viipurin hiippakunnan seurakunnat lähettivät aineistojaan turvaan. Osa aineistosta oli ehditty lähettää Sisä-Suomeen jo ennen sotaa, vaikka vahvan rakennuksen arveltiinkin kestävän mahdollisia pommitusvaurioita jonkin verran muita arkistoja paremmin. Sinne jääneet aineistot selvisivät sodasta lähes vahingoittumattomina, sillä arkisto kärsi pommituksissa vain vähäisiä vaurioita. Sotaa seuranneiden alueluovutusten vuoksi arkisto jäi kuitenkin Neuvostoliiton haltuun. Sodan alta turvaan siirrettyjä aineistoja ei uskallettu vielä välirauhan aikana palauttaa alkuperäisille sijoilleen tilanteen epävakauden vuoksi. Luovutetuille alueille jääneitä aineistoja yritettiin saada takaisin Suomeen, mutta Neuvostoliitto ei ollut halukas neuvottelemaan asiasta.


title: Kansallisarkisto

text: Jatkosodan alkuvaiheen hyvästä sotilaallisesta menestyksestä huolimatta Valtionarkisto jatkoi aineistojen evakuointia. Asiakirjoja siirrettiin Helsingin päärakennuksesta muualle maahan 300 laatikollista. Siirroista ja sodasta huolimatta vuosi 1941 oli arkistoissa melko normaali, ja poikkeusolot näkyivät lähinnä henkilöstöpulana suuren osan henkilöstöstä ollessa asepalveluksessa tai muissa tehtävissä. Poikkeuksen muodosti Viipurin maakunta-arkisto, joka muutti vuonna 1941 takaisin Viipuriin, vaikka sen toiminta jatkuikin samanaikaisesti myös Helsingissä vielä vuonna 1942, kun olosuhteita Viipurissa ei ollut saatu vakautettua. Viipuriin talvisodan lopussa jääneitä aineistoja oli siirretty kokoamiskeskuksiin ja osin myös hävitetty. Niitä löytyi vielä vuonna 1942 ympäri takaisin vallattuja alueita. Esimerkiksi Tienhaaran kattohuopatehtaan varastossa oli 400 tonnia ”jätepaperia”, jonka joukossa oli erilaisia asiakirjoja, ja 50 tonnia oli jo ehditty kuljettaa Enson paperitehtaalle.


title: Kansallisarkisto

text: Valtionarkistonhoitajan virkanimike muuttui arkistolaitoksen pääjohtajaksi vuonna 1992. Pääjohtajan virkaan liittyy kuitenkin edelleen valtionarkistonhoitajan arvonimi. Vuosina 1949–1992 valtionarkistonhoitajilla oli professorin arvonimi. Valtionarkistonhoitajina ja pääjohtajina ovat toimineet:Kansallisarkiston vanhin asiakirja on 1. lokakuuta 1316 päivätty Kuningas Birgerin suojeluskirje Karjalan naisille. Keskiajalta asiakirjoja on Kansallisarkistossa alkuperäisinä 66 ja jäljennöksinä 223. Vanhinta yhtenäistä asiakirjasarjaa ovat 1530-luvulta alkavat paikallishallinnon tiliasiakirjat eli voudintilit.


title: Kansallisarkisto

text: Ruotsin ajan keskeisiä asiakirjasarjoja ovat voudintilien lisäksi läänintilit, tuomiokirjat, seurakuntien arkistot ja maanmittausasiakirjat. Näiden asiakirjojen kattavuus on hyvin suuri, mistä on hyötyä ennen kaikkea sukututkimukselle. Autonomian ajan keskeisiä lähteitä ovat puolestaan Suomen oman keskushallinnon asiakirjat sekä Valtiosihteerinviraston ja Kenraalikuvernöörinkanslian arkistot. Myös autonomisen Suomen oman sotaväen (niin sanottu vanha väki) arkistoja säilytetään Kansallisarkistossa. 1900-luvun keskeisimmät arkistokokonaisuudet käsittelevät Suomen sisällissotaa, talvisotaa ja jatkosotaa. Viime sotiin liittyviä asiakirjoja on Kansallisarkistossa noin 20 hyllykilometriä.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkistossa on myös monien keskeisten poliittisten ja yhteiskunnallisten vaikuttajien yksityisarkistoja. Muun muassa Suomen kaikkien presidenttien arkistot ovat Kansallisarkistossa. Poikkeuksena on Urho Kekkonen, joka perusti oman arkistonsa vuonna 1970.


title: Kansallisarkisto

text: Suuri osa kartta-aineistosta kuuluu viranomaistyön seurauksena syntyneisiin laajempiin kokonaisuuksiin, joista vanhimmat alkavat 1600-luvulta. Lisäksi Kansallisarkiston kokoelmissa on yksittäisiä karttoja ja karttakokoelmia esimerkiksi tilojen ja karttakeräilijöiden arkistoista. Suurimman karttakokoelman muodostavat Maanmittauslaitoksen uudistusarkisto ja siihen sisältyvät maakirjakartat. Niihin kuuluu 726 000 karttaa ja niihin liittyvää asiakirjaa 1600-luvulta 1900-luvulle.


title: Kansallisarkisto

text: Lähtökohtaisesti Kansallisarkistossa säilytetyt aineistot ovat julkisia ja maksutta kaikkien käytettävissä. Joidenkin aineistojen käyttöä on kuitenkin rajoitettu lainsäädännön, aineiston luovuttajan kanssa tehdyn sopimuksen tai aineiston huonon kunnon vuoksi.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkisto ylläpitää useita verkkopalveluita. Arkistojen Portti -palvelu sisältää tietoa eri aineistoista ja opastaa käyttäjän oikean aineiston ääreen. Astia-palvelulla, jonka käyttäjäksi kuka tahansa voi rekisteröityä, voi tilata asiakirjoja käytettäväksi tutkijasaliin. Astian avulla voi myös tilata maksullisia aineistokaukolainoja, hakea käyttölupia rajoituksenalaiseen aineistoon ja tilata kopioita asiakirjoista. Vakka-kokoelmatietokanta sisältää arkistoaineistojen luettelo- ja kuvailutiedot. Puolustushallinnon aineistot puolestaan on listattu Aarre-arkistorekisteriin.


title: Kansallisarkisto

text: Muiden verkkopalveluiden ja tietokantojen lisäksi Kansallisarkisto perusti vuonna 2003 Kansallisarkiston digitaaliarkiston. Sinne on ladattu pääasiassa tekijänoikeuksista ja muista käyttörajoituksista vapaata aineistoa, jota voi vapaasti selata internetissä, tallentaa ja käyttää. Toukokuuhun 2018 mennessä Digitaaliarkistoon oli tallennettu yli 69,2 miljoonaa tiedostoa.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkiston kirjasto on valtakunnallinen arkistoalan, asiakirjadiplomatiikan sekä heraldiikan ja sigillografian tieteellinen erikoiskirjasto. Sen kokoelmissa on hakuteoksia, lähdeteoksia, virallisjulkaisuja sekä Suomen ja lähialueen historiaa, oikeus-, hallinto- ja yhteiskuntatieteitä käsittelevää ja paikallishistoriallista kirjallisuutta sekä suku-ja henkilöhistoriallisia kirjoja. Kirjasto palvelee kokoelmillaan ensisijaisesti arkistoalaan sekä asiakirjalähteisiin perustuvaa tutkimusta, Kansallisarkistosta tietoa hakevia asiakkaita sekä henkilökuntaa virkatehtävissä. Kirjaston vastuulla on Kansallisarkiston tehtävissä ja asiakaspalvelussa tarvittava kirjallisuus ja muu kirjastojen tietoaineisto. Kansallisarkiston kirjasto on alansa ainoa tieteellinen erikoiskirjasto, joka kuuluu kansalliseen kirjastoverkostoon.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkiston kirjaston kokoelmissa on yhteensä noin 334 000 koti- ja ulkomaista nidettä sekä noin 200 nimekettä aikakauslehtiä eri kielillä. Arkistoalaa, historiaa ja lähdejulkaisuja käsittelevän kirjallisuuden lisäksi kirjastolla on laaja heraldiikkaa ja sigillografiaa käsittelevä kirjakokoelma ja historian tutkimuksen kannalta merkittävä kokoelma ennen vuotta 1850 painettua kirjallisuutta. Kokoelmiin hankitaan ensisijaisesti arkistoalaan, asiakirjahallintoon ja arkistojen käyttöön liittyvää sekä heraldista kirjallisuutta. Mahdollisuuksien mukaan hankitaan myös keskeistä Suomen historian perustutkimusta käsittelevää kirjallisuutta. Kirjastolle tulevat lahjoitukset koostuvat pääasiassa genealogisesta ja paikallishistoriallisesta kirjallisuudesta.


title: Kansallisarkisto

text: Avokokoelmaan sijoitettu kirjallisuus on vapaasti käytettävissä tutkijasaleissa. Muu kuin avokokoelman kirjallisuus on kirjaston suljetussa kokoelmassa, josta julkaisut on erikseen tilattava käyttöön tutkijasaleihin. Kansallisarkiston kirjaston kokoelmista ei anneta kotilainoja, mutta niitä voi tilata arkiston muihin toimipaikkoihin, ja kopioita on mahdollista hankkia. Kirjaston kokoelmiin hankittu aineisto on luetteloitu Kansalliskirjaston ylläpitämään erikoiskirjastojen Erkki-tietokantaan. Tietokantaan on viety kirjaston avokokoelmaan sijoitettu kirjallisuus ja kaikki kausijulkaisut. Myös varastokirjastoa ollaan viemässä tietokantaan.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkisto julkaisee joko painettuina, digitaalisina tai sähköisinä julkaisuina laitoksen omien tutkimusprojektien tuloksia, arkistoalan tutkimusta sekä Suomen historian lähteistöön liittyvää ja lähdepohjaista tutkimusta. Kansallisarkisto tukee yhteistyössä muiden tahojen kanssa julkaisutoimintaa, joka edistää Kansallisarkiston tunnettuutta ja kansallisen asiakirjallisen kulttuuriperinnön tuntemusta.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkistolla on neljä keskeistä julkaisusarjaa, joita ovat sarjajulkaisut, monografiat, muut julkaisut ja verkko-oppaat.


title: Kansallisarkisto

text: Toimituksia ja monografiat -sarjat ovat Kansallisarkiston pääasialliset yleiset julkaisusarjat. Toimituksia-sarjassa julkaistaan esimerkiksi käsikirjoja ja artikkelikokoelmia, näyttelyihin liittyviä kirjoja sekä Kansallisarkiston järjestämien arkistoalan ammatillisten kongressien ja seminaarien julkaisuja. Monografiat-sarjassa ilmestyy muun muassa laajempia tutkimuksia, kuten tutkimusprojektien julkaisemia kirjoja ja raportteja, väitöskirjoja ja muita tutkielmia.


title: Kansallisarkisto

text: Muut julkaisut -sarja sisältää muun muassa Kansallisarkiston säännöllisesti ilmestyvät painatteet sekä sen tutkimusprojektien julkaisemat digitaaliset tai sähköiset opinnäytteet, artikkelit ja esitelmät.


title: Kansallisarkisto

text: Kansallisarkiston julkaisutoiminnalla on varsin pitkät perinteet. Valtionarkistonhoitaja Reinhold Hausen teki laajan elämäntyön juuri lähdejulkaisujen toimittajana. Hänen toimittamansa viisiosaisen julkaisusarjan "Bidrag till Finlands historia" ensimmäinen osa (niteet 1–2) ilmestyi vuosina 1881–1883. Seuraavana oli vuonna 1890 julkaistu "Registrum ecclesiae Aboensis eller Åbo domkyrkas svartbok med tillägg ur Skoklosters Codex Aboensis" eli nk. Turun tuomiokirkon Mustakirja.


title: Kansallisarkisto

text: Laaja 8-osainen lähdejulkaisusarja "Finlands medeltidsurkunder" ilmestyi vuosina 1910–1935 ja keskiajan sinettejä ja vaakunoita käsittelevä kirja "Finlads medeltidssigill" vuonna 1900. Turun tuomiokirkon Mustakirja -teokseen sisältyvät asiakirjat sekä Suomen keskiaikaiset asiakirjat (Finlands medeltidsurkunder) on digitoitu ja ne sisältyvät Diplomatarium Fennicum -tietokantaan. Myös teos "Finlands medeltidssigill" on digitoitu ja julkaistu Kansallisarkiston verkkosivuilla.


title: Kansallisarkisto

text: Lisätäkseen keskustelua arkistoon liittyvistä kysymyksistä Kansallisarkisto alkoi julkaista vuonna 1973 "Yleisarkistojen tiedotuksia" -nimistä arkistoalan aikakauslehteä, jonka nimi muutettiin myöhemmin "Arkistoviestiksi". Vuodesta 2009 lähtien lehden nimi on ollut "Akti". "Akti" ilmestyy kaksi kertaa vuodessa ja palvelee sekä arkistotoimen ammattilaisia että kaikkia arkistoalasta kiinnostuneita.


title: Kansallisarkisto

text: Viimeisten vuosien aikana Kansallisarkiston oma julkaisutoiminta on vähentynyt ja valmistuneet teokset julkaistaan entistä enemmän yhteistyössä kaupallisten kustantajien kanssa. Viimeisimpiin julkaisuihin kuuluu Kansallisarkiston näyttelyihin liittyviä julkaisuja sekä tutkimusprojektien julkaisemia monografioita, artikkelikokoelmia ja raportteja.


title: Kansallisarkisto

text: Uudet julkaisut lisätään Kansallisarkiston verkkosivuilla olevaan julkaisuluetteloon. Luettelossa on tiedot kaikista Kansallisarkiston eri aikoina ilmestyneistä julkaisuista. Luetteloon liitetään myös laitoksen sähköiset ja digitaaliset (pdf-muotoiset) julkaisut. Kaikki Kansallisarkiston ISBN ja ISSN -tunnuksin varustetut julkaisut sisällytetään laitoksen sarjoihin.


title: Alan Wilder

text: Alan Charles Wilder (s. 1. kesäkuuta 1959 Lontoo, Englanti) on brittiläinen muusikko, säveltäjä, sovittaja ja tuottaja.


title: Alan Wilder

text: Hänet tunnetaan parhaiten entisenä jäsenenä Depeche Mode -yhtyeessä, jossa hän vaikutti vuosina 1983–1995 soittaen koskettimia ja rumpuja.


title: Alan Wilder

text: Wilder myös kirjoitti yhtyeelle viisi kappaletta nimiltään ”Two Minute Warning”, ”The Landscape Is Changing”, ”If You Want”, ”Fools” ja ”In Your Memory”.


title: Alan Wilder

text: Vuodesta 1986 alkaen Wilder on julkaissut omaa musiikkiaan nimellä Recoil.


title: SKS (ase)

text: SKS (, "7,62 mm Samozarjadnyi Karabin sistemi Simonova, 1945", itselataava karbiini, Simonov 1945) on neuvostoliittolaisen Sergei Simonovin vuonna 1945 suunnittelema itselataava kivääri.


title: SKS (ase)

text: Toisesta maailmansodasta saatujen kokemusten perusteella Neuvostoliitossa oltiin vakuuttuneita täysitehoisen kiväärinpatruunan vanhentumisesta. Mallia otettiin saksalaisen Gecon kokeilupatruunasta M35 7,75×39,5mm. Kyseistä patruunaa saksalaiset kehittivät toisen maailmansodan loppuun asti. Patruunan läpimitta pudotettiin 7,62 millimetriin. Tämän pohjalta luotiin aluksi M43 7,62×41 -patruuna. Hylsyn pituutta päätettiin lyhentää ja näin luotiin M43 7,62×39mm -patruuna. PTRS-panssarikiväärin sekä itselataavan Simonov M/36 -kiväärin suunnittelija Sergei Gavrilovitš Simonov suunnitteli alkuperäistä 7,62×41-patruunaa varten SKS:n.


title: SKS (ase)

text: Ensimmäinen prototyyppi valmistui vuonna 1945, ja asetta käytettiin jonkin verran saksalaisia vastaan itärintamalla. Palaute oli hyvä, joten asetta jatkokehitettiin, kunnes vuonna 1949 valmistui lopullinen versio 7,62×39-kaliiperissa. Samalla ase otettiin täysipainoisesti käyttöön neuvostoarmeijassa.


title: SKS (ase)

text: AK-sukuiset aseet kuitenkin syrjäyttivät sen varsin nopeasti, joten 1980-luvulle tultaessa SKS oli enää vain ei-taistelevien joukkojen käytössä. Siitä huolimatta asetta toimitettiin paljon Neuvostoliiton liittolaisille Aasiaan ja Afrikkaan ja se saikin näillä alueilla paljon suosiota, koska se oli helppokäyttöinen ja toimintavarma, ja vaati vähän koulutusta. Tämän vuoksi se sopi hyvin puolisotilaallisille sissiliikkeille Afrikassa, missä SKS on edelleenkin hyvin suuressa suosiossa AK-sukuisten aseitten ohella.


title: SKS (ase)

text: Aseesta on monia eri versioita, ja sitä on valmistettu useissa Neuvostoliiton liittolaismaissa. Kiinassa malli tunnetaan tyyppi 56:na, joka on helppo tunnistaa piikkimallisesta pistimestään. Kiinassa on myös valmistettu pitkälti SKS:n näköistä, mutta lukkomekanismiltaan AK-47:ään perustuvaa, irtolippaalla varustettua Type 68 -rynnäkkökivääriä. Jugoslaviassa SKS kehiteltiin pisimmälle: tyypin 59/66:ssa on kaasuputkensulkija kiväärikranaattien ampumista varten sekä tritium-yötähtäimet.


title: Atochan rautatieasema

text: Atochan rautatieasema () on Espanjan pääkaupungin Madridin suurin rautatieasema. Se sijaitsee Atochan kaupunginosassa Arganzuelan alueella, Plaza de Emperador Carlos V:n vieressä. Se on pääteasema Madridin aluetta palveleville lähiliikennejunille, etelästä saapuville paikallis- ja kaukoliikennejunille sekä AVE-suurnopeusjunille. Kaikkia näitä junia liikennöi Espanjan kansallinen rautatieliikenneyhtiö Renfe Operadora.


title: Atochan rautatieasema

text: Asema avattiin 9. helmikuuta 1851 nimellä "Estación de Mediodía". Se oli Madridin ensimmäinen rautatieasema. Rakennus tuhoutui pahasti tulipalossa 1880-luvulla. Neljä vuotta kestäneet uudelleenrakennustyöt aloitettiin vuonna 1888 aiemmin muun muassa Gustave Eiffelin kanssa yhteistyötä tehneen arkkitehdin Alberto de Palacio Elissagnen johdolla. Uusi raudasta ja lasista valmistettu rakennus oli 152 metriä pitkä ja 40 metriä leveä. Plaza de Emperador Carlos V:tä kohti oleva pääty suljettiin, mikä loi asemalle sen tunnusomaisen julkisivun.


title: Atochan rautatieasema

text: Sata vuotta käytössä ollut vanha asemarakennus poistettiin käytöstä vuonna 1992 ja muutettiin liiketilaksi, jossa on kauppoja, kahviloita, yökerho ja 4 000 neliömetrin kokoinen trooppinen puutarha. Sen taakse rakennettiin Rafael Moneon suunnittelema moderni terminaali, joka on nelinkertaistanut aseman kapasiteetin. Aseman läheisyydessä toimii myös kaksi Madridin metron asemaa, "Atocha" ja "Atocha Renfe". Jälkimmäinen otettiin käyttöön uuden terminaalin rakentamisen jälkeen ja on suoraan yhteydessä rautatieasemaan.


title: Atochan rautatieasema

text: Atochan rautatieasema sai osakseen kansainvälistä julkisuutta 11. maaliskuuta 2004 tapahtuneiden terrori-iskujen vuoksi. Sen välittömässä läheisyydessä sijaitsee 1900-luvun taiteeseen keskittynyt Reina Sofían taidemuseo.


title: Mutageeni

text: Mutageeni on jokin mutaatiota aiheuttava säteily, aine tai muu tekijä.


title: Mutageeni

text: Mutageenien tutkimus alkoi 1920-luvulla. Alan pioneerina pidetään H.J. Mulleria, joka havaitsi röntgensädetyksen lisäävän mutaatiota banaanikärpäsissä.


title: Mutageeni

text: Ionisoiva säteily on tunnetuin ja tutkituin mutageeni. Mutaatioiden määrä on suoraan verrannollinen säteilyannokseen ja ne syntyvät herkimmin jakautumisvaiheessa olevissa soluissa. Kemialliset mutageenit aiheuttavat mutaatiota suorasti puuttumalla DNA-rakenteeseen tai epäsuorasti häiritsemällä esimerkiksi korjaajaentsyymien toimintaa. Myös jotkin virukset aiheuttavat mutaatiota.


title: The Human League

text: Human League on brittiläinen vuonna 1977 perustettu yhtye, joka on yksi ensimmäisiä suuren yleisön suosioon kohonneita synthpop-yhtyeitä.


title: The Human League

text: Yhtyeen ensiaskeleet otettiin Sheffieldissä, Englannissa, kun kosketinsoittajat Martyn Ware ja Ian Craig Marsh muodostivat duon nimeltä Dead Daughters. Nimi Human League otettiin käyttöön, kun laulaja Philip Oakey liittyi mukaan.


title: The Human League

text: Alkutaipalellaan Human League panosti musiikin lisäksi visuaalisuuteen, ja tätä puolta hoitamaan yhtyeeseen liittyi diakuvilla live-esityksiä höystänyt Philip Adrian Wright.


title: The Human League

text: Yhtyeen kaksi ensimmäistä albumia eivät olleet suuria kaupallisia menestyksiä, ja sisäisten ristiriitojen ajamina perustajajäsenet Ware ja Marsh jättivät yhtyeen vuoden 1980 lopulla perustaakseen British Electric Foundationin ja myöhemmin Heaven 17 -yhtyeen.


title: The Human League

text: Waren ja Marshin tilalle yhtyeeseen liittyivät basisti Ian Burden sekä laulajattaret Susan Ann Sulley ja Joanne Catherall. Uudella kokoonpanolla uutta "Dare!" -nimistä albumia työstämään lähtenyt Human League sai ensimmäisen UK top-10 hittinsä kappaleella "Love Action", joka nousi singlelistalla kolmanneksi. Itse albumista on tullut yksi synapopin merkittävimpinä pidettyjä julkaisuja. Levyltä julkaistiin lisää singlehittejä: "Open Your Heart" nousi brittilistalla kuudenneksi, ja kappaleesta "Don't You Want Me" tuli yksi vuoden suurimpia hittejä. Se nousi sekä Britanniassa että USA:ssa listaykköseksi, ja kappale tunnetaan yhtenä 1980-luvulle tyypillisen musiikin arkkityypeistä.


title: The Human League

text: Levyn julkaisun jälkeen yhtyeeseen liittyi kitaristi Jo Callis, ja Human Leaguen menestys jatkui 1980-luvun puoleen väliin saakka. Sen jälkeen yhtye on tehnyt vaihtelevasti menestyneitä comebackeja supistetulla kokoonpanolla. Human Leaguen toistaiseksi viimeinen alkuperäistä materiaalia sisältänyt julkaisu on albumi "Credo" vuodelta 2011.


title: Oligarkia

text: Oligarkia eli harvainvalta tarkoittaa hallintoa, jossa kapea eliitti, joita kutsutaan "oligarkeiksi", pitää valtaa. Aristoteles käytti sanaa oligarkia tarkoittamaan korruptoitunutta, oligarkkien omaan etuun tähtäävää vallankäyttöä. Jos eliitti käytti valtaansa epäitsekkäästi, yhteistä hyvää ajaakseen, kutsui hän hallintoa "aristokratiaksi".


title: Oligarkia

text: Esimerkkinä oligarkiasta käytännössä käytetään usein Ateenaa ennen demokratian syntyä. Solonin lakien voimaantulon jälkeen 600–500 lukujen vaihteessa eaa. Solonin oligarkiassa, joka voidaan nähdä myös timokratiana, kansalaiset oli jaettu neljään luokkaan joilla oli vaihteleva määrä oikeuksia ja velvollisuuksia. Vain ylimmillä yhteiskuntaluokilla, joilla oli varallisuutta ja veronmaksukykyä, oli mahdollisuus poliittiseen vaikuttamiseen.


title: Oligarkia

text: Antiikin Sparta oli myös oligarkia. Maata hallitsi kaksi periytyvää kuningasta. Yleinen päätäntävalta oli yli 60-vuotiaiden miesten neuvostolla. Sekä viidellä vuodeksi kerrallaan valitulla johtavalla virkamiehellä, joiden valitsevaan kansankokoukseen saivat osallistua yli 30-vuotiaat miespuoliset kansalaiset.


title: Oligarkia

text: Venäjällä Neuvostoliiton romahdettua rikastuneita teollisuuspohattoja kutsutaan monesti oligarkeiksi heille kasautuneen huomattavan demokraattisen järjestelmän ulkopuolisen vallan vuoksi.


title: Espanjan perimyssota

text: Espanjan perimyssota (1701–1714) oli suuri eurooppalainen konflikti 1700-luvun alussa, joka syttyi kun viimeinen Habsburg-suvun Espanjan kuningas, heikko ja lapseton Kaarle II, kuoli vuonna 1700. Hän oli hallinnut suurta imperiumia, ja kysymys hänen seuraajastaan oli jo kauan vaivannut hallitsijoita ympäri Eurooppaa. Ongelma yritettiin ratkaista jakamalla imperiumi kelvollisten ehdokkaiden kesken Ranskan (Bourbon), Itävallan (Habsburg) ja Baijerin (Wittelsbach) hallitsijasuvuista, mutta yritykset lopulta epäonnistuivat, ja kuolinvuoteellaan Kaarle II järjesti koko Espanjan perinnön Filip V:lle, Anjoun herttualle, Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n toiseksi vanhimmalle pojanpojalle. Filipin hallitessa Espanjaa Ludvig XIV varmistaisi suurta hyötyä dynastialleen, mutta joidenkin valtiomiesten mielestä dominoiva Bourbonin suku olisi uhka Euroopan vakaudelle ja se vaarantaisi vallan tasapainon.


title: Espanjan perimyssota

text: Ludvig XIV:lla oli hyvät perusteet hyväksyä pojanpoikansa Espanjan valtaistuimelle, mutta hän teki sittemmin joukon kiistanalaisia liikkeitä: hän lähetti joukkoja turvaamaan Espanjan Alankomaat (puskurivyöhyke Ranskan ja Alankomaiden tasavallan välissä); hän pyrki dominoimaan Espanjan kauppaa Amerikassa englantilaisten ja hollantilaisten kauppiaiden kustannuksella; ja hän kieltäytyi poistamasta Filipiä Ranskan kruununperimysjärjestyksestä, avaten siten mahdollisuuden sille, että yksi voimakas hallitsija saattaisi hallita sekä Ranskaa että Espanjaa tulevaisuudessa. Vastatakseen Ludvig XIV:n kasvavaan valta-asemaan Englanti, Alankomaiden tasavalta ja Itävalta – yhdessä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan liittolaistensa kanssa – muodostivat uudelleen Suurliiton ja tukivat keisari Leopold I:n vaadetta koko Espanjan perinnölle tämän pojalle arkkiherttua Kaarlelle. Tukemalla Habsburgin ehdokasta (joka tunnettiin kannattajiensa keskuudessa Espanjan Kaarle III:na), jokainen liittouman jäsen pyrki vähentämään Ranskan valtaa, varmistamaan omaa alueellista ja suvullista turvaansa, sekä palauttamaan ja parantamaan kauppamahdollisuuksia, joita he olivat nauttineet Kaarle II:n aikana. Venäjä, jonka odotettiin auttavan liittolaistaan Itävaltaa, soti toista suursotaa Ruotsia vastaan Itä-Euroopassa.


title: Espanjan perimyssota

text: Englanti, Alankomaat ja Itävalta julistivat sodan virallisesti toukokuussa 1702. Vuoteen 1708 mennessä Marlboroughin herttua ja Savoijin prinssi Eugen olivat varmistaneet voiton Espanjan Alankomaissa ja Italiassa, ja olivat kukistaneet Ludvig XIV:n liittolaisen, Baijerin. Ranskaa kohtasi invaasio ja rappio, mutta Liiton yhtenäisyys rikkoutui ensin. Suurliiton koettua tappion Espanjassa ja sen miestappioiden kasaantuessa ja tavoitteiden erkaantuessa Tory-puolue pääsi valtaan Iso-Britanniassa vuonna 1710 ja päätti päättää sodan. Ranskalaiset ja brittiläiset ministerit valmistelivat perustan rauhankokoukselle ja vuonna 1712 Britannia päätti taisteluoperaatiot. Hollantilaiset, itävaltalaiset ja saksalaiset valtiot jatkoivat taistelua vahvistaakseen omaa neuvotteluvaltaansa, mutta marsalkka Villarsin kukistamana heidät painostettiin hyväksymään englantilais-ranskalaisen sovittelu. Utrechtin rauhan (1713) ja Rastattin rauhan (1714) ehtojen mukaisesti Espanjan imperiumi jaettiin suurvaltojen ja pienvaltojen kesken. Itävaltalaiset saivat haltuunsa suurimman osan Espanjan entisistä Euroopan alueista, mutta Anjoun herttua säilytti Espanjan niemimaan ja Espanjan Amerikan, joissa, luopuen ensin vaateestaan Ranskan perimiseksi, hän hallitsi kuningas Filip V:nä. Euroopan vallan tasapaino tyynnyteltiin.


title: Espanjan perimyssota

text: 1690-luvun lopussa Espanjan kuninkaan Kaarle II:n heikkenevä terveys kärjisti ongelman hänen perijästään, ongelman joka oli pohjustanut suurelta osin Euroopan diplomatiaa jo muutaman vuosikymmenen ajan. 1600-luvun lopulla Espanja ei ollut enää hegemoninen valta Euroopassa, mutta Espanjan imperiumi – pohjimmiltaan laaja valtioliitto, joka kattoi koko maapallon, jota espanjalaiset kutsuivat ”monarkiaksi” – säilyi lannistumattomana. Espanjan lisäksi Kaarle II:n hallitsemiin muihin Euroopan alueisiin kuuluivat Baleaarit, Espanjan Alankomaat, Milano, Sisilia, Napoli, Sardinia, Finale ja Toscanan rannikolla sijaitseva Presidin osavaltio; merentakaisiin alueisiin kuuluivat Filippiinit, Espanjan Länsi-Intia, Florida, suuri osa Pohjois- ja Etelä-Amerikasta sekä muutama pohjoisafrikkalainen kaupunki. Imperiumi oli heikkenemään päin, mutta se oli silti suurin Euroopan merentakaisista imperiumeista, ja yhä aktiivinen ja vaikutusvaltainen niin Euroopassa kuin maailmallakin.


title: Espanjan perimyssota

text: Kaarle II:sta oli tullut kuningas isänsä, Filip IV:n, kuoleman jälkeen vuonna 1665, mutta hän oli fyysisesti heikko ja kykenemätön saamaan lapsia; hän oli viimeinen miespuolinen Espanjan Habsburg ja hän oli elänyt pidempään kuin kukaan oli odottanut. Kun Rijswijkin rauha toi päätökseen yhdeksänvuotisen sodan (1688–1697), Euroopan valtiomiehet alkoivat pohtia miten saisivat Espanjan kruununperimyksen ongelman ratkaistua ennen Kaarle II:n kuolemaa. Lopulta pääasialliset kilpailijat Espanjan vallasta olivat Ranskan Bourbonin suvun kuninkaan Ludvig XIV:n, ja Itävallan Habsburg-suvun keisari Leopold I:n perijät ja jälkeläiset, joista molemmat olivat Filip IV:n vävyjä ja Filip III:n lapsenlapsia; molemmat uskoivat vahvasti vaateisiinsa. Perintö oli kuitenkin niin valtava, että sen luovuttaminen kasvattaisi dramaattisesti joko Ranskan tai Itävallan valtaa, mikä Euroopan hegemonian turvaamiseksi oli äärimmäisen tärkeää koko Euroopalle.


title: Espanjan perimyssota

text: Toisin kuin Ranskassa, Espanjassa naisen oli mahdollista periä valtaistuin miespuolisen sukulinjan puuttuessa. Kaarle II:n jälkeen perimysjärjestyksessä olivat näin ollen hänen kaksi siskoaan: Maria Teresia, vanhempi, ja Margaret Teresia, nuorempi. Maria oli nainut Ludvig XIV:n vuonna 1660 ja heillä oli yhteinen poika Ludvig, Ranskan dauphin. Jos kyse olisi ollut perinnöllisestä oikeudesta, dauphini olisi ollut Espanjan monarkian kruununprinssi, mutta Maria oli luopunut vaateestaan vallanperimysjärjestyksessä puolen miljoonan kultarahan maksua vastaan. Hänen isänsä, Filip IV, toisti tämän testamentissaan ja luovutti Espanjan maa-alueet nuoremmalle tyttärelleen Margaretille. Ranskalaiset kuitenkin väittivät, että Marian perimyksestä luopuminen oli pätemätön, sillä hänelle luvattua maksua ei ollut koskaan maksettu. Lisäksi ei ollut selvää pystyisikö prinsessa luopumaan syntymättömien lastensa oikeuksista.


title: Espanjan perimyssota

text: Leopold I nai Margaret Teresian vuonna 1666. Margaret kuoli vuonna 1673 ja jätti jälkeensä yhden perillisen, Maria Antonian, joka vuonna 1685 nai Maksimilian Emanuelin, Baijerin vaaliruhtinaan. Hieman ennen kuolemaansa vuonna 1692 hän synnytti pojan, Joosef Ferdinandin. Kun Maria oli mennyt naimisiin, hän oli virallisesti sopinut luopuvansa oikeuksistaan Espanjan valtaistuimelle suosiakseen Leopold I:n poikia tämän kolmannesta avioliitosta: vanhin arkkiherttua Joosef (s. 1678), joka seuraisi Leopold I:tä keisarina ja Itävallan Habsburgien maiden hallitsijana, sekä nuorempi arkkiherttua Kaarle (s. 1685), jonka Leopold I valitsi Espanjan perijäehdokkaaksi. Kuitenkin Maria Antoniaa vastaan säädetty vastuuvapaussopimus oli kyseenalainen ja tunnustamaton Espanjassa, missä valtioneuvosto mieluusti hyväksyi mahdollisuuden sille, että Joosef Ferdinand – Filip IV:n lapsenlapsenlapsi – perisi koko imperiumin. Baijerin vaade veti puoleensa tukea rannikkovaltioilta (Englanti ja Alankomaiden tasavalta), jotka huolimatta Leopold I:lle liittoumasopimuksissa 1689 antamistaan takuista Espanjan vallanperimyksestä tunnustivat, että Wittelsbachin suku ei olisi uhka Euroopan vallan tasapainolle.


title: Espanjan perimyssota

text: Ludvig XIV voisi halutessaan yrittää puolustaa tahtoaan Espanjaan asevoimin, mutta yhdeksänvuotinen sota oli kuluttanut Ranskan varoja suunnattomasti. Lisäksi Leopold I:n sota Osmanien turkkilaisia vastaan Balkanin niemimaalla oli päättymässä onnistuneesti, jolloin keisarin olisi mahdollista siirtää tarmonsa länteen vahvistamaan vaadettaan Espanjan perimykseen. Pyrkiäkseen tyydyttävään ratkaisuun ja saadakseen tukea Ludvig XIV kääntyi pitkäaikaisen kilpailijansa Vilhelm Oranialaisen puoleen, joka oli sekä Hollannin käskynhaltija että Englannin kuningas (Vilhelm III:na). Englannilla ja Alankomaiden tasavallalla oli omat kaupalliset, strategiset ja poliittiset intressinsä Espanjan imperiumissa, ja he olivat halukkaita palaamaan rauhanomaiseen kaupankäyntiin. Rannikkovaltiot olivat kuitenkin heikentyneessä tilassa ja kumpikin oli vähentänyt joukkojaan yhdeksänvuotisen sodan päätyttyä. Näin ollen Ludvig XIV ja Vilhelm III pyrkivät ratkaisemaan Espanjan perimysongelman neuvottelun kautta, perustuen jakoperiaatteeseen (ensin ilman aiempaa mainintaa Espanjan ja Itävallan hoveihin), joka alkaisi vaikuttaa Kaarle II:n kuoltua.


title: Espanjan perimyssota

text: Ensimmäinen jakosopimus, jonka Tallardin herttua ja Portlandin jaarli allekirjoittivat 26. syyskuuta 1698 ja joka ratifioitiin 11. lokakuuta, jakoi Napolin, Sisilian, Toscanan satamat, Finalen ja Baskimaan provinssi Gipuzkoan Ranskan dauphiinille; Leopold I:n toinen poika, arkkiherttua Kaarle, saisi Milanon herttuakunnan ja sen alusmaat. Kuitenkin valtaosa imperiumista – suurin osa Espanjan niemimaasta, Espanjan Alankomaat, Sardinia ja merentakaiset provinssit – siirrettäisiin Baijerin prinssi Joosef Ferdinandille. Joosefin alaisena Espanjan monarkia pysyisi itsenäisenä sekä Ranskan että Itävallan hallinnasta, mutta hänen ennenaikainen kuolemansa helmikuussa 1699 edellytti toisen jakosopimuksen laatimista, jonka allekirjoittivat alustavasti Vilhelm III ja Tallard 11. kesäkuuta, ja jonka Alankomaiden lainsäädäntöelin ratifioi 25. maaliskuuta 1700.


title: Espanjan perimyssota

text: Espanjan imperiumi oli nyt jaettu kolmen elossa olevan pyrkijän kesken. Tämän uuden sopimuksen kautta arkkiherttua Kaarle vastaanottaisi suurimman osan Espanjaa, Espanjan Alankomaat, Sardinian ja merentakaisen imperiumin. Dauphiini saisi Gipuzkoan ja loput Espanjan alusmaat Italiassa sillä ehdolla että Milano vaihdettaisiin Lorrainen herttuakuntaan, joka taas liitettäisiin osaksi Ranskaa. Kuitenkin Leopold I:lle Espanjan ja sen siirtomaiden hallinta oli vähemmän tärkeää kuin Italian, erityisesti Milanon jota hän piti oleellisena Itävallan lounaispuolen turvallisuuden kannalta. Vaikka Leopold I ja hänen ministerinsä olivat halukkaita hyväksymään jonkinlaisen sopimuksen, he eivät tulisi hyväksymään sopimusta, joka sulkisi Itävallan pois Italiasta. Näin ollen Leopold I vastusti toista jakosopimusta. Tähän oli osasyynä Habsburgin dynastian kannattaminen, mutta vastustamalla Espanjan monarkian jakamista keisari toivoi myös luovansa suotuisan vaikutelman Madridissa, missä ajatus jakamisesta oli otettu vastaan tyrmistyneesti.


title: Espanjan perimyssota

text: Espanjan valtiomiesten päällimmäisenä ajatuksena oli tarve säilyttää imperiumi eheänä ja asettaa se sellaisen haltuun, joka olisi tarpeeksi voimakas takaamaan tuon eheyden. Koko imperiumin säilyminen seuraavalle sukupolvelle oli Kaarle II:n viimeisten elinkuukausien tärkein motiivi, mutta kardinaali Portocarreron johtamat grandet tiesivät, että sotilaallisesti heidän maansa oli naapurimaa Ranskan ja Itävallan armoilla, ilman laivastoa, eikä se voisi vahvistaa vaateitaan. Niinpä Kaarle II, sairasvuoteellaan valtiomiestensä patistamana, allekirjoitti viimeisen testamenttinsa 3. lokakuuta 1700, mitätöiden Maria Teresian ylle asetetun luovutussopimuksen ja määräten koko perintönsä Ludvig XIV:n nuoremmalle pojanpojalle Filipille, Anjoun herttualle. Kun Filip ei kerran ollut välitön kruununperijä (dauphiini ja Burgundin herttua olivat häntä ennen kruununperimysjärjestyksessä), Espanjan hallitus toivoi että tämä järjestely olisi hyväksyttävä Euroopan valtioille, jotka pelkäsivät Ranskan ja Espanjan valtaistuinten yhdistämistä saman monarkin haltuun. Jos Filip kuolisi tai kieltäytyisi, tarjous siirtyisi hänen nuoremmalle veljelleen Berryn herttualle; jos molemmat kieltäytyisivät, jakamaton perintö tarjottaisiin arkkiherttua Kaarlelle.


title: Espanjan perimyssota

text: Espanjan kuningas Kaarle II kuoli viimein 1. marraskuuta 1700. Ludvig XIV:llä oli edessään pulma, jonka hän itse näki hankalana. Jos hän kieltäisi Anjoun herttuaa hyväksymästä Espanjan maita ja sen sijaan noudattaisi toista jakosopimusta – jota Leopold I oli kieltäytynyt allekijoittamasta ja jota espanjalaiset eivät tunnustaneet – arkkiherttua Kaarle tunnustettaisiin lähes varmasti Espanjan ja sen maa-alueiden hallitsijaksi, kuten Kaarle II:n viimeisessä testamentissa oli säädetty. Itävallan Habsburgeille kertyisi suunnattomasti valtaa kun taas Ranska ei hyötyisi mitään, ja sota sekä Espanjan että Itävallan kanssa olisi väistämätön. Kaarle II:n testamentin hyväksyminen tietäisi myös sotaa Leopold I:n kanssa, mutta tässä tapauksessa Ranska olisi Espanjan liittolaisena puolustamassa Espanjan monarkian tunnustamia oikeuksia. Joka tapauksessa Ranskan kuningas otaksui että rannikkovaltiot, kärkkäinä rauhaan, pysyisivät joko neutraaleina tai vain puoliksi mukana, kunhan Ranskan ja Espanjan kruunuja ei yhdistettäisi. Tämän perusteella Ludvig XIV päätti hyväksyä Kaarle II:n testamentin ja lähetti pojanpoikansa Madridiin hallitsemaan siellä Espanjan kuningas Filip V:nä.


title: Espanjan perimyssota

text: Uutiset Ludvig XIV:n suostumisesta Kaarle II:n testamenttiin ja siitä, että toinen jakosopimus kaatui, olivat henkilökohtainen takaisku Vilhelm III:lle, joka oli päätellyt Filip V:n olevan pelkkä Ranskan sätkynukke. Englannissa moni kuitenkin järkeili, että Kaarle II:n testamentin hyväksyminen oli mieluisampi vaihtoehto kuin sopimus, joka olisi johtanut Ranskan alueen laajentumiseen esimerkiksi Napoliin ja Sisiliaan, mikä Ranskan vallan alla olisi uhannut Englannin kauppaa Levantissa. Yhdeksänvuotisen sodan tuottaman rasituksen jälkeen Tory-valtainen House of Commons pyrki estämään lisäkonfliktit ja palauttamaan normaalin kaupallisen toiminnan. Silti Vilhelm III:lle Ranskan kasvava voima teki sodan väistämättömäksi, ja yhdessä Anthonie Heinsiuksen, Hollannin neuvospensionäärin ja "de facto" Alankomaiden johtajan, kanssa hän valmistautui hankkimaan tukea. Tässä tarkoituksessa Vilhelm III:ta auttoivat Ludvig XIV:n omat toimet, jotka kohtalokkaasti vaaransivat edunsijan jota Ranskan kuningas piti hallussaan.


title: Espanjan perimyssota

text: Ludvig XIV:n ensimmäinen teko oli virallisesti tunnustaa Filip V:n paikka Ranskan perimysjärjestyksessä julistamalla kuninkaiden pyhän oikeuden doktriinin. Tämä antoi aihetta Ranskan ja Espanjan kruunujen yhdistämiselle saman monarkin vallan alle, mikä oli suoraan ristiriidassa Kaarle II:n testamentin kanssa. Sitten varhain helmikuussa 1701 Ludvig XIV teki siirtonsa turvatakseen Bourbonin perimyksen Espanjan Alankomaissa ja lähetti ranskalaisia joukkoja valtaamaan hollantilaisten hallitsemat ”estelinnakkeet”, jotka Vilhelm III oli saanut Rijswijkin rauhassa. Espanjan Alankomaat olivat elintärkeä strateginen etu Alankomaille sillä ne toimivat puskurivyöhykkeenä Ranskan ja Tasavallan välillä. Mutta Ranskan hyökkäys oli myös haitallinen hollantilaisten kaupalliselle edulle alueella, sillä nyt ei ollut mahdollista pitää Schelden kaupparajoituksia yllä – rajoituksia, jotka olivat tähän asti taanneet Tasavallan sijan pääasiallisena tulo- ja menoaukkona Euroopan kaupassa. Englannilla oli omat kiinnostuksensa Espanjan Alankomaihin ja valtiomiehet tunnistivat mahdollisen vaaran siitä, että vihollinen voisi suotuisan tuulen ja virtauksen avulla uhata Britteinsaaria Doverinsalmen itäpuolelta. Ranskan siirto oli osaksi suunniteltu painostamaan hollantilainen lainsäädäntöelin tunnustamaan Filip Espanjan kuninkaaksi – minkä hollantilaiset pian tekivät – mutta Vilhelm III:n näkökulmasta kovalla työllä voitettujen turvien menettäminen kumosi viimeisen kahdenkymmenen vuoden aikana tehdyn työn.


title: Espanjan perimyssota

text: Ludvig XIV vieraannutti rannikkovaltioita vielä enemmän painostamalla espanjalaisia suomaan etuoikeuksia ranskalaisille kauppiaille imperiumin sisällä, siten ahtaen ulos englantilaiset ja hollantilaiset kauppiaat. Monen mielestä Ludvig XIV käyttäytyi jälleen kuin olisi Euroopan sovittelija, ja sotalinjaus sai nopeasti tukea. Vaikka ranskalaiskuninkaan tavoitteista tai motiiveista ei ollut varmaa tietoa, englantilaiset valtiomiehet työskentelivät sillä olettamuksella että Ludvig XIV pyrkisi laajentamaan hallintoaluettaan ja ohjaamaan sekä hallitsemaan Espanjan asioita. Yhden valtion uhatessa dominoida Eurooppaa ja merentakaista kauppaa Lontoo ryhtyi tukemaan Vilhelm III:n pyrkimystä ”suojata Euroopan vapaudet, omaisuus ja rauha Englannissa sekä vähentää Ranskan kohtuutonta valtaa yhdessä keisarin ja Alankomaiden lainsäädäntöelimen kanssa.”


title: Espanjan perimyssota

text: Alusta alkaen Leopold I oli hylännyt Kaarle II:n testamentin: hän tahtoi lujasti pitää Espanjan maa-alueet Italiassa, etenkin Milanon herttuakunnan, joka nähtiin elintärkeänä Itävallan turvallisuuden kannalta. Ennen sotatoimien alkamista ranskalaiset joukot oli jo päästetty Milanoon, kun sen varakuningas oli ilmoittanut kannattavansa Filip V:tä; samoin teki rajanaapuri Mantovan herttuakunta salakokouksessa helmikuussa 1701. Venetsian tasavalta, Genovan tasavalta, Toscanan suurherttuakunta ja Parman herttuakunta (paavin suojeluksessa) pysyivät puolueettomina. Etelämmässä Napolin kuningaskunta tunnusti Filip V:n Espanjan kuninkaaksi, kuten teki myös paavi Klemens XI, joka ranskanmielisten kardinaaliensa vuoksi noudatti yleensä suopean puoleetonta linjaa Ranskaa kohtaan. Keisari löysi tavoitteelleen tukea vain Modenan ja Guastallan herttuakunnissa (jahka ranskalaiset joukot oli karkotettu sodan alussa).


title: Espanjan perimyssota

text: Kaikista merkittävin hallitsija pohjoisessa Italiassa oli Viktor Amadeus II, Savoijin herttua, jolla oli vaade Espanjan valtaistuimelle isoisoäitinsä, Filip II:n tyttären kautta. Keisarin tavoin herttualla oli suunnitelmia Milanon varalle, ja hän liehitteli sekä Ludvig XIV:tä että Leopold I:tä varmistaakseen omat tavoitteensa. Kuitenkin Anjoun herttuan nousu Espanjan valtaistuimelle ja siitä seuraava Bourbonin dominanssi oli alkujaan osoittautunut äärimmäisen suostuttelevaksi perusteluksi, ja 6. huhtikuuta 1701 Viktor Amadeus uusi liittonsa vastahakoisesti Ranskan kanssa. Milanoon matkalla olevat ranskalaiset joukot päästettiin nyt marssimaan savoijilaisten maiden läpi. Vastineeksi herttua saisi raha-avustusta sekä Savoijin ja Bourbonin armeijoiden ylikomentajan arvonimen (käytännössä se oli vain nimellinen arvonimi), hänelle ei kuitenkaan tarjottu alueellisia lupauksia. Liitto sinetöitiin Filip V:n naitua Amadeuksen 13-vuotiaan tyttären Maria Loviisan.


title: Espanjan perimyssota

text: Ranskan läsnäolo Italiassa uhkasi Itävallan turvallisuutta. Vaikka Leopold I:n äskettäinen voitto osmanien turkkilaisista oli jättänyt hänen itäiset raja-alueensa toistaiseksi turvatuiksi, hänet oli taktikoitu ulos diplomaattisesti. Näin ollen toukokuussa 1701, ennen sodanjulistusta, Leopold I lähetti Savoijin prinssi Eugenin Alppien yli turvaamaan Milanon herttuakunnan voimakeinoin. Kesäkuun alkuun mennessä valtaosa Eugenin 30 000 miehestä oli ylittänyt vuoristot ja puolueettoman Venetsian rajan, ja 9. heinäkuuta hän päihitti marsalkka Catinat’n armeijan erillisosaston Carpin taistelussa; tätä seurasi toinen voitto 1. syyskuuta, kun hän päihitti Catinat’n seuraajan, marsalkka Villeroyn, Chiarin taistelussa. Eugen miehtti suurimman osan ranskanmielistä Mantovaa, mutta menestyksestään huolimatta sai vain niukasti tukea Wieniltä. Hallituksen luoton romahtaminen sai Leopold I:n vähentämään joukkojensa määrää, mikä pakotti Eugenin käyttämään epätavallisia taktiikoita. 1. helmikuuta 1702 hän hyökkäsi Ranskan päämajaan Cremonassa. Hyökkäys lopulta epäonnistui, mutta Villeroy saatiin vangiksi (myöhemmin vapautettiin), mikä pakotti ranskalaiset vetäytymään Adda-joen taakse. Bourbonit pitivät yhä hallussaan Milanoa, mutta itävaltalaiset olivat näyttäneet pystyvänsä suojelemaan intressejään, hankkien tarvittavia perusteita muodostaa liitto Englannin ja Alankomaiden kanssa.


title: Espanjan perimyssota

text: Neuvottelut olivat alkaneet Haagissa maaliskuussa 1701. Huolimatta aiemmista vastakkainasetteluista terveydeltään heikentynyt Vilhelm III valitsi Marlborough’n jaarlin poliittiseksi ja sotilaalliseksi seuraajakseen nimittäen hänet Haagin suurlähettilääksi ja Englannin ja Skotlannin joukkojen ylipäälliköksi Espanjan Alankomaiden alueella. Heinsius edusti Alankomaita kun taas kreivi Vratislav, keisarikunnan suurlähettiläs Lontoossa, neuvotteli keisarin puolesta. Neuvottelut Ranskan suurlähettilään, kreivi d’Avaux’n, kanssa keskittyivät Espanjan monarkian kohtaloon, ranskalaisten joukkojen tunkeutumiseen Espanjan Alankomaihin ja Milanon herttuakuntaan sekä Ranskan kauppiaille myönnettyihin suotuisiin kauppaetuoikeuksiin rannikkovaltioiden kustannuksella. Nämä jokseenkin epärehelliset neuvottelut osoittautuivat tuloksettomaksi, ja ne kaatuivat elokuun alussa. Siitä huolimatta samanaikaiset keskustelut Ranskan vastaisen liittouman muodostamisesta Englannin, Alankomaiden ja Itävallan välille olivat edistyneet merkittävästi ja johtivat toisen Suurliiton (tai Haagin sopimuksen) allekirjoittamiseen 7. syyskuuta. Liittouman kokonaistavoitteet pidettiin suurpiirteisinä: arkkiherttua Kaarlen nousemista Espanjan valtaistuimelle ei mainittu, mutta keisari saisi ”kohtuullisen ja hyväksyttävän” tyydytyksen Espanjan perimykselle, ja käsitys Ranskan ja Espanjan kuningaskuntien pysymisestä erillään oli sopimukselle keskeistä.


title: Espanjan perimyssota

text: Vielä Suurliiton muodostamisen jälkeenkin Ranskan kuningas jatkoi vihamielisyyksiään. 16. syyskuuta 1701 katolinen Jaakko II, Englannin kuningas (VII Skotlannissa), – maanpaossa Saint-Germainissa ”mainiosta vallankumouksesta” asti – kuoli. Vaikka hän oli tuominnut jakobiitit Ryswickin rauhassa, Ludvig XIV pian tunnusti Jaakko II:n katolisen pojan, James Francis Edward Stuartin, kuningas ”Jaakko III:ksi”, Englannin kuninkaaksi. Ranskan hovi väitti, että Jamesille kuninkaan tittelin myöntäminen oli pelkkä muodollisuus, mutta Englannin valtiomiehet olivat epäileväisiä ja tuohtuneita. Ludvig XIV:n julistus vaikutti suoralta haasteelta parlamentille ja vallanperimyslaille, joka Annan ainoan pojan kuoltua oli määrännyt Englannin perimyksen Hannoverin Sofialle (Jaakko VI/I:n tyttärentytär) ja tämän protestanttisille perijöille. Tämän seurauksena protestanttisen perimyksen turvaaminen tiedostettiin pian Suurliitossa Englannin yhdeksi sodan päätavoitteista.


title: Espanjan perimyssota

text: 19. maaliskuuta 1702 Vilhelm, Englannin kuningas ja Alankomaiden käskynhaltija, kuoli. Anna nousi Englannin valtaistuimelle ja välittömästi vakuutti valtaneuvostolle kahden päätavoitteensa olevan protestanttisen perimyksen ylläpito ja Ranskan vallan vähentäminen. Annan valtaannousu varmisti Marlborough’n aseman: kuningatar teki hänestä maavoimien ylipäällikön (muiden ylennysten joukossa), kun taas Sarah, Marlborough’n vaimo ja Annan pitkäaikainen ystävä, sai avainaseman kuninkaallisessa huonekunnassa. Kuningatar kääntyi myös läheisen neuvonantajansa (ja Marlborough’n ystävän), Sidney Godolphinin, puoleen ja nimitti tämän Lord High Treasureriksi. Alankomaiden tasavallassa Vilhelmin kuolema sai aikaan toisen käskynhaltijattoman ajan, ja useimmissa maakunnissa anti-orangistinen, republikaaninen ja rauhaa rakastava puolue sai valta-aseman. Kuitenkin vastoin ranskalaisten toiveita uusi hallitus pitkälti tuki Vilhelmin ulkomaanpolitiikkaa. Ranskan herruus Espanjan Alankomaissa nähtiin yleismaailmallisesti suorana uhkana Tasavallan ja sen kaupankäynnin selviytymiselle, ja amsterdamilaiset kauppiaat pelkäsivät että paljon heidän silloisesta edustaan Espanjaan ja Espanjan Amerikkaan joutuisi pian Ranskan haltuun. Tämän seurauksena moni johtavista valtiomiehistä Vilhelmin viimeisimpinä vuosina pysyivät virassa, mukaan lukien kokenut Heinsius, jonka henkilökohtainen suhde Marlborough’hun oli olennainen osa Suurliiton menestystä sodan alkuvaiheissa.


title: Espanjan perimyssota

text: Kun yhtään diplomaattista läpimurtoa ei tehty sitten toisen Suurliiton allekijoittamisen, Englanti, Alankomaat ja Itävalta julistivat sodan Ranskalle 15. toukokuuta 1702.


title: Espanjan perimyssota

text: Englannille Espanja itsessään ei ollut keskeinen ongelma, vaan Ranskan vallan mahdollinen kasvu ja sen kyky dominoida Eurooppaa nähtiin pääasiallisena vaarana Englannin etunäkökohdille kotimaassa ja ulkomailla. Tapa, jolla parhaiten toteuttaa maan tavoitteet, aiheutti kiivasta väittelyä. Yleisesti ottaen toryt karttoivat mannersotaa ja puolsivat ”sinisen veden politiikkaa”, jonka mukaan kuninkaallinen laivasto soti Ranskan ja Espanjan kauppaa vastaan merellä ja samaan aikaan suojasi ja laajensi Englannin kauppaa. Toryt pitivät suurta maaoperaatiota mantereella liian kalliina ja pääosin vain Liittouman etuja hyödyttävänä. Whigit ja rahoittajat Lontoossa, jotka hyötyisivät eniten maasotatoimesta, taas tukivat mantereista strategiaa, väittäen että laivasto ei yksinään voisi koskaan päihittää Ludvig XIV:tä. Väittely Englannin resurssien käytöstä jatkuisi koko sodan ajan, mutta maan taloudellinen vahvuus auttoi sitä kehittämään useita strategioita, joista tärkein oli kyky hyökätä Ranskaan monelta rintamalta. Kuitenkin Ludvig XIV:n voittaminen oli mahdotonta keneltäkään yksittäiseltä Liiton jäseneltä, ja sen vuoksi mikä tahansa strategia edellytti läheistä kaupallista ja poliittista yhteistyötä Englannin ja Alankomaiden tasavallan välillä tehokkaan armeijan kokoamiseksi ja usean Euroopan maan suhteen ylläpitämiseksi, pääasiassa Saksan, jonka ruhtinaat toimittaisivat oleellisia joukkoja palkattavaksi.


title: Espanjan perimyssota

text: Moni pienistä saksalaisista valtioista (mukaan lukien Hessen-Kassel, Hessen-Darmstadt, Kurpfalz, Münster ja Baden) taisteli saadakseen takaisin osan Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan entisistä alueista Alsacessa ja Lorrainessa, ja siten turvatakseen vahvan "Reichsbarrieren" keisarikunnan läntiselle rajalle. Kuitenkin monella vaikutusvaltaisista saksalaisista hallitsijoista oli muita strategisia ja dynastisia päämääriä, ja he mieluummin pestasivat suuren osan joukoistaan englantilais-hollantilaiseen armeijaan vuosittaista palkkiota vastaan. George Louis, Hanoverin vaaliruhtinas, oli halukas vahvistamaan omaa asemaansa Englannissa kuningatar Annan perijänä, kun taas Saksin Fredrik Augustilla – Puolan kuninkaana – oli omat osakkuutensa suuressa Pohjan sodassa Ruotsin kuningas Kaarle XII:ta vastaan. Brandenburg-Preussin vaaliruhtinas – jonka tuen Leopold I oli turvannut tunnustamalla hänet Frederik I:ksi, Preussin kuninkaaksi, sekä tasavertaiseksi Suurliiton jäseneksi – toimitti 12 000 miehen vahvuisen armeijakunnan sodan alkuvaiheessa, mutta hänen osallisuutensa voitiin taata vain tasaisilla taloudellisilla ja alueellisilla myönnytyksillä. Tanskan Fredrik IV toimitti myös kallisarvoisia joukkoja rahaa vastaan, vaikka hän ei koskaan liittynyt sotaan Ranskaa vastaan.


title: Espanjan perimyssota

text: Tunnustaen Englannin nousevan poliittisen, taloudellisen ja merisotilaallisen vahvuuden hollantilaiset hyväksyivät Marlboroughin nimittämisen liittoutuneiden ylipäälliköksi Alankomailla. Kuitenkin hänen komennollaan oli pakostakin rajansa ja se oli hollantilaiskenraalien ja kenttäedustajien (lainsäädäntöelimen siviili- ja sotaedustajien) hyväksynnän varassa. Hollantilaisten prioriteetti oli uudelleenvahvistaa maan estelinnakkeet; tavoite, joka voitaisiin saavuttaa piiritysten kautta riskialttiiden taistelujen sijaan. Usean kerran hollantilaiset käyttivät veto-oikeuttaan Marlboroughin yrityksiä vastaan hyökätä vihollistensa kimppuun tantereella, mutta taistelun häviäminen Alankomailla voisi mahdollisesti olla kohtalokkaat seuraukset Tasavallan turvallisuudelle, ja Marlborough itse oli suhteellisen kokematon ulkomaalainen kenraali. Sen lisäksi ne olivat hollantilaiset, jotka toimittivat päätarvikejärjestelmän, sekä suurimman osan joukoista, pioneereista ja alueen aseista, alkujaan vastaten 60 000 miehen armeijasta (mukaan lukien palkatut saksalaiset osastot) ynnä 42 000 vartiomehestä. Englannin parlamentti puolestaan äänesti 40 000 miehen lähettämisestä Alankomaihin vuonna 1702. Tästä luvusta noin 18 500 oli brittien alaisia joukkoja, ja loput olivat enimmäkseen apujoukkoja Saksasta. Merellä englantilaiset dominoivat oletetusti 127 laivalla valmiina palvelemaan vuonna 1700; hollantilaisilla oli 83. Leopold I:llä taas oli rajoitettu määrä resursseja eikä ollenkaan laivastoa, ja hän turvautui suurissa määrin rannikkovaltoihin sodassa. Keisari oli alun perin sitoutunut 90 000 miehen armeijaan, mutta vuonna 1702 hän oli kykenemätön lähettämään enempää kuin 40 000 miestä Italiaan (mikä olisi puolet siitä luvusta joulukuuhun mennessä) ja 20 000 Reinille.


title: Espanjan perimyssota

text: Ludvig XIV:lle Espanjan imperiumin hallinta oli pätevä taloudellinen ja strateginen palkinto, ja hän oli kärkäs pitämään Amerikan rikkaudet poissa englantilaisten ja hollantilaisten käsistä. Tämän vuoksi kuningas käytti täydellistä käskyvaltaansa muodostaakseen Ranskan ulkopolitiikan ja strategian, luottaen pieneen mutta uskottuun ryhmään neuvonantajia, etenkin ulkoministeriinsä Torcyn markiisiin. Sarja neuvostoja sääteli päätöksentekoprosessia, joista merkittävin oli valtioneuvosto. Sodan edetessä – ja Ludvig XIV:n vanhetessa – Torcy, ja muut kuten vuodesta 1709 virkaa tehnyt sotaministeri Voysin, alkoivat hallita keskustelua valtuustossa ja muualla. Madridissa ranskalaistet valtiomiehet ja kenraalit käyttivät opastavaa vaikutusvaltaa hallitukseen ja armeijaan, ja sodan alkuvuosina Filip V:llä oli taipumus alistua isoisälleen, joka hallitsi esikuntavaltuuston kautta ("despacho"). Valtuuston ensisijaisin jäsen oli Ranskan suurlähettiläs, joista merkittävin, Amelot, asui pääkaupungissa vuosina 1705–1709. Tämä Ranskan ylivalta ja auktoriteettiasema sai monet katkerat aateliset loikkaamaan Itävallan Habsburgien puolelle sodan aikana.


title: Espanjan perimyssota

text: 1700-luvun alussa Ludvig XIV oli yhä Euroopan hallitsijoista voimakkain. Vaikka vuonna 1700 hänen laivastonsa 108 laivaa eivät vetäneet vertoja rannikkovaltioiden yhdistetylle vahvuudelle, hänen armeijansa oli ylivoimaisesti suurin yltäen paperilla 373 000 mieheen (tosiasiassa suunnilleen 255 000 miestä, mukaan lukien ulkomaiset rykmentit). Sodan alussa Espanjan sotilaalliset resurssit olivat paljon rajallisemmat, ja muiden valtioiden tavoin vahvuus oli radikaalisti laskenut Ryswickin rauhan jälkeen. Vuonna 1703 esimerkiksi armeija Espanjan niemimaalla oli vahvuudeltaan vain 13 000 jalkaväkeä ja 5 000 hevosmiestä, joista molemmat olivat huonosti varustettuja taisteluun. Samoin Espanjan laivasto oli huomattavasti pienempi kuin muiden suurvaltojen, ja Filip V:n piti luottaa ranskalaisten apuun rantaviivan vartioimisessa ja Amerikan kauppareittien turvaamisessa. Kuitenkin Espanjan lisäksi Ludvig XIV:llä ei ollut muita liittolaisia joihin turvautua. Savoijin herttua ja Portugalin kuningas Pietari II tulisivat rikkomaan aiemmat sopimukset ja loikkaamaan Suurliiton puolelle vuonna 1703, ja lähes jokainen saksalaisista valtioista oli Ludvig XIV:tä vastaan. Kaikesta huolimatta kuninkaalla oli suoraa vaikutustavaltaa syvällä Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa Wittelsbachin suvun kanssa tehtyjen liittojen kautta: Joosef Klemens, Kölnin vaaliruhtinas ja Liègen arkkipiispa-vaaliruhtinas ja, merkittävämmin, hänen veljensä Max Emanuel, Baijerin vaaliruhtinas. Sen jälkeen kun Espanjan valtaistuin oli menetetty hänen poikansa, Joosefin, kuoltua, Max Emanuel oli hakenut korvausta muualta. Aluksi vaaliruhtinas oli patistanut keisaria vaihtamaan Baijeri Napolin kuningaskuntaan ja Sisiliaan, mutta kun tämä ehdotus hylättiin, hän kääntyi Ranskan puoleen ja vaati vastineeksi tavoitteidensa toteuttamista – suvereenia omistusta Espanjan Alankomaihin (jonka tämänhetkinen kuvernööri hän oli) tai itse keisarillista kruunua.


title: Espanjan perimyssota

text: Hollantilais-englantilaisen armeijan ensimmäinen tavoite Alankomailla oli vallata linnakkeet Maasissa ja Ala-Reinin alueella, jotka Joosef Klemens antoi Bourboneille, ja raivata marsalkka Boufflers’n johtamat ranskalaisjoukot uhkaamasta Hollannin rajaa. Tämän liittolaiset laajalti saavuttivat vuonna 1702, ensin vallaten Kaiserwerthin kesäkuussa ja sitten ajamalla ranskalaiset ulos muutamista pienemmistä Maasin linnakkeista: Venlosta, Stevensweertistä, Roermondista ja tärkeimmin Liègestä, joka kukistui lokakuun lopussa. Marlborough (joka oli ylennyt herttuaksi joulukuussa) ja hollantilaiskenraalit olivat poistaneet välittömän ranskalaisuhan ja Joosef Klemens pakeni Ranskaan. Kuitenkin vuonna 1703 liittolaisten edistyminen oli sekavampi. Reinberg ja Bonn kukistuivat sotaretken alussa ja Huy, Limbourg ja Geldern saatiin haltuun loppua kohden. Kaikesta huolimatta ”Suurstrategia” Antwerpin turvaamiseksi ja siten jokilinjojen avaaminen Flandersiin ja Brabantiin, pilattiin marsalkka Villeroyn aloitteellisuuden, huonon liittolaisten yhteistyön, ja kenraali Obdamin häviön Eckerenin taistelussa 30. kesäkuuta, vuoksi.


title: Espanjan perimyssota

text: Sillä välin Baden-Badenin rajakreivi Ludvig Vilhelm, keisarillisten joukkojen ylipäällikkö, oli ollut vahdissa Ylä-Reinillä ja 9. syyskuuta 1702 hän oli vallannut Landaun, joka oli avain Alsaceen. Siitä huolimatta sodan alkuvuosina ranskalaiset saivat yliotteen Etelä-Saksassa. 14. lokakuuta Claude Villars päihitti Badenin täpärästi Mustametsässä Friedlingenin taistelussa avaten siten viestintäyhteydet Reinille sijoittuneiden ranskalaisten ja Ylä-Tonavalla sijaitsevien baijerilaisten välille. Baijerin vaaliruhtinaan tuki Bourbonin aatetta kohtaan oli vakava huolenaihe keisarille, mutta ranskalaisille se loi uusia mahdollisuuksia: se heikensi liittoutuneiden asemaa Etelä-Saksassa ja helpotti mahdollista iskua kohti Wieniä tai Alppien yli Pohjois-Italiaan. Sitä mukaa kun Villars oli saapunut Tonavalle toukokuussa 1703, vaaliruhtinas oli vallannut useita avainasemia pitkin jokea Ulmista Regensburgiin. Vaikka tarkka-ampujat kukistivat vaaliruhtinaan sotaretken Tirolissa kesä–elokuussa, Tonavalla hän säilyi hallitsevana, ja 20. syyskuuta hän ja Villars päihittivät keisarillisen erillisosaston Höchstädtin taistelussa. Voitto ei pelastanut kasvavassa määrin vihamielistä suhdetta kahden kenraalin välillä, ja marsalkka Marsin korvasi Villarsin sotatantereella. Siitä huolimatta ranskalaiset säilyttivät momenttuminsa Tonavan lisäksi myös Reinillä, missä marsalkka Tallard otti haltuunsa Breisachin syyskuussa, kukisti Hessen-Kasselin maakreivin Speyerbachin taistelussa 15. marraskuuta, ja sitten uudelleenvalloitti Landaun.


title: Espanjan perimyssota

text: Joulukuussa 1703 Baijerin vaaliruhtinas valtasi Augsburgin, tammikuun 1704 puolivälissä hän valloitti Passaun Tonavalla lisäten entisestään Leopold I:n painetta Wienissä. Uhka keisaria kohtaan kasvoi kun Ferenc II Rákóczin johtama Habsburg-vastainen kapina alkoi Unkarissa, missä Ottomaanien valtakuntaa vastaan soditun sodan tuho sekä siitä seurannut verojen nosto ja läänitysrasite johtivat kansan vaatimaan aiemman valtiomuodon palauttamista. Unkarilaisten kapinallisten edetessä kohti Wieniä idästä ja ranskalaisten ja baijerilaisten uhatessa lännestä oli Liittoutuneille elintärkeää ratkaista Baijerin luoma ongelma. Tämän toteuttamiseksi Marlborough marssi Reiniä ylös Alankomailta toukokuussa; kesäkuussa hän yhdisti joukkonsa Badenin kanssa Tonavan pohjoispuolella ennen joenylityksen turvaamista Donauwörthillä 2. heinäkuuta. Baijeri oli nyt paljaana hyökkäykselle, mutta Max Emanuel, tietäen että Tallard oli tuomassa vahvistuksia Reiniltä, ei tullut suostutelluksi paineen taikka houkuttimien taholta loupumaan ranskalaisesta liitostaan. Näin ollen 13. elokuuta Marlborough, nyt prinssi Eugenen kanssa ja komentaen yhteensä noin 52 tuhatta miestä, hyökkäsi hieman suurempaa ranskalais-baijerilaista armeijaa vastaan Tonavalla Höchstädtin lähellä. Englannissa Blenheimin taisteluna tunnettu taistelu osoittautui Baijerille lopulliseksi. Tallard otettiin vangiksi kun taas Marsin pakeni takaisin Reinin yli. Ulm ja Ingolstadt kukistuivat pian ennen Trieriä, Landauta ja joulukuussa Trarbachia edellä Liittoutuneiden hyökkäystä ylös Moselia seuraavana vuonna. Max Emanuel palasi hallitsemaan Espanjan Alankomaita ja Ilbersheimin rauhansopimuksen (7. marraskuuta) ehtojen myötä hänen baijerilaiset maansa asetettiin Itävallan vallan alle. Uhka keisarin lyömisestä ulos sodasta oli vältetty.


title: Espanjan perimyssota

text: Blenheimin sotaretki dominoi sotaa vuonna 1704. Ludvig XIV:lle tappio oli kova takaisku hänen maineelleen, mutta tuona vuonna tuli myös lohtuja, kuten marsalkka Montrevelin ja Villarsin menestys Liittouman tukemaa Camisard-kapinaa vastaan Cévennesillä (joskin vähäinen sissisota jatkui siellä muutaman vuoden ajan). Marlborough’lle Blenheimin sotaretki varmisti hänen maineensa ja se nähtiin laajalti mantereisen strategian oikeaksi osoittautumisena, mutta Englannille kiireellinen tarve oli saada keisari tekemään rauhan Unkarissa, ja Liittolaisille jatkaa hyökkäystä Ranskaa vastaan kaikilla rintamilla. Kuitenkin Marlborough’n yritys vuonna 1705 ohittaa Alankomaat ja hyökätä Ludvig XIV:n kuningaskuntaan Mosellen kautta osoittautui epäonnistuneeksi. Villarsin ollessa linnoittautuneena Sierckissä ja saksalaisten prinssien epäonnistuessa tukemaan hyökkäystä täysin mitoin, Marlborough joutui pakosta palaamaan Meuseen kesäkuun puolivälissä. Siellä ei saavutettu juurikaan mitään, paitsi estettiin ranskalainen hyökkäys ja pakotettiin Brabantin puolustuslinjat Elixheimiin, Zoutleeuwista (Léau) etelään 17.–18. heinäkuuta.


title: Espanjan perimyssota

text: Liittoutuneiden heikko yhteistyö, taktiset erimielisyydet ja komentajien välinen kilpailu takasivat Liittoutuneiden vähäisen edistymisen vuonna 1705 sekä Meusella että Mosellella; lisäksi tapahtui takaisku miehitetyssä Baijerissa, missä keisarin kovat verot ja pakollinen värväys johtivat lyhytaikaiseen talonpoikaiskapinaan. Siitä huolimatta vuonna 1706 Liittoutuneet tekisivät viimein läpimurron Alankomailla kun, 23. toukokuuta, Marlborough kukisti Villeroin ja Baijerin vaaliruhtinaan Ramilliesin taistelussa Namurista pohjoiseen. Molemmilla osapuolilla oli noin 60 000 miestä, mutta Marlborough, käyttäen hyväksi vastustajansa heikkoa kykyä, oli se joka otti ratkaisevan voiton. Heidän murskautuneiden vastustajiensa kaksiviikkoinen takaa-ajo turvasi nopeasti useat huonosti puolustetut kaupungit, joihin kuuluivat Brysseli, Gent ja Antwerpen; sotaretken toinen vaihe vaati enemmän piiritystä, mutta Liittoutuneet valtasivat lopulta Oostenden, Menenin (murtaen siten Vaubanin "pré carrén" ensimmäisen puolustuslinjan), Dendermonden ja Athin. Espanjan Alankomaat vakiinnutettiin uudelleen puskurivyöhykkeenä Ranskan ja Alankomaiden tasavallan välillä, ja alueesta tuli sodan ajaksi englantilais-hollantilainen yhteishallintoalue, jota hallittiin Kaarle III:n nimessä, mutta rannikkovaltioiden direktiivien mukaisesti. Ranskalais-baijerilainen armeija puolestaan vetäytyi uuteen puolustuslinjaan, joka ulottui Ieperistä Namuriin Lillen, Tournain, Condén, Monsin ja Charleroin kautta.


title: Espanjan perimyssota

text: Ramilliesin taistelussa kärsityn tappion vuoksi Reinillä olevaa Villarsia käskettiin lähettää joukkoja pohjoiseen Flanderiin vahvistamaan Ranskan rikkauksia, siten rajoittaen omaa sotaretkeään vuonna 1706. Kuitenkin vuonna 1707 Villars tekisi vihdoin merkittävän läpimurron, kun, Badenin kuoltua tammikuussa, hän puski taaemmas uuden keisarillisen ylipäällikön, Bayreuthin rajakreivin, ja mursi Stollhofenin puolustuslinjat ilman tappioita toukokuussa, täten saaden haltuunsa tärkeitä resursseja Badenissa ja Württembergissä. Tätä voittoa jäljiteltiin muilla rintamilla tuona vuonna, mukaan lukien Espanjassa ja kaakkoisessa Ranskassa. Sen lisäksi Espanjan Alankomaissa Bourbonit saivat menestystä, kun Baijerin vaaliruhtinas ja marsalkka Vendôme (Villeroin korvaaja) torjui kaikki Marlborough’n iskut – takaisku, josta Annan kenraalikapteeni syytti osin sitä tosiasiaa, että hänen kenttäarmeijansa piti suojata juuri valloitettuja Brabantin kyliä.


title: Espanjan perimyssota

text: Vuonna 1708 Berwickin herttua siirtyi Espanjasta Reinille sotimaan Baijerin vaaliruhtinaan kanssa. Taistelut Saksassa osoittautuivat kuitenkin tappiollisiksi ja kenraalipari tukisi lopulta pääasiallista ranskalaista pyrkimystä Flanderissa, missä Vendôme, Burgundin herttuan nimellisessä komennossa, sunnitteli hyökkäystä. Luodakseen harhautuksen Ludvig XIV tuki James Edward Stuartin sukulinjaa Skotlannissa, missä tyytymättömyys äskettäiseen poliittiseen unioniin Englannin kanssa teki valtiosta kypsän kapinalle. Kuitenkin huonon navigoinnin ja epäröinnin vuoksi, tämä yritys maaliskuussa osoittautui fiaskoksi, ja Claude de Forbinin invaasiolaivasto palasi Dunkirkiin. Tästä takaiskusta huolimatta sotaretki Flanderissa alkoi hyvin Ludvig XIV:n kenraaleilta. Käyttäen hyväksi suosittua tyytymättömyyttä Liittoutuneiden uutta hallintoa kohtaan, Gent ja Brugge vaihtoivat puolta Bourboneille heinäkuun alussa palauttaen siten suuren osan espanjalaista Flanderia ranskalaisten hallintaan. Marlborough oli yllätetty, mutta nyt se oli hän, rohkaistuen Eugenen saapumisesta Mosellelta, joka teki ratkaisevan toimenpiteen. Pikamarssin jälkeen Liittoutuneiden armeija, koostuen noin 80 000 miehestä, avasi tulen Vendômen ja Burgundin hieman suuremmalle joukolle Scheldtin joella ja otti toisen tärkeän voiton Oudenaarden taistelussa 11. heinäkuuta 1708. Menestystä, jota avitti kahden ranskalaisen komentajan erimielisyys, seurasi Lillen piiritys elokuussa. Vendôme, Burgundi ja Berwick yhdistivät joukkonsa muodostaen lukumääräisesti suuremman armeijan, mutta he epäonnistuivat hyökkäyksessä Marlborough’n suojaavaa joukkoa vastaan; myös yritykset katkaista toimitusreitit estettiin (huomionarvoisesti John Richmond Webb Wijnendalen taistelussa 28. syyskuuta). Näin ollen Boufflersin oli pakko luovuttaa Lillen kylä 22. lokakuuta ja lopulta sen linnoitus 9. joulukuuta. Piiritys oli ollut kallis Liittoutuneille: se oli rajoittanut heidän armeijansa useiksi kuukausiksi, ja se oli ollut perinteinen seuraus Oudenaarden voitolle. Kuitenkin Marlborough ja Eugene olivat saaneet takaisin haltuunsa Espanjan Alankomaat ja he olivat leventäneet "pré carrén" ensimmäisen puolustuslinjan murrosta, altistaen pohjoisen Ranskan hyökkäykselle. Gent vallattiin takaisin joulukuun lopussa ja Brugge antautui hieman sen jälkeen, palauttaen siten englantilais-hollantilaisen yhteishallinnon auktoriteetin.


title: Espanjan perimyssota

text: Vuonna 1702 sota Pohjois-Italiassa oli käynnissä sen toista vuotta. Itävallan alustavan menestyksen jälkeen Ludvig XIV lähetti marsalkka Vendômen komentamaan Bourbonin armeijaa, ja paljon suuremmalla vahvuudella alkoi dominoimaan ja pitää loitolla vastustajaansa. Vaikka prinssi Eugene pidätteli ranskalaisia Luzzarran taistelussa 15. elokuuta, itävaltalaiset olivat menettäneet paljon siitä mitä olivat saavuttaneet ensimmäisellä sotaretkellään, ja Bourbonit pitivät yhä lujasti hallussaan Milanon herttuakuntaa. Kesäkuussa 1703 Eugene palasi Wieniin johtamaan sotatuomioistuinvaltuustoa "(Hofkriegsrat)" ja aloitti uudelleenjärjestellä keisarillisia joukkoja jättäen Guido Starhembergin vastustamaan Vendômea. Vendôme oli saanut käskyn yhdistyä Baijerin vaaliruhtinaan kanssa Tiroliin hyökkäämistä varten, mutta hän edistyi huonosti tässä tavoitteessa johtuen osaksi huhuista, että Victor Amadeus, Savoijin herttua, oli aikeissa loikata Suurliittoon. Ludvig XIV ei ollut onnistunut tyydyttämään Amadeuksen vaateita Milanon herttuakuntaan, ja tämä oli pahastunut Ranskan rajalliseen taloudelliseen apuun. Lisäksi herttua järkeili, että jos Ranskan valta vakiinnutettaisiin Italiassa, hänen valta-alueensa olisi Versaillesista hallittujen maiden ympäröimä. Peläten ettei hänestä tulisi muuta kuin Ranskan vasalli, Amadeus sulki itsensä pääkaupunkinsa, Torinon, muurien sisälle ja julisti sodan Ranskalle 24. lokakuuta. Keisari voitti hänet puolelleen tukipalkkioiden ja alueellisten myönnytysten yhdistelmällä, ja Amadeus allekirjoitti virallisen sopimuksen keisarin kanssa 8. marraskuuta.


title: Espanjan perimyssota

text: Savoijin herttuan petoksen myötä Piedmont-Savoijista tuli tärkeä kohde ranskalaisille, jotka pyrkivät nyt eristämään Victor Amadeuksen ja Starhembergin itävaltalaisilta idässä ja turvaamaan viestintäyhteydet Ranskan ja Milanon välillä. Vuoden 1704 alkuun mennessä marsalkka Tessé oli vallannut Savoijin herttuakunnan lukuun ottamatta Montméliania, ja La Feuillade valloitti Susan kesäkuussa. Siirtyen Piedmontiin idästä Vendôme valtasi Vercellin heinäkuussa, Ivrean syyskuussa ja saartoi Verruan lokakuussa. Verruan kukistuttua huhtikuussa 1705 La Feuillade valtasi Nizzan maakunnan mukaan lukien itse Nizzan (tosin sen linnake ei kukistunut kuin vasta tammikuussa 1706), minkä jälkeen hän uhkasi Torinoa. Liittoutuneiden huomio kiinnittyi myös Wieniä kohti, sillä toukokuussa 1705 Joosef I seurasi Leopold I:tä pyhänä saksalais-roomalaisena keisarina. Joosef I harjoitti isänsä Bourbon-vastaista linjausta innokkaasti ja oli aluksi kiinnostunut viemään sotaa Alsaceen ja Lorraineen, mutta kun ranskalais-baijerilainen eteneminen oli pysäytetty Blenheimissa, hän alkoi arvoida tavoitteitaan uudelleen. Vaikka keisari tunnisti vahvan "Reichsbarrieren" olevan tärkeä saksalaisille ruhtinaille, hän ei kyennyt asettamaan heidän intressejään Habsburgin dynastisten tavoitteiden yli muilla sotateattereilla. Espanjalaisen vallan korvaamisesta Italiassa itävaltalaislla hallinnolla – ja siten Monarkian lounaispuolen turvaamisesta – tuli Joosef I:n päätavoite. Kuitenkin toistaiseksi Filip V hallitsi yhä kaikkia Espanjan alueita Italiassa, ja Bourbonin joukot olivat jälleen kerran etenemässä niemimaan pohjoispuolella.


title: Espanjan perimyssota

text: 16. elokuuta 1705 Vendôme kukisti Eugenen Cassanon taistelussa Addalla. 19. huhtikuuta 1706 ranskalainen komentaja kukisti kreivi Reventlowin Calcinaton taistelussa, ja ajoi itävaltalaiset takaisin vuorille Gardajärven lähettyvillä; hieman tämän jälkeen La Feuillade aloitti Torinon piirityksen. Ranskalaisten voitot olivat estäneet itävaltalaisten marssimisen Savoijin auttamiseksi, mutta, kuten Espanjan Alankomailla, tämä vuosi osoittautuisi ratkaisevaksi Suurliitolle. Toukokuun puolivälissä Eugenen armeija, vastikään vahvistettuna saksalaisilla tukijoilla (Marlborough’n takaamina ja rannikkovaltioiden rahoittamina), oli kasvanut 50 000 mieheen. Täten vahvistettuna itävaltalainen komentaja kykeni viimein saartamaan ranskalaisten puolustukset Adigella, ja heinäkuun puolivälissä hän laskeutui etelään Po-joen yli. Vastatoimena Ramilliesin katastrofille Vendôme käskettiin tässä vaiheessa Alankomaille; Orléansin herttua ja marsalkka Marsin ottivat komennon hänen sijastaan, ja vaikka he varjostivat Liittoutuneiden armeijaa sen marssiessa länteen Pon laaksoa pitkin, he kieltäytyivät keskeyttämästä sitä. Esteettömänä Eugene liittyi Victor Amadeuksen ja tämän pienen joukon joukkoon elokuun lopulla, ja 7. syyskuuta he ratkaisevasti päihittivät Bourbonin armeijan Torinon taistelussa. Marsinin haavoituttua kuolettavasti Orléans vetäytyi länteen jättäen Medavyn kreivin eristyksiin Adigelle kauas itään. Vaikka Medavy kukisi keisarillisen armeijakunnan Castiglionen taistelussa 8. syyskuuta, hän jakoi armeijansa harkitsevasti yhä Bourbonin hallussa oleviin linnoituksiin.


title: Espanjan perimyssota

text: Eugenen voitto oli antanut hänelle vaikuttavan hallinnan koko Pon laaksosta. Vaikka Savoijin herttuakunta ja Nizzan ruhtinaskunta säilyivät bourbonilaisissa käsissä, Victor Amadeus otti lopulta haltuunsa useimmat vuoden 1703 sopimuksessa hänelle luvatuista alueista. Kuitenkin Liittoutuneiden voitot vuonna 1706 eivät hillineet kasvavia erimielisyyksiä Suurliitossa, kun englantilaiset ja hollantilaiset ministerit moittivat Joosef I:tä tämän kieltäytymisestä lopettaa sotaa Unkarissa. Rákóczin kapina käänsi elintärkeitä itävaltalaisia resursseja pois taistelusta Ludvig XIV:tä vastaan, ja pelättiin myös että osmanit käyttäisivät tilaisuutta hyväksi ja aloittaisivat uudelleen sotatoimet keisaria vastaan. Sitä vastoin rannikkovaltioiden sympaattinen suhtautuminen kapinan johtajaa ja samaan uskontokuntaan kuuluvaa vastaan oli yhä katkeruuden lähde Wienissä. Päästäkseen sopuun Joosef I allekirjoitti 13. maaliskuuta 1707 Milanon sopimuksen, jonka ehtojen mukaan Ludvix XIV luovutti Pohjois-Italian vastineeksi Medavyn armeijan turvallisesta kulusta takaisin Ranskaan. Itävaltalaisille sopimus varmisti heidän täyden ja kiistattoman hallintansa Milanon ja Mantovan herttuakunnista, mutta se mahdollisti myös Joosef I:n tavoittelemaan dynastisia intressejään Etelä-Italiassa, ja toukokuussa kreivi von Daun, noin 10 000 miehellä, hyökkäsi etelään Napolin kuningaskuntaan. Napolin kaupunki antautui ilman vastarintaa ja Gaeta kukistui piirityksen jälkeen 30. syyskuuta. Itävalta oli nyt hallitseva valta Italiassa, ja Kaarle III julistettiin Napolin kuninkaaksi.


title: Espanjan perimyssota

text: Valtaamalla Milanon herttuakunnan ja turvaamalla espanjalaiset alueet Italiassa Itävallan Habsburgit olivat toteuttaneet sodan päätavoitteensa. Siitä huolimatta Napolin sotaretki oli aloitettu vastoin rannikkovaltioiden tahtoa, jotka sen sijaan olivat suosineet harhautuksellista hyökkäystä Etelä-Ranskaan. Rauhoittaakseen liittolaisiaan Eugene, yhdessä Savoijin herttuan kanssa, suostui hyökkäämään Touloniin heinäkuussa 1707, mutta yritys osoittautui tuloksettomaksi ja marsalkka Tessé torjui kaikki hyökkäykset. Liittoutuneet vetäytyivät elokuussa, mutta eivät ennen kuin saavuttivat hieman etua: ranskalainen laivue satamassa oli pantu pysyvästi pois toiminnasta taistelun aikana, mikä jätti englantilais-hollantilaisen laivaston ilman vastarintaa Välimerellä. Diplomaattisella rintamalla tuona vuonna Liittoutuneiden piti kiistellä myös Ruotsin kuningas Kaarle XII:n kanssa, jonka sota Venäjää ja Saksi-Puolaa vastaan oli vaarassa levitä Espanjan perimyssotaan. Kaarle XII oli hyökännyt Saksiin vuonna 1706, mutta kuningas oli myös uhannut sekaantua Silesiaan keisarin protestanttisten alaisten puolesta, ja pelättiin että hän saattaisi olla halukas auttamaan suurimmalta osin protestanttisia olevia kapinallisia Unkarissa. Kuitenkin sen jälkeen kun Joosef I oli antanut tarpeeksi myönnytyksiä ja allekirjoittanut Altranstädtin rauhan 13. elokuuta 1707, Kaarle XII käänsi selkänsä Saksalle syyskuussa ja suuntasi itään kohti Venäjää ja lopullista tappiotaan Pultavan taistelussa.