title: IBM PS/2

text: Suuresta painostaan huolimatta P7x-koneissa ei ollut akkuja, osasyynä paljon virtaa kuluttava ESDI- tai SCSI-levy sekä plasmaruutu. P70:ssä oli kaksi sovitinpaikkaa, P75:ssä viisi.


title: IBM PS/2

text: 95-sarjaa alettiin markkinoida nimensä mukaan vuoden 1995 tienoilla. Tässä sarjassa kaikki mallit olivat MCA-väyläisiä.


title: IBM PS/2

text: 8600-sarjalla tarkoitettiin palvelimia.


title: IBM PS/2

text: Julkaisussa mallit olivat: 30, 50, 60 ja 80.


title: IBM PS/2

text: Halvempi 25 malli saapui myöhemmin.


IBM PS/2


title: Jyrsijät

text: Jyrsijät ("Rodentia") on nisäkkäiden lahko. Jyrsijät ovat nisäkkäistä suurin ja monimuotoisin eläinryhmä. Jyrsijöihin kuuluu 2 277 eri elossa olevaa lajia (Wilson & Reeder, 2005), mikä on lähes tasan kaksinkertainen määrä seuraavaksi suurimpaan nisäkäslahkoon lepakoihin verrattuna. Nisäkäslajeista noin 42 prosenttia on jyrsijöitä. Jyrsijöihin kuuluu niin maan alla eläviä lajeja, kuten myyrät, kuin maanpinnalla ja puissa eläviä ja jopa liitokykyisiäkin lajeja. Jotkin lajit ovat tottuneet myös uimaan. Pääosa jyrsijöistä on pieniä, enintään 20 cm pitkiä. Suurin jyrsijä on kapybara, joka kasvaa 1,3 metrin pituiseksi. Jyrsijöillä on tärkeä rooli luonnon kiertokulussa. Jyrsijöiden nopean lisääntymisnopeuden ansiosta ne ovat monien pienikokoisten petoeläinten tärkein ravinnonlähde.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijät ovat yleensä pienikokoisia nisäkkäitä, joilla on jyrsimiseen tai järsimiseen erikoistuneet etuhampaat. Ylä- ja alaetuhampaita on kumpiakin kaksi kappaletta, mutta kulmahampaita ei ole lainkaan. Etuhampaiden ja välihampaiden välissä on pitkä väli. Jyrsijöillä on yläpurenta eli yläetuhampaat menevät purtaessa alaetuhampaiden eteen. Jyrsijöiden etuhampaat kasvavat jatkuvasti ja saavat alkunsa syvältä leukaluista. Hampaitaan ne teroittavat ja kuluttavat jyrsimällä.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijöitä elää kaikilla mantereilla paitsi Antarktiksella. Jyrsijät eivät myöskään kuulu Uuden-Seelannin ja muutaman muun merellisen saaren alkuperäiseen eläimistöön. Jäniseläimiä on pidetty jyrsijöiden sukulaisina.


title: Jyrsijät

text: Varhaisimmat jyrsijäfossiilit ovat noin 56 miljoonan vuoden takaa, mikä näyttäisi tukevan ajatusta, että jyrsijät kehittyivät monien muiden nisäkäslahkojen tapaan dinosaurusten sukupuuton jälkeen. Jyrsijät kehittyivät samasta kantaisästä jäniseläinten kanssa. Varhaisimmat fossiilit ovat peräisin Pohjois-Amerikasta ja Aasiasta, mutta monet seikat viittaavat kuitenkin siihen, että jyrsijät olisivat peräisin Euroopasta ja kauempaa historiasta kuin 56 miljoonan vuoden takaa. Molekyylitutkimusten avulla jyrsijöiden alkuperä on sijoitettu jopa liitukaudelle 100–110 miljoonan vuoden päähän, mikä on poikkeuksellisen radikaali tulos verrattuna fossiililöytöihin. Sittemmin on saatu myös fossiililöytöjä tukevia molekyylitutkimuksia. Jyrsijöiden monofyleettisyyttä on ehditty kyseenalaistaa molekyylitutkimuksiin vedoten, mutta uudelleentehtyjen tutkimusten tulokset näyttäisivät kuitenkin tukevan monofyleettisyyttä. Jyrsijät lajiutuivat erittäin nopeasti eoseenikauden alussa sopeutumislevittäytymisen kautta, mikä selittää sen, miksi jyrsijöihin kuuluu poikkeuksellisen runsas määrä heimoja.


title: Jyrsijät

text: Eoseenikauden loppupuolella (n. 38–45 mvs.) jyrsijät alkoivat uudestaan monimuotoistua nopeasti. Tämä sattui juuri samaan aikaan kuin nisäkkäiden alkuajoilta lähtien elinvoimaisena ollut "Multituberculata"-nisäkkäät kuolivat sukupuuttoon. "Multituberculata"-nisäkkäät muistuttivat ulkoisesti erittäin paljon jyrsijöitä ja söivät samaa ruokavaliota, joten niiden kuoltua jyrsijät ottivat hallitsevan aseman niiden ekologisissa lokeroissa.


title: Jyrsijät

text: Etelä-Amerikan jyrsijät ovat saaneet alkunsa kahden jyrsijämuuttoaallon tuloksena. Eoseenikauden lopulla ensimmäiset afrikkalaiset jyrsijät ("Phiomorpha": maamyyrärotat, ruokorotat, "Petromuridae") siirtyivät Etelä-Amerikkaan nopeasti kehittymisensä jälkeen. Tieto perustuu fossiiliaineistoon, mutta molekyylitutkimukset ovat ehdottaneet siirtymän tapahtuneen 40–60 mvs. Etelä-Amerikassa näistä afrikkalaisista jyrsijöistä kehittyi "Caviomorpha"-jyrsijät. Se miten nämä eläimet pystyivät muuttamaan Afrikasta Etelä-Amerikkaan on hieman epäselvä, sillä Afrikan ja Etelä-Amerikan välillä oli tuolloin 1 700 kilometrin levyinen Atlantin valtameri. Toinen Etelä-Amerikkaan kohdistunut jyrsijäaalto sattui noin 2–3 mvs., kun "Sigmodontinae"-alalahkon jyrsijät muuttivat sinne Panaman maasiltaa pitkin Pohjois-Amerikasta. Ajoitus on kuitenkin aiheuttanut hämmennystä, sillä osa tutkimuksista ehdottaa ajankohdaksi mioseenikautta.


title: Jyrsijät

text: Nisäkästutkimuksen perusteoksiin lukeutuvan "Mammal Species of the Worldin" (Wilson & Reeder, 2005) mukaan jyrsijöihin kuuluu 2 277 elossa olevaa lajia, jotka jakautuvat 481 suvun kesken. Yhteensä yli puolet jyrsijälajeista kuuluu heimoihin "Muridae" ja "Cricetidae", ja loput jakautuvat 31 suhteellisen pienen heimon kesken.


title: Jyrsijät

text: Alla olevan luokittelun lähteenä on käytetty Wilsonin & Reederin (2005) mukaista luokitusta. Toiset lähteet saattavat käyttää vanhempia lähteitä, kuten McKenna & Bell (1997) mukaista luokittelua tai vanhempia Wilsonin ja Reederin luokituksia. Jyrsijöiden luokitteleminen alalahkoihin perustuu hyvin pitkälle niiden puremalihasten anatomiseen kiinnittymiseen poskikaareen ja alaleukaluuhun. Jyrsijöiden kesken on havaittu neljä erilaista puremalihasjärjestäytymistä.


title: Jyrsijät

text: "Sciuromorpha"-alalahkoon kuuluvat vuorimajavat, oravat ja unikeot. Aiemmin siihen katsottiin kuuluvan myös majavat, muttei enää. Alalahkon heimoja yhdistää muutamat pääkallon piirteet, lähinnä välikorvan luiden ja kallon poskiluiden sekä sen lihasten anatomia, ja sikiökalvon kehitys. Vuorimajavat ja oravat ovat tutkimusten mukaan läheisiä sukulaisia, joten niiden piirteet ovat monilta osin samanlaiset. Ongelmia on tuottanut unikekojen luokitus, sillä niiden poskilihakset muistuttavat paljon "Myomorpha"-alalahkon jyrsijöiden poskiluurakennetta, mutta monet muut seikat puhuvat oravankaltaisuuden puolesta. "Castorimorpha"-alalahkoon kuuluvilla lajeilla on selvästi oravamainen alaleuka ja muu kallon rakenne, mutta niiden hampaiden rakenne erottaa taskuhyppyrotat, taskurotat ja majavat omaksi alalahkokseen. Fossiilitutkimukset ovat tukeneet tätä päätelmää.


title: Jyrsijät

text: Historiallisena aikana eläneiden jyrsijäheimojen luokittelu


title: Jyrsijät

text:
Esihistorialliset jyrsijäheimot
Jyrsijöiden hampaat kasvavat jatkuvasti, mutta kuluvat samanaikaisesti, kun eläin jyrsii esimerkiksi puuta.
Kaikilla jyrsijöillä on neljä kappaletta etuhampaita, kaksi ylä- ja alaleuassa. Harvoissa tapauksissa etuhampaita voi olla yhteensä kahdeksan kappaletta. Etuhampaat ovat juurettomia ja kasvavat syvällä leuassa. Ne kasvavat jatkuvasti, jolloin jyrsijät joutuvat mekaanisesti kuluttamaan hampaitaan, jottei hampaiden kasvusta aiheutuisi fysiologisia ongelmia. Etuhampaiden ulkopinta on vahvaa hammaskiillettä, mutta suun puoleinen pinta on hauraampaa hammasluuta. Jyrsijöillä ei ole lainkaan kulmahampaita ja etuhampaiden ja välihampaiden välillä on pitkä hampaaton alue (diastema), joka mahdollistaa yhdessä poskipussien kanssa ruoan varastoinnin poskiin. Poskihampaiden, välihampaiden ja etuhampaiden kokonaislukumäärä on vain harvoissa tapauksissa enemmän kuin 22, mutta enemmän kuin 16. Riippuen jyrsijän ruokavaliosta, poskihampaiden rakenne on joko tasainen tai teräväreunainen. Edeltävillä jyrsijöillä ruokavalio koostuu kasveista, kun jälkimmäisillä ravintoon kuuluu myös lihaa tai hyönteisiä eli ne ovat kaikkiruokaisia. Jyrsijöille tyypillinen hammasrakenne löytyy myös jäniseläimiltä, vompateilta, ai-ailta ja tamaaneilta.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijöille ominainen jyrsiminen tapahtuu siten, että eläin asettaa yläleuan tukevasti jyrsittävään kappaleeseen ja liikuttaa alaleukaa niin, että ne hankaavat yläetuhampaita vasten pitäen hampaat teräväreunaisina. Jyrsimisen jälkeen eläin liikuttaa alaleukaansa hieman taaksepäin, jolloin etuhampaat eivät enää kosketa toisiaan, ja alkaa pureskella poskihampailla. Jyrsijöiden hampailla tehdyissä kovuustesteissä on ilmennyt, että jyrsijöiden hammaskiille on terästä vahvempaa.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijöiden pää on pitkänomainen, jossa silmät ovat asettuneet sivuille ja korvat ovat suipot tai pyöreät. Maan alla elävillä myyrälajeilla silmät ja korvat ovat surkastuneet tai hävinneet kokonaan. Kuonon molemmilla puolilla on tuntokarvoja, joita ne käyttävät lähiympäristössä olevien kappaleiden tuntemukseen muun muassa pimeään tai hämärään aikaan.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijän kehon rakenne muistuttaa sylinteriä eli se on pitkänmallinen ja pyöreä. Jyrsijät ovat yleensä pienikokoisia, jolloin kehon pinta-alan suhde tilavuuteen on suurempi kuin suurikokoisilla.


title: Jyrsijät

text: Jokaisessa neljässä tassussa on viisi varvasta, kapybaran kaltaisia poikkeuksiakin on. Jyrsijät kävelevät neljällä jalalla takajalkojensa varassa hyppiviä lajeja lukuun ottamatta, kuten kengururottia. Takajalat ovat yleensä etujalkoihin verrattuna lihaksikkaampia. Ne ovat kanta-astujia eli kävellessään ne astuvat koko jalalla. Hännän pituus ja karvoituksen määrä vaihtelee eliöryhmittäin. Esimerkiksi puussa elävillä oravilla on pitkä ja karvainen häntä, mutta rotilla hännässä on vain vähän karvoja. Maassa elävillä oravilla häntä on lyhyt. Jyrsijöitä peittää paksu turkki, muutamia lajeja lukuun ottamatta. Esimerkiksi kaljurotalla on hyvin vähän karvoitusta, se on myös ainoa vaihtolämpöinen nisäkäs.


title: Jyrsijät

text: Lajien pituus vaihtelee erittäin runsaasti, mutta pääosan pituus sijoittuu noin 20 senttimetriin ja painavat muutamia satoja grammoja. Pienimpiin jyrsijöihin kuuluu suohiiri, jonka ruumiin pituus on aikuisena noin 5 senttimetriä ja paino 5–7 grammaa. Suurin nykyään elossa oleva jyrsijä on Etelä-Amerikassa elävä kapybara, joka aikuiseksi tultuaan on 130 senttimetriä pitkä ja painaa 35–65 kilogrammaa. Muita suurikokoisia jyrsijöitä ovat pakaranat ja pakat. Suurimmat jyrsijälajit elävät Etelä-Amerikassa ja mantereen ulkopuolisista jyrsijöistä suurimmat ovat, ja samalla maailman toiseksi suurimmat, majavat. Nämä lajit kulkevat maanpinnalla, mutta puussa kiipeilevistä jyrsijöistä kookkain on muutaman kilon painoinen intianjättiorava. Suurin koskaan elänyt jyrsijä oli plioseenikaudella (2–5 mvs.) elänyt "Josephoartigasia monesi". Se oli kolme metriä pitkä ja painoi tonnin. Elossa olevista lajeista nopein on Etelä-Amerikassa elävä mara.


title: Jyrsijät

text: Intianjättioravan sukulaisen mustajättioravan häntä voi kasvaa metrinmittaiseksi, kun muilla jyrsijöillä se jää korkeintaan oman ruumiin pituiseksi (n. 20 cm). Maanalalla eläviltä lajeilta häntä usein puuttuu kokonaan ja maanpinnalla kuljeksivilla se on vain tynkä. Hännästä ei ole varsinaisesti mitään hyötyä lajeilla, jotka eivät tarvitse hyvää tasapainoa. Majavalla häntä on paljas ja leveä. Se käyttää sitä vedessä liikkumiseen ja vaaran uhatessa iskee sillä veteen varoittaakseen muita.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijät ovat sopeutuneet monipuolisesti erilaisiin elinympäristöihin. Osa elää kuumilla ja kuivilla aavikoilla, kun toiset taas elävät pilkkopimeässä maan alla. Jyrsijät ovat levittäytyneet kaikille mantereille paitsi Antarktikselle, mutta Grönlannissa niitä elää. Merellisillä saarilla ne eivät kaikissa tapauksissa kuulu alkuperäiseen lajistoon, vaan ovat levinneet ihmisen mukana näillekin seuduille.


title: Jyrsijät

text: Kuivilla aavikoilla elävät jyrsijät liikkuvat yleensä öiseen aikaan, jolloin lämpötila on matalampi kuin päivällä ja nestetasapainon ylläpitäminen ei tuota niin suurta ongelmaa. Käyttäytymisen ohella näiden alueiden jyrsijät pyrkivät vähentämään nesteen haihtumista fysiologisin menetelmin. Kengururotilla esimerkiksi munuaiset kestävät väkevääkin virtsaa, ja erikoistuneen nenäväylän muodon ansiosta ne pystyvät keräämään uloshengitysilmasta kosteutta. Päivät aavikkojyrsijät viettävät varjoissa tai maanalaisissa tunneleissa. Kuumien alueiden jyrsijöillä ruumiin ulkonevat osat kuten vaikkapa korvat ovat muuhun ruumiiseen nähden ylisuuret. Tämän morfologisen piirteen tarkoituksena on viilentää eläintä.


title: Jyrsijät

text: Toisen ääripään eli tundravyöhykkeen jyrsijät ovat yhtä lailla sopeutuneet elinalueensa rankkoihin oloihin. Ulkonevat osat ovat pieniä ja niillä on kylmyyttä vastaan paksu ja tuuhea turkki, joka toimii tehokkaana eristeenä. Routaiseen maahan on hankala kaivaa, mutta tunneleiden rakentaminen onnistuu talvisin lumihankeen, joka jo itsessään eristää kovaa pakkasta.


title: Jyrsijät

text: Ääripäiden väliin jää monenlaisia elinympäristöjä. Tundralta ja aavikolta puuttuvat esimerkiksi tiheät metsiköt, joten näillä alueilla ei elä puussa kiipeileviä oravia, jotka ovat yleisiä havu- ja lehtimetsävyöhykkeillä. Muutamat lajit, kuten majavat ovat sopeutuneet puolittaiseen vesielämään.


title: Jyrsijät

text: Geologisten muutosten ja evoluution ansiosta eri mantereille on muodostunut vain niillä mantereilla tavattavia jyrsijöitä. Esimerkiksi Afrikan saharan eteläpuolisessa osassa elää maamyyrärottia, ruokorottia, "Petromuridae"-jyrsijöitä, suomuhäntäoravia ja hyppyjäniksiä, joita ei voi nähdä missään muualla. Pohjois-Afrikassa elävät lisäksi kengurumaisesti hyppiviä jerboja ("Dipodidae") ja lyhytkorvaisia gundeja. Vaikka Madagaskar irtaantui Afrikasta jo liitukaudella, hyvissä ajoin ennen jyrsijöiden ilmaantumista, on sinne kehittynyt muutamia endeemisiä lajeja, jotka kuuluvat "Nesomyinae"-alaheimoon.


title: Jyrsijät

text: Vain Etelä-Amerikassa tavattaviin kuuluvat "Sigmodontinae"-alaheimon hamsterimaiset jyrsijät. Kapybarat ovat myös olennainen osa Etelä-Amerikan jyrsijäfaunaa. Australian 59 endeemistä jyrsijälajia muodostavat 25 % sen maanisäkäsfaunasta.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijät ovat joko kasvinsyöjiä tai kaikkiruokaisia. Jyrsijöiden suolisto on hyvin kehittynyt, minkä turvin se saa tarvittavan määrän ravintoaineita ruoastansa. Eräs kasviravintoa syövien jyrsijöiden suoliston tunnuspiirre on suurentunut umpisuoli. Muiden jyrsijöiden kohdalla ravinto koostuu yleensä hyönteisistä, levästä tai kaloista. Unikekojen kohdalla kasviravinto jää marginaaliin, jolloin sen ravintoon kuuluvat erilaiset munat, hedelmät, hyönteiset ja madot. Unikeoilla ei ole tästä syystä lainkaan umpisuolta.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijät eivät välitä mitä kasvinosaa ne syövät, vaan ne syövät kaikki osat juurista alkaen. Havumetsävyöhykkeen oravilla ruokavalioon kuuluvat olennaisena osana kävyt ja eteläisimmillä alueilla elävillä taas pähkinät ja siemenet. Joillakin jyrsijöillä on tapana piilotella ruokaansa kätköihin, joita ne voivat esimerkiksi talvisin hyödyntää, kun ravintotilanne on muutoin heikko.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijät ovat yleensä hyvin sosiaalisia eläimiä eli ne muodostavat suuriakin yhdyskuntia. Ehkä kaikkein suurin yhdyskuntakoko on kaljurotilla, joiden pesätunneleissa voi olla jopa 100–300 yksilöä. Äärimmäisen uhanalaisen kampamyyrälajin maatunneleissa voi olla myös 100 yksilöä. Laji onkin saanut tieteellisen nimen "Ctenomys sociabilis". Perhekuntien pysyvyys riippuu paljon ympäristötekijöistä, kuten ruoansaannista. Huonon ruokatilanteen vuoksi perhekunta saattaa hajota kokonaan.


title: Jyrsijät

text: Kaikkein pisimmälle yhteisöelämän ovat vieneet Afrikassa elävät maamyyrärotat. Niiden sosiaalinen hierarkia on täysin verrannollinen muurahaisten tai ampiaisten vastaavaan. Maamyyrärottien elämä on matriarkaalinen eli korkeimmalla hierarkiassa on kuningatarnaaras, joka vastaa alemmalla hierarkiaportaalla olevien yhden tai kolmen uroksen kanssa lisääntymisestä. Toiseksi alimmalla portaalla ovat sotilaat eli pesätunnelin suojelijat, jotka huolehtivat ettei ulkopuolisia, kuten käärmeitä tai tuntemattomia maamyyrärottia, pääse pesään. Loput yksilöt ovat työläisiä eli ne kaivavat, korjaavat tunneleita ja hankkivat ruoan. Tunneleiden kaivu on myös yhteistyötä, sillä yhden kaivaessa hampaillaan tunnelia muut taaempana olevat huolehtivat syntyneen jätteen poistosta.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijät ovat suurelta osin hämärä- ja yöajan eläimiä eli ne hankkivat ruokansa näihin aikoihin. Aktiivisuusaika on vahvasti riippuvainen lajin ruokatottumuksista, ympäristön olosuhteista ja muista eläimistä, kuten saalistajista. Kuumilla alueilla on yleensä edullisempaa pysytellä maahan kaivetuissa kuopissa päivät ja lähteä ruoanhankintamatkalle vasta hämärän jälkeen, jolloin lämpötila on alhaisempi. Vaikka jyrsijät eivät pysty hikoilemaan (niillä on kyllä apokriinisiä hikirauhasia) tai läähättämään, niin ne madaltavat ruumiinlämpötilaansa erittämällä runsaasti sylkeä ja nuolemalla sen iholle, jolloin sylki toimii hien sijaisena. Muiden jyrsijöiden yöelämään sopeutumisen taustalla on yleensä yöaikaan saalistavien petojen vähäinen määrä tai muutoin alhaisempi riski kuolla. Päivän ajan jyrsijät piilottelevat joko maanalaisissa onkaloissa tai muualla.


title: Jyrsijät

text: Jotkin lajit ovat luonnostaan päiväaktiivisia eläimiä, kun taas toiset ovat voineet sopeutua päiväelämään ihmisen päivärytmin takia. Pohjoisimmilla alueilla elävät lajit vaipuvat talveksi horrokseen, jolloin niiden ruumiintoiminnot hidastuvat ja käyttävät edellisenä kesänä syömäänsä lisäravintoa vähäisten ruumiintoimintojen ylläpitoon. Talvihorroksen pituus riippuu paljolti paikallisen talven pituudesta. Murmelit ovat kaikkein kookkaimpia talvihorroksessa eläviä nisäkkäitä, mutta napasiiseli on mennyt kaikista pidemmälle äärirajoille, sillä erään tutkimuksen mukaan sen ruumiin lämpötila voi olla talvihorroksen aikana −2,9 °C.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijät viestittävät toisilleen haju- ja äänimerkkien ohella elein. Kaksi ensimmäistä viestimistapaa ovat ensisijaisia, sillä tutkimukset ovat osoittaneet, että jyrsijöiden näkö ei ole kovin hyvä, mutta haju- ja kuuloaistit ovat sitä vastoin erittäin tarkat. Jyrsijät ovat lähinäköisiä eli niiden tarkan näkemisen alue ulottuu noin 1,2 metrin päähän.


title: Jyrsijät

text: Lisääntymistahti ja kantoajan pituus vaihtelee paljon, riippuen jyrsijän eliniästä. Hiirillä ja rotilla elinikä on hyvinkin lyhyt, jolloin niiden kantoaikakin on lyhyt (17–45 päivää). Pitempi-ikäisillä, kuten hamstereilla, piikkisioilla, kapybaroilla ja niiden sukulaisilla, kantoaika on noin 60–283 päivää. Jyrsijän koosta pystyy yleensä hyvin päättelemään kantoajan pituuden, pienillä se on lyhyt ja suurilla pitkä. Jälkimmäiset myös tuottavat vähemmän poikueita yhden vuoden aikana. Jyrsijät pyrkivät ajoittamaan synnytysajankohdan kasvukauteen, jolloin poikasten selviytyminen sukukypsään ikään on todennäköisempää. Poikaset ovat usein täysin avuttomia, mutta piikkisikamaisten ("Hystricognathi") kohdalla poikaset ovat kehittyneet kohdussa jo pitkälle, jolloin emon vieroittaminen alkaa nopeasti synnytyksen jälkeen. Vaikka poikaset ovatkin täysin kaljuja ja avuttomia, kehittyvät ne vain muutamissa viikoissa lisääntymiskykyisiksi. Suurimmilla yksilöillä poikasia syntyy kerralla vähemmän kuin pienemmillä, esimerkiksi kaljurotilla kerralla voi syntyä jopa 27 poikasta (70–80 päivän välein).


title: Jyrsijät

text: Jyrsijöiden raskauteen liittyvät ilmiöt ovat mielenkiintoisia, yksi tällaisista on niin sanottu Brucen ilmiö, jossa vieraan uroksen läsnäolon on havaittu saaneen aikaan naaraan käynnissä olevan raskauden keskeytymisen. Jyrsijät harrastavat runsaasti irtosuhteita, sillä yhdellä poikueella voi olla monta eri isää. Toisaalta jotkin lajit taas ovat hyvinkin sitoutuneita pysyen kumppaninsa rinnalla muutaman parittelukauden ajan. Jyrsijät tulevat nopeasti sukukypsiksi, varsinkin jos niiden elinikä jää luonnostaan lyhyeksi. Hallitsevana lisääntymisstrategiana on niin sanottu r-strategia, joka vaatii korkeaa hedelmällisyysastetta. R-strategian myötä kannat kasvavat yli ympäristön sietorajan, jolloin kanta pienenee äkisti. Kannan nopeat vaihtelut ovatkin r-strategialle tyypillisiä, tutuin esimerkki lienee tunturisopuli. Vastaavasti suurimmat jyrsijät hyödyntävät k-strategiaa, jossa lisääntyminen noudattaa ympäristön sietorajoja eli kannanvaihtelut ovat vähäisiä.


title: Jyrsijät

text: Tietyissä tapauksissa naaras tulee sukukypsäksi vasta, kun se jättää kotipesänsä ja tapaa vieraita uroksia, joiden hajumerkit saavat sukukypsyyden aikaan. Preeriamyyränaaraat käyttäytyvät tällä tavalla. Kaljurottien lisääntymisstrategia poikkeaa muista jyrsijöistä siinä, että yhdyskunnan hallitseva naaras (kuningatar) vastaa lisääntymisestä valitsemiensa urosten kanssa.


title: Jyrsijät

text: Jyrsijöiden elinikä vaihtelee alle vuodesta jopa 28 vuoteen.


title: Lepakot

text: Lepakot ("Chiroptera") ovat yleensä pienikokoisia, öiseen aikaan lentäviä nisäkkäitä, joista useat suunnistavat kaikuluotauksen avulla ja nukkuvat pää alaspäin. Ne ovat ainoita nisäkkäitä, joilla on siivet ja jotka osaavat lentää, ja siksi niiden lahkosta onkin toisinaan käytetty nimitystä siipijalkaiset. Muita tunnuspiirteitä ovat eturaajojen pitkät varvasluut sekä lantion ja tarttumaelimiksi muuntuneiden takajalkojen alikehittyneisyys. Lepakoilla on eturaajoissaan joko yksi tai kaksi kynttä. Lepakot ovat jyrsijöiden jälkeen suurin nisäkäslahko; nykyisin tunnetaan 1 116 elossa olevaa lepakkolajia, jotka ovat jakaantuneet 202 suvun kesken. Noin 20 % maailman nisäkäslajeista on lepakkoja. Lepakkoja elää kaikkialla maapallolla, lukuun ottamatta napa-alueita. Eniten lepakkoja elää trooppisella vyöhykkeellä, jossa lepakkolajien lukumäärä on suurempi kuin muiden nisäkäslajien. Etelä-Amerikassa kaikkien lepakkojen yhteisen biomassan arvioidaan olevan suurempi kuin kaikkien muiden nisäkkäiden yhteensä. Suurin osa lepakkolajeista on painoltaan alle 50 grammaa. Pienin lepakkolaji on kaksigrammainen siankuonolepakko ja suurin on "Acerodon jubatus"-hedelmälepakko, jonka siipienväli on 1,5 metriä ja paino 1,2 kilogrammaa. Intianlentäväkoiralla siipienväli on pienempi, mutta se painaa 1,5 kg. Lepakoiden ulostetta kutsutaan guanoksi.


title: Lepakot

text: Lepakot liitetään usein mytologiseen vampyyri-hahmoon ja tätä kautta veren imemiseen. Suurin osa (70 %) lepakoista on kuitenkin hyönteissyöjiä. Loput käyttävät ravinnoksi hedelmiä ja mettä sekä pienempi osa lihaa. Varsinaisia vertaimeviä lepakoita tunnetaan vain kolme lajia: ne tekevät ihoon haavan ja imevät haavasta veren. Vain yksi laji, isoverenimijä, imee verta ihmisestä. Haavat ovat pieniä eivätkä yletä isoihin verisuoniin. Ruokavalionsa takia lepakot ovat tärkeitä pölyttäjiä ja kasvien siementen levittäjiä, eli ne ovat olennainen osa trooppisen vyöhykkeen kasvillisuuden biodiversiteetin ylläpitoa. Ne syövät pääasiassa hyönteisiä.


title: Lepakot

text: Lepakkojen lahko Chiroptera on perinteisesti jaettu kahteen alalahkoon, suurlepakoihin ("Megachiroptera") ja pienlepakoihin ("Microchiroptera"), joskaan tämä ei kuvaa millään tavalla alalahkojen fylogeneettistä eroa. Se ei myöskään kerro koko totuutta lajien suuruudesta, sillä muutamat pienlepakot ovat suurlepakkoja suurempia. Esimerkiksi Wilsonin & Reederin "Mammal species of the World"-teoksessa (2005) lepakoiden alalahkoista on luovuttu kokonaan. Nykyään vallitsevana teoriana on, että lepakot on monofyleettinen eli kaikki lajit ovat kehittyneet samasta kantamuodosta, mutta difyleettisen teorian tukijat näkevät suurlepakkojen olevan läheisempää sukua kädellisille kuin pienlepakoille.


title: Lepakot

text: Alalahkojen lajit eroavat koon lisäksi muutamilla muilla tavoilla. Suurlepakot käyttävät suunnistuksessa silmiä hyväkseen (poikkeuksena "Rousettus"-suvun koirankuonolepakot), kun taas pienlepakot suunnistavat kaikuluotauksen avulla. Suurlepakkojen pääkallo on korvien ohessa koiramainen, kun pienlepakoilla päärakenne ja korvat ovat monimutkaisempia. Pienlepakoilla ei ole lainkaan alusturkkia, vaan ainoastaan päällysturkki, tai karvat puuttuvat kokonaan. Eturaajojen toisesta varpaasta puuttuu kynsi.


title: Lepakot

text: Suurlepakot jaetaan vain yhteen heimoon hedelmälepakoihin ("Pteropodidae"), joka on saanut nimensä niiden ruokavaliosta. Hedelmälepakoita ei esiinny ollenkaan Euroopassa, vaan ne ovat levittäytyneet Afrikkaan, Aasian eteläosiin ja Australian pohjois- ja länsiosiin. Pienlepakoista löytyy monenlaista ruokavaliota: osa syö hyönteisiä ja osa on erikoistunut hedelmiin. Alle prosentti kaikista lepakoista käyttää ravintonaan lihaa tai verta.


title: Lepakot

text: Useimmat tutkijat, muun muassa Wilson & Reeder (2005) tunnustavat 18 heimon olemassaolon. Joidenkin tutkijoiden käsityksen mukaan heimoja olisi 19 ja vanhemmissa lähteissä heimoja on vain 17 kappaletta.


title: Lepakot

text: Suurimmat lepakkolajit ovat kilogramman painoisia, ja niiden siipiväli voi olla lähes puolitoista metriä. Suurimpien lajien ruokavalio koostuu hedelmistä. Lihan- ja hyönteissyöjälepakoiden koko on selvästi pienempi. Suurin hyönteisiä syövä laji on 250 grammaa painava kaljulepakko ("Cheiromeles torquatus"), kun suurin lihaa syövä laji, vampyyrileikko ("Vampyrum spectrum"), on vieläkin pienempi, alle 200 grammaa. Siankuonolepakko eli kimalaislepakko ("Craseonycteris thonglongyai") on kaikista lepakoista pienin, painaen vain kaksi grammaa ja kilpaillen näin myös pienimmän nisäkkään sijasta etruskipäästäisen kanssa. Suurin osa lepakoista painaa alle 50 grammaa, ja yli 100 grammaa painavat lajit kuuluvat vähemmistöön. Muihin nisäkkäisiin verrattuna kaikki lepakkolajit ovat keskimääräistä pienempiä, mutta kaikista nisäkkäistä niiden sydän on ruumiinkokoon suhteutettuna kaikkein suurin. Rasituksessa sydän voi pumpata sekunnin aikana 20 ja levossakin viisi kertaa.


title: Lepakot

text: Kaikista nisäkkäistä lepakot ovat ainoita, joilla on lentokyky. Jotkin muut lajit, kuten liito-orava ja kaguaanit, pystyvät kyllä liitämään, mutteivät lentämään. Lepakoiden siivet ovat kehittyneet varhaisempien nisäkkäiden eturaajojen sormienvälisestä ihokudoksesta, ja siivissä on edelleen monille nisäkkäille tyypillinen raajaluusto. Siivistä voidaan erottaa neljä erilaista ihopintaa. Ensimmäinen on propatagium, joka on etujalasta kaulaan liittyvä osa. Sille vastakohtana voidaan nähdä uropatagium, joka on takajalkoja yhdistävän osan nimi. Varpaiden välistä osaa kutsutaan nimellä dactylopatagium, ja viimeisen varpaan sekä kyljen välistä osaa nimitetään plagiopatagiumiksi. Siivet ovat siis kiinnittyneet koko sivun mitalta etujaloista kylkeen ja takajalkoihin. Siipiä kannattelee neljä varvasta, joiden lisäksi niillä on viides tartuntavarvas, jonka päässä on kynsi.


title: Lepakot

text: Lepakoiden ruumista hallitsee voimakas ylävartalo, jota tarvitaan lentämiseen. Alavartalo sen sijaan on selvästi alikehittynyt. Takajaloissa on kuitenkin terävät kynnet, joiden turvin lepakot roikkuvat muun muassa puiden oksilla.


title: Lepakot

text: Muiden nisäkkäiden tapaan lepakot ovat tasalämpöisiä, eli niiden omat ruumiintoiminnot tuottavat ruumiinlämpötilan, eivätkä ne näin ole riippuvaisia ympäristön lämpötilasta. Tämän lisäksi ne voivat hyödyntää vaihtolämpöisten tapaan ympäristön lämpöä tietyissä puitteissa, mikä tekee niistä heterotermisiä eläimiä. Se helpottaa osaltaan sydämen taakkaa, joka muutoin pumppaa levossakin erittäin nopeasti. Auringon lämpöä lepakot pystyvät hyödyntämään siipiensä suuren pinta-alan avulla.


title: Lepakot

text: Lepakkojen luut ovat pieniä ja kevyitä, mikä helpottaa lentämistä vähentämällä tarvittavaa lihasvoimaa. Tämä säästää energiaa, jota lepakoilta muutoin kuluisi jopa niin paljon, etteivät ne pystyisi syömään päivän aikana energiantuotantoon tarvittavaa määrää ravintoa. Hedelmälepakkoja lukuun ottamatta lepakoiden pääkallo yhdistyy selkärankaan erikoistuneen niskanikaman kautta, joka myös mahdollistaa niiden roikkumisen pää alaspäin. Kallonmuodosta voidaan toisinaan päätellä jotain lajin asuinympäristöstä. Esimerkiksi kivien koloissa asuvilla lajeilla on tavallista litteämpi pää.


title: Lepakot

text: Hampaiden muodossa pienlepakoilla on dilambdodontiset poskihampaat, mikä tarkoittaa sitä, että niiden hampaissa on yksi reuna, joka on muotoutunut N- tai W-kirjaimen muotoiseksi. Hammastyyppi on otollinen hyönteisten syömiseen. Suurlepakoiden hammastyyppiä on hankala saada selville, mutta hampaiden pinta on hyvin tasainen, mikä on hyödyksi hedelmien syönnissä. Hedelmälepakkojen nenäluut muodostavat pitkänmallisen kuonon, kuten koiralla, joten ne saavat hajuaistin turvin paremmin tietoa lähistön hedelmistä. Pienlepakoilla nenäluut ovat selvästi lyhyempiä.


title: Lepakot

text: Lepakot kuuluvat poikkeuksellisiin nisäkkäisiin valaiden kanssa, koska useat niistä pystyvät suunnistamaan kaikuluotauksen avulla. Kaikuluotauksessa lepakko lähettää suunsa tai nenänsä kautta ääniaaltoja, jotka heijastuvat kohti lepakkoa osuessaan edessä olevaan kappaleeseen. Lepakoiden lähettämä ääni on ultraääntä, eli se on taajuudeltaan ihmisen kuuloaluetta korkeammalla (20 000 Hz). Taajuus on lajikohtainen, ja joidenkin lajien kohdalla ääntely on ihmiskorvin kuultavaa. Myös lähetettyjen äännähdysten kesto riippuu lajista: pisimmillään yksi äännähdys kestää 20 millisekuntia, kun lyhimmillään se voi olla vain viisi millisekuntia. Mekanismia, jolla lepakot tuottavat äänen, ei tunneta kovin hyvin. Useilla lepakoilla on erikoisen muotoinen nenä, minkä tieteilijät arvelevat parantavan pienten kohteiden, kuten hyönteisten, havaitsemista. Edellisen aktiivisen kaikuluotauksen lisäksi lepakko voi käyttää apuna passiivista kaikuluotausta, jossa se ei itse lähetä ääntä, vaan seuraa ulkoista äänilähdettä. Tätä hyödyntävät esimerkiksi sammakoita tai hyönteisiä syövät lajit. Ei ole havaittu, että lepakot käyttäisivät kaikuluotausta lajinsisäiseen viestintään, mutta ne käyttävät matalampitaajuista ääntä tähän tarkoitukseen.


title: Lepakot

text: Kaikuluotauksen avulla lepakot pystyvät päättelemään liikkuvan kappaleen suunnan ja nopeuden sen perusteella, kumman puoleiseen korvaan heijastunut ääniaalto saapuu ensimmäisenä. Korvien muiden rakenteiden ansiosta lepakko tietää tarkemmin, mistä pystysuunnasta ääni tulee. Lepakon kyky päätellä kappaleen nopeus perustuu Dopplerin ilmiöön. Kappaleen koosta ne saavat tietoa ääniaallon intensiteetin perusteella. Lepakon aivot prosessoivat kaikuluotauksesta saadun tiedon tiedostamattomasti.


title: Lepakot

text: Lepakot eivät käytä kaikuluotausta näön sijasta, vaan sen rinnalla. Lepakoiden näkökyky on hyvin tarkka. Lepakot ovat kyllä värisokeita, koska niiltä puuttuu värien aistimiseen tarvittavat tappisolut, joille ei ole pimeässä suunnistamisessa käyttöä. Sen sijaan niillä on sauvasoluja, ja Etelä-Amerikassa elävällä pallasinkielileikolla ("Glossophaga soricina") sauvasolut ovat erikoistuneet tunnistamaan UV-alueen valoa. Lepakko hyödyntää erityisesti niiden kasvien nektariinia, jotka heijastavat UV-valoa. Vastalahjaksi lepakko auttaa kasvia pölyttämisessä. UV-näkö on harvinainen nisäkkäillä, mutta esimerkiksi linnuilla se on yleisempi.


title: Lepakot

text: Lepakkoja elää jokaisella mantereella Antarktista lukuun ottamatta. Lentokykynsä ansiosta ne ovat levittäytyneet monille merellisille saarille, jonne monet muut nisäkkäät eivät ole päässeet. Lepakkoja ei kuitenkaan tavata Pohjois-Venäjällä tai -Kanadassa eikä Grönlannissa. Mitä lähemmäs päiväntasaajaa mennään, sitä enemmän lepakkolajeja alueella todennäköisemmin elää. Etelä-Amerikan pohjoisosissa elää noin 120 ja Kaakkois-Aasiassa noin 100 eri lajia. Länsi-Afrikassa sitä vastoin lajeja on 97 ja Keski-Afrikassa 60. Suomessa lepakkolajeja on havaittu kolmetoista. Siipat ("Vespertilionidae") on kaikista lepakoista laajimmille levinnyt sekä runsaslajisin heimo. Muutamilla lepakkolajeilla on havaittu kausittaista muuttoliikennettä. Syynä voivat olla sään kylmeneminen tai sopivan horrospaikan etsiminen.


title: Lepakot

text: Lepakot ovat sopeutuneet elämään lähes jokaisessa maapallon elinympäristössä aavikoista sademetsiin. Elinalueelta ne kuitenkin vaativat ravintoa ja paikan, jossa ne voivat nukkua. Hyönteisiä syövät lajit elävät usein jokien tai muiden sisävesien lähettyvillä, sillä veden pinnalta nousevat hyönteiset ovat niille helppoa saalista. Horros on päivällä nukkumisen ohella monille pohjoisimmilla alueilla eläville lepakoille ominainen piirre. Ne viettävät horroksensa suojaisessa paikassa, kuten kallioissa tai vanhoissa kaivoksissa. Näissä paikoissa ilmankosteus pysyy korkealla eikä ilmanlämpötila laske pakkaselle. Jotkin Etelä-Amerikassa elävät lajit nukkuvat päivät puiden kääreytyneillä lehdillä, kuten vaikkapa banaanipuissa, ja muuttavat seuraavalle lehdelle kun lehti suoristuu. Monesti pimeät ja rauhaiset rakennusten ullakot tarjoavat lepakoille hyvän nukkumispaikan.


title: Lepakot

text: Lepakot syövät pääsääntöisesti hyönteisiä, mutta osa käyttää ravinnokseen myös kasvien hedelmiä, mettä ja siitepölyä. Muutama laji saalistaa kaloja ja muita pieniä selkärankaisia. Kaksi kolmasosaa lepakkolajeista on hyönteissyöjiä. Ne ovat ensi sijassa yöeläimiä ja saalistavat öisin erityisen kaikuluotauksen avulla, mitä varten niille on kehittynyt huomattavan suuret korvat. Lepakon saalistusmekanismia ei tunneta tarkkaan, mutta ne paikallistavat saaliin ilmasta ja ottavat sen kiinni takaraajoillaan.


title: Lepakot

text: Monien lepakkolajien nimessä esiintyy sana vampyyri, esimerkiksi isovampyyrilla eli vampyyrileikolla ("Vampyrum spectrum"). Toisin kuin mitä nimeen yleensä mielikuvissa virheellisesti liitetään, nämä lajit eivät käytä ravinnokseen verta, vaan lähinnä hedelmiä ja vähäisissä määrin hyönteisiä.


title: Lepakot

text: Ainoat lajit, jotka käyttävät ravinnokseen verta, kuuluvat leikkojen heimon ("Phyllostomidae") verivampyyrien eli verenimijöiden alaheimoon ("Desmodontinae"), johon kuuluu ainoastaan kolme lajia. Niistäkin vain yksi laji, isoverenimijä ("Desmodus rotundus"), imee verta myös ihmisestä. Verivampyyreja tavataan vain Keski- ja Etelä-Amerikassa. Verivampyyrit laskeutuvat muutaman metrin päähän saaliistaan ja kävelevät tai hyppivät sen luo. Ne tekevät terävillä etuhampaillaan saaliseläimen ihoon viillon, johon ne ruiskuttavat veren hyytymistä estävää ainetta, mikä mahdollistaa veren nauttimisen. Kerralla nautittu verimäärä on hyvin pieni, joten toimenpide on harvoin suoranaisesti vaaraksi saaliseläimelle. Suurin vaara aiheutuu lepakon syljen mukana mahdollisesti leviävistä taudeista, esimerkiksi vesikauhusta. Vampyyrit ovat ainoat tunnetut nisäkäsloiset.


title: Lepakot

text: Lepakot ovat varsin sosiaalisia, mutta epähierarkkisia eläimiä. Suurimpiin lepakkoyhdyskuntiin voi kuulua tuhansia tai jopa muutama miljoona yksilöä, kuten Teksasin Frio Caven meksikondoggilepakkopopulaatiossa. Suurin syy ryhmäelämään lienee lämmön haihtuminen. Suurimmalla osalla lajeista ei ole havaittu taipumusta suoranaiseen reviiripuolustamiseen, mutta hieman sen kaltaista käyttäytymistä on havaittu muutamilla lajeilla.


title: Lepakot

text: Lepakot synnyttävät muiden nisäkkäiden tavoin poikasia, jotka ovat kehittyneet kohdussa. Suomessa elävät lajit pariutuvat usein syksyllä. Urokset esittävät silloin soidinta, johon kuuluu ihmiskorvin kuultavaa laulua. Parittelun tapahduttua naaras säilöö siittiöitä ruumiissaan hedelmöitystä varten joskus kuukausienkin ajan. Hedelmöitys tapahtuu vasta keväällä talvihorroksen jälkeen. Lepakon kantoaika on 4–8 viikkoa lajista riippuen. Poikasia syntyy useimmilla lajeilla kerrallaan vain yksi. Poikaset ovat pesäviipyisiä eli pysyttelevät pitkään paikoillaan syntymäpaikassaan. Lepakot eivät kuitenkaan rakenna minkäänlaisia pesiä, vaan poikanen kasvaa usein avoimella luolan seinämällä tai puun kolossa. Alkukesän aikana naaras hakeutuu yhdyskuntaan, jossa se perustaa muiden naaraiden kanssa "lastenhuoneen". Urokset viettävät silloin aivan yksinäistä elämää. Poikasen synnyttyä emo imettää sitä muiden nisäkkäiden tavoin.


title: Lepakot

text: Lepakko yhdistetään usein pahaan, mutta historian aikana on myös ollut muita uskomuksia. "Lentävä rotta" on yhdistetty laajalti Euroopassa mm. paholaiseen, demoniin ja vampyyriin. Euroopassa on aikaisemmin käytetty lepakkoa noitien ja henkien karkotukseen.


title: Lepakot

text: Espanjassa lepakko on hyvänonnen symboli. Myös Karibialla lepakko yhdistetään hyvään ja sen tappaminen katsotaan erittäin pahaksi. Amerikassa lepakkoihin suhtaudutaan ristiriitaisesti. Jotkin Amerikan alkuperäiskansat pitivät lepakkoa sateen merkkinä. Afrikassa lepakon pyydystämistä pidetään parantamisen symbolina.


title: Lepakot

text: Lepakkoa on pidetty Suomessa Pirun aikaansaannoksena. Tarinan mukaan Piru katseli Jumalan luomistöitä, ihastui pääskyseen ja koetti itsekin tehdä samanlaisen. Tuloksena oli kuitenkin lepakko. Kiukuspäissään Piru määräsi sen lentämään öisin, ettei epäonnistuminen osuisi jokaisen silmiin. Joissakin tarinoissa lepakko kerrotaan tehdyn lintujen ja muiden pienten elukoiden tähteistä. Tai sitten sitä pidetään Jumalan leppälinnulle langettamana rangaistuksena siitä, että tämä varasti toisten lintujen munia ja hautoi ne omiksi poikasikseen, joista syntyikin kirouksen myötä vaivaisia lintuja, lepakoita.


title: Lepakot

text: Vesikauhuvirus tarttuu joskus ihmiseen lepakoiden kautta. Verivampyyrit kantavat vesikauhuvirusta ja verensyöntinsä johdosta myös levittävät sitä luontevasti. Hyönteisiä syövistä lepakoista tartunta saadaan yleensä sen käsittelyssä saadusta puremasta tai raapaisusta, joskus myös ilmateitse lepakkojen asuttamasta trooppisesta luolasta. Lepakkojen levittämä vesikauhu on taudin halvaannuttavaa muotoa. Lepakot eivät ole immuuneja taudille vaan kärsivät siitä itsekin.


title: Lepakot

text: Latinalaisessa Amerikassa karjaa kuolee vuosittain puoli miljoonaa päätä verivampyyrien levittämiin tauteihin ja muutama ihminenkin niiden levittämään vesikauhuun. Yhdysvalloissa tilastoitiin vuosien 1970–2000 välillä kymmenen lepakosta ihmiseen tarttunutta vesikauhutapausta.


title: Lepakot

text: Suomen lepakkopopulaatiosta noin neljä prosenttia on jossain vaiheessa kantanut vesikauhuvirusta. Varsinaista virusta ei tuhannesta vuonna 2011–2012 tutkitusta lepakosta löytynyt, mutta sen vasta-aineita löytyi Turun alueen vesisiipoista. Vesikauhuvirus on suomalaisesta lepakosta löytynyt viimeksi vuonna 2009. Vuonna 1985 Suomessa vesikauhuun kuoli sveitsiläinen lepakkotutkija, joka oli todennäköisesti saanut tartunnan Suomesta, sillä samantyyppistä virusta löydettiin vesisiipasta vuonna 2009 Turun Kakskerrasta.


title: Lepakot

text: Suomessa on tavattu 13 lepakkolajia.


title: Lepakot

text:
Vakiintuneet lajit:
Satunnaisesti tavatut lajit:


title: Euroopanmajava

text: Euroopanmajava eli majava ("Castor fiber") on Euroopan ja Aasian alkuperäinen majavalaji. Se oli 1800-luvulla vähällä kuolla sukupuuttoon liiallisen metsästyksen takia, mutta on myöhemmin runsastunut ja alkanut levittäytyä takaisin entisille elinalueilleen.


title: Euroopanmajava

text: Majava voi kasvaa lähes metrin mittaiseksi ja painaa jopa 35 kiloa. 32–38 cm:n pituinen häntä mukaan luettuna kokonaispituutta voi kertyä yli 130 cm. Takajalka on noin 17 cm pitkä. Yleisväriltään ruskean eläimen tärkeimpiä tunnusmerkkejä on litteä ja leveä häntä, samoin kuin talttamaiset suuret etuhampaat.


title: Euroopanmajava

text: Etuhampaita on kaksi sekä ylä- että alaleuassa. Ne kasvavat koko ajan kuten muillakin jyrsijöillä ja pysyvät terävinä, koska kovaa kiillettä on vain hampaiden etupuolella. Hampaiden takaosa on pehmeämpää luuta, joka kuluu nopeammin kuin etuosa. Hammas teroittuu tällä tavalla itsestään, kun sitä käytetään jyrsimiseen. Etuhampaat voivat kasvaa 15 sentin pituisiksi. Hampaillaan majava voi katkaista kymmensenttisen puun kymmenessä–viidessätoista minuutissa. Etuhampaiden työskennellessä leuat liikkuvat noin kuusi kertaa sekunnissa. Ruokansa majava taas hienontaa poskihampaillaan. Koska puunkuoren jauhaminen kuluttaa niitä paljon, poskihampaiden kruunu koostuu pystyistä kiillelevyistä, joiden väleissä on vuorotellen hammasluu- ja hammassementtilevyjä. Kiille kuluu niitä hitaammin ja siksi hammaskruunussa on poikittaisia kohoumia. Hampaan juureen kasvaa hammassementtiä, joka korvaa kiilteen kulumista niin, että hampaan purupinta pysyy aina samalla tasolla. Etu- ja poskihampaiden välissä on hammasloma, jota majava käyttää mm. apuna puiden kuljetuksessa.


title: Euroopanmajava

text: Euroopanmajavalla on 48 kromosomia ja kanadanmajavalla vain 40. Lajit voi erottaa myös kallon, erityisesti nenäluun, avulla ja hännän sekä turkin värityksen perusteella. Euroopanmajavan enintään 38 cm pitkä ja 10 cm leveä häntä on pidempi ja kapeampi kuin kanadanmajavalla, jolla se on 15 cm:n levyinen. Mittojen lisäksi myös hännän muodossa on eroa, sillä euroopanmajavan häntä kapenee kärjestään selvemmin kuin kanadanmajavan.


title: Euroopanmajava

text: Läimäyttämällä häntäänsä äänekkäästi vettä vasten majava ilmoittaa uhkaavasta vaarasta muille majavaperheen jäsenille. Varsinaisia itse tuotettuja ääniä majavat käyttävät lähinnä vain selvittäessään keskinäistä arvojärjestystään.


title: Euroopanmajava

text: Euroopanmajava eli aiemmin runsaslukuisena koko Euroopassa ja nimestään huolimatta myös osassa Aasiaa. Levinneisyysalue kutistui huomattavasti 1900-luvulle mennessä, pääasiassa turkin, lihan ja hausteaineen takia tapahtuneen liikametsästyksen ja elinympäristöjen tuhoutumisen seurauksena. Britanniasta laji hävisi pyynnin takia jo 1300-luvulle mennessä, mutta varsinainen romahdus tapahtui 1800-luvulla, jolloin laji katosi useista Euroopan maista, esimerkiksi Ruotsista ja Suomesta. 1900-luvun alussa euroopanmajavia arvioitiin olleen maailmassa jäljellä enää noin 1 300 yksilöä, ja laji oli vaarassa kuolla sukupuuttoon. Suojelutoimien, metsästysrajoitusten, palautusistutusten ja luonnollisen leviämisen ansiosta kannan koko kääntyi kuitenkin kasvuun. Yksi ensimmäisistä konkreettisista suojelutoimista oli lajin rauhoittaminen Norjassa vuonna 1845. Lajin yksilömääräksi maailmassa arvioitiin vuonna 1998 noin 430 000, vuonna 2002 vähintään 593 000 ja vuonna 2006 ainakin 639 000. Runsastumisen oletetaan jatkuvan edelleen. Alkuperäisiä, säilyneitä euroopanmajavakantoja elää nykyisin Ranskassa, Luxemburgissa, Saksassa, Norjassa, Valko-Venäjällä, Venäjällä, Kazakstanissa, Mongoliassa ja Kiinassa. Laji on onnistuttu palauttamaan istutusten avulla lukuisiin Euroopan valtioihin, esimerkiksi Alankomaihin, Tanskaan, Ruotsiin, Puolaan, Liettuaan, Viroon, Suomeen, Sveitsiin, Italiaan ja Serbiaan. Populaatiot ovat kuitenkin pieniä ja toisistaan eristyneitä, varsinkin Aasiassa, missä Mongoliassa arvioidaan elävän vain 150 ja Kiinassa 700 yksilöä. Turkissa, Moldovassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa laji luokitellaan edelleen hävinneeksi. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto arvioi euroopanmajavan vuonna 2002 silmälläpidettäväksi ja vuonna 2008 elinvoimaiseksi lajiksi, koska kannan koko ja levinneisyysalueen suuruus ovat olleet kasvussa.


title: Euroopanmajava

text: Suomessa majavayhdyskunnat olivat Kustaa Vilkunan mukaan jo varhain tiettyjen kylien tai metsästäjien omaisuudeksi merkittyjä. Olaus Magnus totesi vuonna 1555 majavia olevan Pohjoismaissa paljon, mutta ankara metsästys oli verottanut niitä jo tuolloin varsinkin Suomen eteläosissa. Esimerkiksi vain vuotta aiemmin eli 1554 Tornion-Lapin ja Kemin-Lapin voudit keräsivät veroina vain 39 majavannahkaa. 1600-luvulla majavaa esiintyikin Suomessa varsinaisesti enää vain Lapissa ja se metsästettiin lopulta Suomesta sukupuuttoon. Viimeinen yksilö ammuttiin vuonna 1868 Sallan Eniöjoesta, joka kuuluu nykyisin Venäjään. Samana vuonna majava oli rauhoitettu metsästykseltä.


title: Euroopanmajava

text: Norja oli ainoana Pohjoismaana onnistunut säilyttämään alkuperäisen majavakantansa, vaikka se olikin 1800-luvun lopulla ollut enää muutaman kymmenen yksilön suuruinen. Vuonna 1875 tapahtuneen rauhoituksen ansiosta Etelä-Norjassa oli 1900-luvun alkuun mennessä jo useita satoja euroopanmajavia, ja niitä istutettiin tuolloin sekä Ruotsiin (vuonna 1922) että Suomeen. Suomen hävinneen majavakannan tilalle tuotiin Norjasta monien vaiheiden jälkeen vuonna 1935 17 eläintä ja 1936 vielä kaksi lisää. Nämä euroopanmajavat vapautettiin Lammille, Ruovedelle, Noormarkkuun ja Kittilään sekä Keuruun ja Koskenpään rajalle. Lisäksi Yhdysvalloista tuotiin vuonna 1933 neljä ja vuonna 1937 seitsemän kanadanmajavaa. Vasta 1970-luvulla selvisi, että ne ovat eri lajeja. Kanadanmajava on tehokkaammin lisääntyvänä ja vahvempana kilpailijana sittemmin syrjäyttänyt euroopanmajavan kaikilta niiltä alueilta, joille on istutettu kumpaakin lajia.


title: Euroopanmajava

text:
Nykyisin euroopanmajavia on Suomessa noin tuhat, länsirannikolla Satakunnan alueella erityisesti Noormarkussa ja Kankaanpäässä. Satakunnan kanta on ilmeisesti peräisin vain kahdesta Noormarkkuun tuodusta majavaparista. Pirkanmaan Kurussa eli vielä 1980-luvun lopulla Suomen toinen populaatio. Nykyisin euroopanmajavaa esiintyy myös Pohjois-Suomessa, Länsi-Lapissa kaikissa Tornionjokeen laskevissa pikkujoissa Torniosta aina Muonion Kaarantojokeen (2015) saakka. Tornion kunnassa on vahva majavakanta ainakin Martimo-, Kaakama- ja Tieksojoessa. Itä-Lapin puolelle on tullut euroopanmajavia 2000-luvun alusta lähtien Saariselän pohjoispuolelta Etelä-Sallaan, josta ne levittäytyvät sisämaahan päin Kemijoen vesistöalueelle. Euroopanmajava oli Suomessa aiemmin uhanalainen laji. Vuonna 2010 se arvioitiin kansallisessa uhanalaisuusluokituksessa vaarantuneeksi. Vuoden 2015 uhanalaisuusluokituksessa lajin luokitus muuttui uhanalaisesta silmälläpidettäväksi. Muissa Pohjoismaissa euroopanmajavat ovat menestyneet Suomea paremmin: 1980-luvun lopulla niitä arvioitiin olevan Norjassa 20 000 ja Ruotsissa vähintään 50 000 yksilöä.
Euroopanmajava elää vesistöjen varsilla. Se ei ole kovin valikoiva elinalueensa suhteen, vaan kelpuuttaa monenlaiset makeanveden vesistöt joista ja kastelukanavista järviin ja soihin. Se suosii eniten metsien ympäröimiä, seisovia tai heikosti virtaavia vesialueita, mutta kykenee elämään myös maanviljelysseuduilla ja jopa asutuilla alueilla. Elinalueella pitää kuitenkin kasvaa ravinnoksi kelpaavia puita ja pensaita, eikä maasto saa olla liian jyrkkäpiirteistä. Majava on tyypillisesti alankojen laji ja elää Euroopassa enintään 850 metriä merenpinnan yläpuolella olevilla alueilla. Pohjoisen Skandinavian vuoristoissa euroopanmajava kykenee selviytymään oloissa, joissa niiden kotivesistö on jäässä kahdeksan kuukautta vuodessa ja joissa ainoita kasveja ovat polven paksuiset pajut.


title: Euroopanmajava

text: Majavan perusravintoa ovat lehtipuiden kuori ja kesällä kaikenlaiset vesikasvit. Koivut, pajut ja varsinkin haavat ovat niiden mieliruokaa, samoin pienet pihlajat. Havupuita majava syö sen sijaan vain poikkeustapauksissa, samoin kuin leppiä. Majavan elimistö ei pysty sulattamaan kasvien selluloosaa, mutta se käyttää umpisuolessaan olevia bakteereita ja alkueläimiä hajottamaan ruokaa. Pieneliöt muuttavat typpiyhdisteitä valkuaisaineiksi ja pystyvät tuottamaan majavalle myös vitamiineja. Majava hyödyntää monien jyrsijöiden tapaan niin kutsuttua caecotrofiaa eli syö omia ulosteitaan, mikä on yksi keino saada pieneliöiden tuotokset talteen. Talveksi majava kokoaa pesänsä eteen kekomaisen ravintolautan, joka voi olla usean kuutiometrin kokoinen.


title: Euroopanmajava

text: Euroopanmajava on elintavoiltaan hyvin sopeutunut elämään vedessä. Sukelluksissa majava voi olla viitisentoista minuuttia kerrallaan. Se ei pysty varastoimaan lihaksiinsa typpeä eikä happea, mutta sen verenkierto veden alla muuttuu niin, että sydämen lyöntitiheys hidastuu ja lihakset toimivat anaerobisesti eli ilman happea. Veden alla majava potkii vauhtia molemmilla takajaloillaan yhtä aikaa, pinnassa taas vuoroittain. Myös häntä liikkuu veden alla eri tavalla kuin pinnalla, pystysuunnassa eikä sivuttain. Veden alla majava etenee parhaimmillaan pari metriä sekunnissa. Uimista nopeuttaa majavan takajalan varpaita yhdistävä ihopoimu eli räpylä.


title: Euroopanmajava

text: Majavaperheen jäsenillä on keskenään sosiaalinen arvojärjestys. Yksilöt käyttävät oman asemansa osoittamiseen erilaisia ääniä, eleitä ja asentoja.


title: Euroopanmajava

text: Kesällä majava merkitsee reviirinsä hajupaakuilla, jotka ovat mudasta sekä kasvien ja puiden osista koottuja kymmenisen senttiä korkeita ja leveähköjä kekoja. Ne majava merkitsee haju- ja anaalirauhasten eritteillään. Tämä erite eli hauste tai hausta tuoksuu ihmisenkin nenään kymmenien metrien päähän. Hajun aiheuttaa alkaloideihin kuuluva castoramiini-niminen haihtuva yhdiste. Haustetta käytettiin aikoinaan lääkkeenäkin, ja se oli turkiksen ohella toinen syy lajin metsästykseen.


title: Euroopanmajava

text: Majavien padot ovat taidokkaita rakennelmia, jotka on tehty puusta, kivistä, mudasta, oksanpätkistä ja muista vastaavista tarpeista. Rakennustöitä majava tekee yleensä aamuöisin, ruokailtuaan iltayöllä. Patoa rakennetaan ylävirralta myötävirtaan päin, niin että majava tunkee rakennuspuun padon sopivaan rakoon ja virta painaa sen tiukasti patoon kiinni. Ensimmäiset padon puut ovat pohjassa vinossa virtausta vasten. Ohuemmat oksat ja risut muodostavat paksujen puiden väliköt, samoin kuin kivenmurikatkin. Pato tilkitään mudalla, oksilla ja pikkukivillä. Patoihin käytettyjen puiden kuori syödään tavallisesti ennen rakentamista. Jos vesi nousee padon yli, sitä korotetaan tai laajennetaan sivulle. On tavattu yli kolmemetrisiä patoja ja väitetty patojen olleen jopa kilometrin levyisiä. Padon tarkoituksena on nostaa vesistön veden pintaa niin, että rannan puusto on helpommin majavan saavutettavissa, ja samalla pesän suuaukko pysyy vedenpinnan alapuolella.


title: Euroopanmajava

text: Padon ohella toinen tärkeä majavan rakennelma on kekopesä, jota käytetään ennen muuta talvisin. Kesäaikaan majava voi asustaa rantapenkkaan kaivetussa pesäkolossa, kekopesä taas suojaa majavia kylmältä ja pedoilta talvisaikaan. Pesän rakennusperiaate ja -tarpeet ovat samankaltaisia patojen kanssa. Pesän rakentamisen lähtökohtana on tyypillisesti rantapenkkaan kaivettu sisäänmenokäytävä, jonka suu on vedenpinnan alla. Käytäviä on yleensä kaksi, toinen pesän edessä ja toinen hieman kauempana. Molempien käytävien alussa on pieni sisälammikko, jonka pinnan liikkeistä majavat voivat seurata asuinlammen vedenpinnan vaihtelua. Pesässä on kaksi kerrosta, joista alempi maahan kaivettu ruokailupaikka ja taaempi maan pinnalla eli keon sisällä oleva nukkumissuoja. Taimmaisen pesänosan lattia on yleensä peitetty lastuilla. Pesää laajennetaan tarpeen mukaan, suurimmillaan se voi olla jopa kolme metriä korkea. Rantatörmään rakennetun rinnepesän sijasta majava voi rakentaa pesän myös keskelle vettä.


title: Euroopanmajava

text: Talvella pesässä majaillessa majavan vuorokausirytmi muuttuu pidemmäksi, "majavavuorokausi" jatkuu jopa 29 tuntiin. Tämä johtunee osin siitä, ettei pesään tule valoa, mutta myös aineenvaihdunnan hidastumisesta. Majavat eivät kasva talvella ja kuluttavat silloin jopa 40 % vähemmän ravintoa kuin kesällä. Lumi eristää pesän tehokkaasti talvella, joten sen sisällä on pakkasellakin tavallisesti muutamia lämpöasteita. Majavien talvehtimista auttavat myös niiden tiivis turkki ja kesällä kerätty rasvakerros. Turkissa on enimmillään 23 000 aluskarvaa neliösentillä vatsassa, ja selän puolellakin 12 000. Häntä on majavalle erittäin tärkeä rasvavarasto ja lämpöä säätelevä elin.


title: Euroopanmajava

text: Majava synnyttää poikasensa keväällä, toukokuun lopulla kolmen ja puolen kuukauden jälkeen hedelmöityksestä. Poikaset painavat puolisen kiloa ja euroopanmajavalla niitä syntyy tavallisesti kahdesta neljään, yleisimmin kolme. Euroopanmajavan poikueet ovat keskimäärin puolet pienempiä kuin kanadanmajavan. Emolla on neljä nisää. Pieniä sukelluksia poikaset tekevät jo viikon ikäisinä ja kuukauden vanhoina ne käyttävät pääasiassa kiinteää ravintoa. Majavat lähtevät pesästään vasta kaksivuotiaina etsimään kumppania. Sukukypsiksi ne tulevat silti jo 15 kuukauden ikäisinä. Yhdessä majavapesueessa on siis enimmillään emopariskunta ja kahden vuoden poikaset.


title: Euroopanmajava

text: Vanhin tunnettu euroopanmajava on elänyt vankeudessa lähes 14-vuotiaaksi.


title: Euroopanmajava

text: Euroopanmajavan ja kanadanmajavan rakennustaidot ja niiden patojen luoman tulvan aiheuttamat vaikutukset ympäristöön ovat keskenään hyvin samankaltaiset. Padon rakentamisen jälkeen tulva nousee vesistöä ympäröivään metsään tai muuhun maaekosysteemiin. Ensimmäisten tulvavuosien aikana rannan puusto kuolee, ja vesistöön huuhtoutuu kuollutta kasvi- ja puuainesta sekä maaperästä vapautuneita ravinteita. Orgaanisen aineen määrän kasvu voidaan havaita esimerkiksi liuenneen orgaanisen hiilen, typen ja fosforin määrien kasvuna. Orgaanisen aineen määrän kasvusta hyötyvät lukuisat eliölajit. Ensimmäisenä tulvavuotena runsastuvat erityisesti vesikirput ("Eurycercus"), minkä jälkeen vesisiirat ("Asellus aquaticus") ja surviaissääsken toukat (Chironomidae) valtaavat vesistön. Selkärangattomien runsastuminen houkuttelee vesistön luo sammakkoeläimiä ja sorsia. Suomen sammakkolajeista erityisesti viitasammakko viihtyy majavan luomissa ympäristöissä, mutta myös sammakkoa ja rupikonnaa tavataan majavatulvikoilta. Majavatulvikot sopivat sammakoiden elinympäristöiksi runsaan ravinnon lisäksi myös lämpimän veden, mataluuden ja runsaan vesikasvillisuuden ansiosta. Lämmin vesi nopeuttaa munien ja nuijapäiden kehitystä. Runsas vesikasvillisuus puolestaan antaa suojaa pedoilta ja toimii kudun kiinnityspaikkana. Suomalaisista sorsalajeista erityisesti tavi ja haapana hyötyvät majavan luomista ympäristöistä, mutta myös sinisorsa on runsas rehevillä ja matalilla majavakosteikoilla. Sorsien mieltymys majavien luomiin elinympäristöihin johtuu osin samoista tekijöistä kuin sammakoilla: runsas vesikasvillisuus tuo suojaa sekä petolinnuilta että maapedoilta. Lisäksi vesiselkärangattomat ovat erityisesti sorsanpoikasille tärkeää ravintoa.


title: Euroopanmajava

text:
Nykyinen euroopanmajava kehittyi kaksi tai kolme miljoonaa vuotta sitten jääkauden kynnyksellä. Majavien heimo on silti paljon vanhempi, peräisin oligoseeniajalta 25–35 miljoonaa vuotta sitten. Muinainen eurooppalainen majava oli "Steneofiber", jonka kallo oli pitkänomainen ja joka oli vain hieman piisamia suurempi. Nykyisten majavien suku "Castor" kehittyi todennäköisesti juuri tästä suvusta. Sen ohella Euroopassa esiintyi aikoinaan kookkaampaa järvimajavaa, "Trogontherium". Euroopanmajavat ja niiden "Castor"-sukuisten edeltäjien Pohjois-Amerikkaan vaeltaneiden kanadanmajavien esi-isät eroavat toisistaan, eli euroopanmajava ja kanadanmajava ovat kaksi eri lajia. Ne eivät esimerkiksi pysty lisääntymään keskenään.
Euroopanmajavasta on aiemmin erotettu kuudesta kahdeksaan alalajia. Saksassa ja Ranskassa elävää niin kutsuttua länsimajavaa ("Castor fiber albicus") pidettiin toisinaan omana "Castor albicus"-lajinaan, koska sen kallon rakenne poikkeaa muista majavista. Nykyisessä luokituksessa euroopanmajavalla ei enää katsota olevan alalajeja, ja länsimajavakin on vain sen synonyymi. Yhtenä syynä luokituksen muuttumiselle on se, että alun perin eri alueilla eläneet ja mahdollisesti toisistaan poikenneet populaatiot ovat sekoittuneet siirto- ja palautusistutusten seurauksena niin paljon, että niiden luotettava erottaminen toisistaan on epävarmaa.


title: Euroopanmajava

text: Euroopanmajava on valittu Satakunnan maakunnan nimikkoeläimeksi.


title: Euroopanmajava

text: Euroopanmajava on Suomessa riistaeläin. Metsästysasetuksen mukaan euroopanmajava ja kanadanmajava ovat rauhoitettuja 1.5.–19.8., eli niiden vuotuinen metsästysaika on 20.8.–30.4. Piisamin ja majavan asuttua pesää ei saa rikkoa. Asuttuun pesään liittyvän padon tai muun rakennelman saa vahinkojen estämiseksi kuitenkin rikkoa 15.6.–30.9. välisenä aikana.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajava ("Castor canadensis") on luontaisesti Pohjois-Amerikassa elävä majavalaji, jota on sen arvokkaan turkin vuoksi siirtoistutettu myös Etelä-Amerikkaan, Itä-Aasiaan ja Eurooppaan. Suomeen laji tuotiin 1930-luvulla, ja nykyisin se on alueella huomattavasti runsaslukuisempi kuin alkuperäiseen lajistoon kuuluva euroopanmajava. Kanadanmajava on Kanadan kansalliseläin.


title: Kanadanmajava

text: Amerikkalaisten ja euraasialaisten majavien luultiin vielä 1970-luvulla olevan samaa lajia ja enintään eri alalajia, kunnes havaittiin, etteivät ne pysty lisääntymään keskenään. Myös niiden kromosomiluvut ja kallonpiirteet poikkeavat toisistaan. Kanadanmajavalla on 40 ja euroopanmajavalla 48 kromosomia. Sittemmin on kiistelty kanadanmajavan jakamisesta alalajeihin, minkä suhteen näkemykset ovat vaihdelleet paljon. Jotkin tutkijat ovat määritelleet kanadanmajavalle jopa 18–24 alalajia, mutta nykyisin useimmat auktorit eivät tunnusta alalajeja olevan lainkaan.


title: Kanadanmajava

text: Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008, että kanadanmajavan suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin "amerikanmajava".


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajava voi kasvaa jopa metrin mittaiseksi, ja häntä mukaan luettuna kokonaispituus voi olla miltei puolitoista metriä. Painoa eläimelle voi kertyä enimmillään 33 kilogrammaa. Tavallisesti majavat painavat kuitenkin vain 10–20 kg. Kanadanmajava on Pohjois-Amerikan suurin jyrsijälaji, ja maailman jyrsijöistä vain kapybara ja euroopanmajava voivat kasvaa sitä suuremmiksi.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajava on yleisväriltään tummanruskea, mutta tämän päällyskarvan alla näkymättömissä oleva aluskarva on harmaata. Ruumiinmuodoltaan ja -ominaisuuksiltaan laji on sopeutunut hyvin elämään vedessä. Takajaloissa on uimista helpottavat räpylät ja etuhampaiden takana suussa on kalvo, jonka sulkemalla eläin voi kuljettaa oksia leuoissaan veden alla. Takajaloissa on räpylöiden lisäksi kampamaiset kynnet, joita eläin käyttää turkkinsa sukimiseen. Etujalkojen taipuisten varpaiden ja pitkien kynsien avulla se puolestaan pystyy käsittelemään ja kantamaan ravintoa sekä pesänrakennusaineita.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajavan erottaminen vastinlajistaan euroopanmajavasta on hankalaa, sillä näillä kahdella lajilla on ulkoisia eroja on lähinnä hännän mitoissa ja muodossa. Pääpiirteissään lajien hännät ovat samanlaiset eli leveät, litteät ja suomupeitteiset, mutta kanadanmajavalla se on hieman lyhyempi ja noin 5 cm leveämpi (kokonaisleveys 15 cm) kuin eurooppalaisella lajilla. Kanadanmajavan häntä on koko pituudeltaan melko tasaisen leveä, kun euroopanmajavalla se selvästi kapenee kärkeään kohti.


title: Kanadanmajava

text: Majavat eivät varsinaisesti juurikaan ääntele, mutta varoituskeinonaan ne läimäyttävät häntäänsä vedenpintaan, mikä aiheuttaa kauas kuuluvan loiskahduksen.


title: Kanadanmajava

text: Majavat jättävät reviirilleen hyvin monenlaisia jälkiä ja merkkejä padoista, pesistä ja kanavakaivannoista kaadettuihin puihin ja jyrsittyihin kantoihin.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajavan alkuperäinen levinneisyysalue ulottuu koko Pohjois-Amerikkaan, lukuun ottamatta sen pohjoisimpien osien arktista tundraa, Floridan niemimaata ja Lounais-Yhdysvaltojen aavikkoalueita. Kanadan ja Yhdysvaltojen lisäksi laji elää Meksikon koillisosassa sijaitsevassa Tamaulipasin osavaltiossa. Siirtolaisten turkiksenpyynnin myötä kanadanmajavan elinalue kapeni idästä lähtien ja 1900-luvulle tultaessa laji oli lähellä sukupuuttoa. Sittemmin kanta on pyynnin säätelyn ja rauhoitusten jälkeen kasvanut sekä luontaisesti että palautusistutusten ansiosta, ja laji on palannut takaisin koko alkuperäiselle elinalueelleen. Istututuksista on seurannut se, että eri alueiden populaatiot ovat sekoittuneet keskenään. Nykyisin laji on monilla elinalueillaan runsaslukuinen, ja sitä tavataan myös lukuisilla luonnonsuojelualueilla. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on siksi uhanalaisuusluokituksessaan arvioinut kanadanmajavan elinvoimaiseksi lajiksi.


title: Kanadanmajava

text: Lajia on istutettu Etelä-Amerikassa Chilen ja Argentiinan rajalla sijaitsevaan Tulimaahan 1940-luvulla. Luonnollisten vihollisten puuttuessa majavat ovat lisääntyneet siellä lähes räjähdysmäisesti, ja vieraslajina ne ovat aiheuttaneet vahinkoa paikalliselle luonnolle.


title: Kanadanmajava

text: Venäjällä on istutuksista peräisin olevia kanadanmajavapopulaatioita Kaukoidässä, Kamtšatkassa ja Sahalinin saarella. Niitä on myös levinnyt Suomen puolelta Karjalan tasavaltaan ja Leningradin alueelle. Karjalan tasavallassa lajin levinneisyysalue ulottuu jo Kostamukseen saakka.


title: Kanadanmajava

text: Euroopassa kanadanmajavaa tavataan Suomessa, Puolassa, Saksassa ja Itävallassa. Näistä suurin ja tunnetuin esiintymä on Suomessa. Suomen alkuperäinen euroopanmajavakanta metsästettiinn sukupuuttoon 1860-luvulla. Majavan palauttamista takaisin maan lajistoon alettiin alustavasti pohtia jo 1880-luvulla, mutta varsinaisesti kiinnostus asiaan heräsi 1900-luvun alussa. Syynä oli varsinkin majavan arvo turkiseläimenä. Niinpä Suomeen siirrettiin vuonna 1935 Norjasta yhteensä 17 euroopanmajavaa, ja Yhdysvalloista vuonna 1933 neljä ja vuonna 1937 seitsemän kanadanmajavaa. Tuolloin niiden ei vielä tiedetty olevan eri lajia, ja niiden luultiin lisääntyvän keskenään. New Yorkin osavaltion riistaviranomaisilta lahjoituksena saatuja kandanmajavia oli vuoden 1937 tuontierässä alun perin kahdeksan yksilöä, mutta laivamatkan aikana yksi uros karkasi ja hävisi Atlanttiin. Suomeen asti selvinneistä yksilöistä neljä vapautettiin Saimaan latvavesien puroihin, silloisessa Säämingissä sijainneeseen Lohikosken valtionpuistoon vuonna 1938. Yksi pari päätyi Keuruulle ja yksittäinen naaras Ruovedelle. Ainoastaan Säämingissä kanadanmajavat menestyivät. Myöhemmin 1940- ja 1950-luvuilla näiden kahden sääminkiläisen pariskunnan jälkeläisiä levitettiin Lappiin, Pohjois-Karjalaan ja Hämeeseen. Kanta on kasvanut nopeasti, sillä vuonna 1985 sen kooksi arvioitiin 3 000–4 000 yksilöä, ja vuonna 2010 jo noin 12 000–15 000 yksilöä. Enemmistö näistä kanadanmajavista elää maan kaakkois- ja itäosissa. Hajanaisia esiintymiä on lähes koko Suomen alueella.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajavien poistamista Suomen luonnosta on silloin tällöin pohdittu. Menestyvä ja tehokkaammin lisääntyvä vieraslaji kilpailee harvinaisemman ja uhanalaisen euroopanmajavan kanssa elintilasta, ja on kokonaan syrjäyttänyt sen niiltä alueilta, joille on alun perin istutettu kumpaakin lajia. Kanadanmajava myös aiheuttaa vahinkoa metsille rakentaessaan patoja. Tosin muun luonnon kannalta se ei ole myöskään haitallisempi kuin alueella aiemmin elänyt, nykyisin hävinnyt euroopanmajava. Kanadanmajava on kuitenkin ehtinyt levitä Venäjälle, joten sen kokonaan hävittäminen Suomesta saattaisi ollakin jo liian myöhäistä. Nykyisin pyritään lähinnä estämään lajin leviäminen euroopanmajavan elinalueille Ruotsiin ja Norjaan.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajava elää kaikenlaisissa vesistöissä järvistä ja lampareista virtaaviin jokiin. Kanadanmajava on luonteeltaan varsin arka, mutta nykyisin sitä tavataan jonkin verran ihmisasutuksenkin läheisyydessä. Asuinpaikan tärkeimpinä vaatimuksia ovat sopivan ravinnon ja pesänrakennustarpeiden saatavuus. Majavat voivat myös luoda itselleen sopivan elinympäristön rakentamalla patoja ja tulva-altaita. Luonnontilaisilla alueilla majavien aiheuttamilla tulvilla on ollut suuri merkitys metsien uudistumiselle. Tulva-altaisiin kehittyy ensin vesiekosysteemi, ja altaan kuivuttua paikalla alkaa uudelleen metsän kehitys. Veden alle jääneistä maakasveista ja sen jälkeen kuivuneista vesikasveista vapautuu paljon ravinteita, jotka edistävät uuden kasvillisuuden kehittymistä. Patoaltaat ovat sopivia elinympäristöjä majavien lisäksi myös muun muassa piisamille ja vesilinnuille. Altaan kuivumisen jälkeen paikalle muodostunut rehevä kasvillisuus puolestaan houkuttelee esimerkiksi jäniksiä ja hirvieläimiä.


title: Kanadanmajava

text: Ihmisen toiminnalle, erityisesti metsätaloudelle, majavien toiminnasta voi kuitenkin olla haittaa. Tulva voi tappaa rahallisesti arvokkaat ja pitkään kasvatetut tukkipuut, minkä lisäksi se vaikeuttaa puunkorjuuta ja muuta metsänhoitoa. Majavat myös suoranaisesti kaatavat puita, Pohjoismaissa tosin pääasiassa vähäarvoista lehtipuuvesaikkoa.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajava käyttää ravinnokseen erilaisia kasvinosia, lähinnä itse kaatamiensa lehtipuiden kuorta, oksia ja lehtiä. Sille kelpaavat myös havupuiden kuori ja vesikasvit.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajavan käyttäytyminen on pitkälti samanlaista kuin euroopanmajavan. Se rakentaa yleensä patoja ja elää rantapenkereellä olevassa risuista, oksista, rungonpätkistä ja mudasta tehdyssä pesässä, jossa on kaksi kammiota ja jonka kulkuaukot ovat veden alla. Pesä voi olla lähes kolme metriä korkea. Rungonpätkistä ja kivistä rakennetulla ja mudalla tilkityllä padolla puolestaan on korkeutta usein yli metri ja pituutta kymmeniäkin metrejä. Patojen ja pesien rakennusmateriaalit majava saa kaatamistaan puista, joiden kuoret se on ensin käyttänyt ravinnokseen. Vedenkorkeutta säätelevien patojen päätarkoituksena on turvata pesän sisäänkäyntien pysyminen vedenpinnan alla ja estää veden tulviminen pesään sekä mahdollistaa uiminen normaalisti maalla kasvavien ravintopuiden luo. Jos pesän lähellä on luonnostaan riittävästi vettä, majavien ei tarvitse rakentaa patoa. Vaikka ne pesässä oleilevat tiiviissä perheryhmissä, ravinnonhankinta ja muu pesän ulkopuolinen toiminta tapahtuu pääasiassa yksin. Majavat ovat liikkellä enimmäkseen öisin. Ne voivat pysytellä veden alla yhtäjaksoisesti jopa 15 minuuttia. Nuoret majavat uivat piisamin tavoin selkä veden pinnan yläpuolella, mutta aikuisilla yksilöillä on uidessa selkä upoksissa ja vain pää näkyvissä.


title: Kanadanmajava

text: Suurikokoisella, enimmäkseen vedessä ja tukevarakenteisessa pesässään oleilevalla kanadanmajavalla on vähän luontaisia saalistajia. Merkittävä uhka ovatkin sairaudet, joista etenkin jänisrutto tarttuu kanadanmajavaan hyvin herkästi.


title: Kanadanmajava

text: Majavat saavat vuosittain enintään yhden poikueen. Kanadanmajavan tiineysaika kestää keskimäärin 128 vuorokautta eli noin neljä kuukautta. Synnytys ajoittuu Suomen oloissa touko-kesäkuuhun. Poikasia syntyy kanadanmajavalle kerrallaan useimmiten neljä, joten se lisääntyy tehokkaammin kuin keskimäärin vain kaksi poikasta saava euroopanmajava. Poikaset lähtevät syntymäpesästään puolen vuoden ikäisinä, mutta palaavat sinne vielä ensimmäisenä ja joidenkin lähteiden mukaan toisenakin talvenaan. Yhden kerran talvehtineet jälkeläiset avustavat vanhempiaan seuraavan vuoden poikasten hoidossa.


title: Kanadanmajava

text: Joskus majavien on väitetty voivan elää 50-vuotiaiksikin, mutta todistettavasti vanhin kanadanmajava on saavuttanut vain 23 vuoden iän.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajava on Kanadan kansalliseläin.


title: Kanadanmajava

text: Kanadanmajava on pitkään ollut arvostettu turkiseläin, mikä oli yhtenä merkittävänä syynä lajin siirtoistutuksiin. Turkisten lisäksi majavista saadaan metsästysmuistoja ja haustetta. Majavia tapetaan myös niiden patojen aiheuttamien tulvien takia. Suomenkin metsästyslainsäädännössä kanadanmajava on määritelty riistaeläimeksi, ja sen metsästysaika on 20. elokuuta–30. huhtikuuta. Vahingollisen tai haittaa aiheuttavan yksilön poistamiseen voi saada riistanhoitopiiriltä pyyntiluvan myös metsästysajan ulkopuolella. Asuttua majavanpesää ei tavallisesti saa rikkoa, mutta riistanhoitopiiri voi vahinkojen estämiseksi myöntää siihen erikoisluvan 1.8.–31.8. välisenä aikana. Majavan padon rikkominen on sallittua eikä vaadi lupaa 15.6–30.9. välisenä aikana, mutta muulloin sekin edellyttää riistanhoitopiiriltä haettua lupaa. Patoamisen aiheuttamaa tulvimista voidaan rajoittaa myös ilman padon rikkomista asentamalla patoon sen läpi vettä juoksuttava pitkä muoviputki.


title: Hyönteissyöjät

text: Hyönteissyöjät ("Insectivora") on tieteellisessä luokittelussa aiemmin käytössä ollut nisäkäslahko. Lahkoon laskettiin kuuluvaksi esimerkiksi päästäiset, siilit ja almikit. Tutkimusten perusteella todettiin hyönteissyöjien olevan polyfyleettinen ja siitä erotettiin 1990–2000-luvuilla kolme uutta lahkoa, minkä seurauksena hyönteissyöjien lahko jäi tyhjäksi ja näin hyödyttömäksi. Uudet lahkot ovat: "Afrosoricida" (tanrekit, kultamyyrät), "Soricomorpha" (almikit, jättiläispäästäiset, päästäiset, maamyyrät) ja "Erinaceomorpha" (siilit). Aiemmin myös tupaijat, hyppypäästäiset ja kaguaanit luettiin hyönteissyöjiin, mutta ne oli erotettu omiksi lahkoikseen jo 1980-luvulle mennessä.


title: Hyönteissyöjät

text: Suomessa tavattavista nisäkkäistä seuraavat kahdeksan lajia luettiin aiemmin hyönteissyöjien lahkoon:


title: Calvin Klein

text: Calvin Richard Klein (s. 19. marraskuuta 1942) on tunnettu yhdysvaltalainen muotisuunnittelija. Hänen nimeään kantaa myös vaateyritys, jonka hän perusti vuonna 1968.


title: Calvin Klein

text: Klein tunnetaan minimalistisista vaatteistaan, ja hän oli esimerkiksi 1990-luvun minimalistisen trendin tunnettuja nimiä. Vaatteiden ja asusteiden lisäksi Calvin Klein on brändännyt nimensä parfyymeihin, joista tunnetuimmat lienevät unisex-parfyymit "cK Be" ja "cK One". Tunnetuimmat Calvin Klein- brändit ovat muotia luova "Calvin Klein Collection", valmisvaatteita tekevä "Calvin Klein", urheiluvaatteisiin keskittyvä "cK" ja farmarihousuja tuottava "Calvin Klein Jeans", sekä koruja ja kelloja luova "Calvin Klein Watches & Jewelry". Calvin Klein Collectionin naisten muodin pääsuunnittelija on nykyään Francisco Costa ja miesten muodin pääsuunnittelija on Italo Zucchelli. Muodin lisäksi Calvin Klein valmistaa myös vuodevaatteita ja kodintarvikkeita.


title: Calvin Klein

text: Calvin Klein opiskeli New Yorkin High School of Art and Designissa ja The Fashion Institute of Technologyssa, ennen kuin perusti oman merkkinsä vuonna 1968 yhteistyössä lapsuudentoveri Barry Schwartzin kanssa. Klein sai pian kokoelman miesten ja naisten takkeja myytäväksi Bonwit Teller -tavarataloon. Vuonna 1969 Klein poseerasi yhdysvaltalaisen "Voguen" kannessa, ja 1970-luvun alkuun mennessä Klein suunnitteli myös bleisereitä, alusvaatteita ja urheiluvaatteita naisille. Vuonna 1973 Klein vastaanotti Coty-palkinnon naistenvaatekokoelmansa takia, ja sai palkinnon myös kolmena seuraavana vuotena. 1970-luvun loppupuolella Kleinin yhtiön arvo oli kasvanut huomattavasti, ja Klein suunnitteli myös erilaisia asusteita sekä vuodevaatteita. Kleinin katsotaan myös olleen designer-farkkujen keksijä, sillä hänen 1970-luvulla lanseeraamansa merkkifarmarit olivat saavuttaneet merkittävän suosion, varsinkin teinitähti Brooke Shieldsin mainostettua niitä sloganeilla "Nothing comes between me and my Calvins" (”Mikään ei tule minun ja minun Calvineitteni väliin”) ja "I've got seven Calvins in my closet, and if they could talk, I'd be ruined" (”Minulla on seitsemät Calvinit kaapissani, ja jos ne voisivat puhua, olisin pulassa”). Provokatiiviset mainoskampanjat herättivät huomiota, ja tuosta kampanjasta lähtien Klein on käyttänyt kampanjoissaan alaikäisiä tai alaikäisten näköisia malleja yleensä seksuaalisissa kuvissa. Klein toi 1980-luvulla markkinoille alusvaatteita miehille ja naisille. Hänen luomansa miesten bokserit tulivat 1990-luvun mainoskampanjan myötä niin suosituiksi, että niitä alettiin kutsua pelkiksi ”Calvineiksi”.


title: Calvin Klein

text: Calvin Klein kohtasi taloudellisia vaikeuksia, ja huhuttiin, että hänen olisi pitänyt myydä muotitalonsa. Vuonna 1992 Klein ajautui melkein konkurssiin, mutta kohosi yhdeksi 1990-luvun suosituimmista yhdysvaltalaisista muotisuunnittelijoista parfyymi- ja alusvaatemyyntinsä sekä urheiluvaatteita tuottavan sisarmerkki cK:n ansiosta. Vuonna 1993 Klein nimettiin Amerikan parhaaksi muotisuunnittelijaksi. 1990-luvun lopussa Klein harkitsi jälleen muoti-imperiuminsa myymistä, mutta asia ei edennyt. Calvin Klein Inc. myytiin vasta vuonna 2002 Phillips Van Heusen Corp.:ille 400 miljoonalla dollarilla, seuraavan viidentoista vuoden rojalteilla sekä 30 miljoonan dollarin arvolla osakkeita.


title: Hylkeet

text: Hylkeet ("Phocidae") on eväjalkaisiin kuuluva vedessä elävien petoeläinten heimo, johon kuuluu 19 nykyisin elävää lajia. Heimosta on käytetty yleisesti myös nimeä varsinaiset hylkeet, erotukseksi korvahylkeistä ("Otariidae"). Suomessa säännöllisesti tavattavia hyljelajeja ovat norppa ja halli eli harmaahylje. Kirjohylje on Suomessa satunnaislaji.


title: Hylkeet

text: Hylkeet ovat kehittyneet maalla elävistä lajeista, varsinaiset hylkeet luultavasti saukon kaltaisista eläimistä.


title: Hylkeet

text: Ulkomuodoltaan hylkeet ovat sileitä ja pulleita. Ruumiinrakenne soveltuu sulavaan vedessä liikkumiseen. Ranteesta ja kämmenestä ovat muodostuneet etuevät ja nilkasta ja jalkaterästä takaevät. Evät ovat heikot eikä niitä voi käyttää apuna maalla liikkumiseen. Hylkeet liikkuvatkin maalla siten, että ne siirtävät painoa rinnan ja vatsan varaan. Erotuksena lähisukulaisistaan korvahylkeistä, joihin kuuluvat muun muassa merileijonat, varsinaisilla hylkeillä ei ole ulkoisia korvalehtiä. Varsinaisten hylkeiden uiminen tapahtuu evien ja ruumiin takaosan sivuttaissuuntaista liikettä apuna käyttäen.


title: Hylkeet

text: Hylkeet ovat useimmiten väriltään harmaan ja ruskean sävyisiä. Ihossa on usein tummia täpliä. Joidenkin lajien poikaset ovat syntyessään valkoisia tai kullanruskeita. Hylkeet syövät katkarapuja, kalmareita ja kaloja, isot hylkeet myös merilintuja ja pienempiä hylkeitä. Saalistaminen tapahtuu veden alla. Hylkeet näkevät vedenpinnan alapuolen hämäryydessä hyvin suurten silmiensä avulla. Paksu ihonalainen eristävä rasvakerros suojaa kylmältä merivedeltä.


title: Hylkeet

text: Kookkain hyljelaji on etelänmerinorsu, joka on suurimmillaan lähes viisi metriä pitkä ja painaa 2 400 kilogrammaa. Pienin hylje on norppa, joka on noin 120 senttimetriä pitkä ja painaa 45 kilogrammaa.


title: Hylkeet

text: Hyljenaaras on sukukypsä kolmen tai neljän vuoden iässä. Poikasia eli kuutteja syntyy vain yksi kerrallaan. Synnyttäminen tapahtuu maalla tai jäällä, norpalla lumi- tai jääluolassa, tavallisesti keväällä tai alkukesästä. Syntyessään kuutilla on turkki, joka ei pidä erityisen hyvin vettä. Hylkeen maito on varsin rasvaista ja sitä juodessaan poikanen saa nopeasti lisää painoa. Urokset parittelevat usean naaraan kanssa. Jotkin lajit, kuten pohjanmerinorsu ja harmaahylje, kokoontuvat parittelemaan suurella joukolla rannoille tai jäälle, ja urokset karjahtelevat toisilleen ja iskevät toisiaan hampaillaan. Toiset lajit, kuten norppa ja kirjohylje, taas keskittyvät puolustamaan reviiriään veden alla.


title: Hylkeet

text:
Hylkeitä on metsästetty esihistoriallisista ajoista lähtien. Muun muassa grönlanninhylje kuoli pari tuhatta vuotta sitten Itämereltä sukupuuttoon todennäköisesti liiallisen metsästyksen takia.
Eteläisellä pallonpuoliskolla tehokas hylkeenpyynti alkoi vuonna 1778 Etelä-Amerikan, Australian ja Uuden-Seelannin vesillä ja vastikaan löydetyllä Etelä-Georgialla. Aluksi pyydettiin merikarhuja niiden turkin vuoksi, myöhemmin myös merileijonia ja merinorsuja niistä saatavan öljyn vuoksi. Hylkeiden valtaisan lukumäärän ja kesyyden vuoksi niiden pyynti tapahtui tappamalla eläimet nuijilla. Hylkeenpyytäjät olivat luultavasti ensimmäiset ihmiset, jotka asuivat Etelä-Georgian, Kerguelenin, Heardinsaarten ja Eteläisten Orkney- ja Shetlandsaarten rannoille. Vuoteen 1800 mennessä useimmilta alkuperäisiltä hyljesaarilta hylkeet oli pyydetty sukupuuttoon ja pyytäjät siirtyivät etelämmäs. Antipodisaaret pyydettiin tyhjiksi vuonna 1800, Aucklandsaaret 1806 ja Campbellinsaaret sekä Macquariensaari vuonna 1810. Jokaiselta saarelta tapettiin kaikki hylkeet muutaman vuoden kuluessa. Eteläisiltä Shetlandsaarilta pyydettiin neljän vuoden kuluessa niiden löytämisestä 320 000 merikarhun nahkaa ja 940 tonnia öljyä, jonka jälkeen saarille ei enää kannattanut purjehtia. 1830-luvulla pyyntiä ei enää kannattanut jatkaa nahkojen vuoksi, mutta öljyn vuoksi sitä jatkettiin pienemmässä mitassa koko 1800-luvun. Uudelleen pyynti-innostus alkoi 1870-luvulla, kun Eteläisillä Shetland- ja Sandwichsaarilla hyljekannan havaittiin elpyneen, mutta vuosikymmenen lopussa se oli täysin tuhottu. Uudesta-Seelannista toimineet öljynpyytäjät jatkoivat vielä toimintaansa, joka lopetettiin 1919 yleisen mielipiteen vuoksi.


title: Hylkeet

text: Hylkeiden pyyntiä jatketaan muun muassa Kanadassa Saint Lawrencen lahdella maaliskuun lopulla, jossa se on joutunut ympäristöaktivistien silmätikuksi.


title: Kontiainen

text: Kontiainen eli aiemmalta nimeltään maamyyrä ("Talpa europaea") on pääasiassa maan alla elävä hyönteissyöjä. Se ei ole läheistä sukua myyrille, jotka ovat jyrsijöitä. Sekaannusten välttämiseksi Kielitoimisto suosittaa nykyään kontiainen-nimen käyttöä maamyyrän sijasta.


title: Kontiainen

text: Kontiaisen vartalo on sylinterimäinen. Eläin on 12–16 cm pitkä ja painaa 70–130 grammaa, naaraat ovat tyypillisesti pienempiä kuin koiraat. Sen silmät ovat pienet ja korva vain pieni poimu nahassa. Turkki on musta ja kiiltävä, mutta eturaajat ovat karvattomat. Tunnelien kaivamiseen käytetyt eturaajat ja niiden kynnet ovat lapiomaiset.


title: Kontiainen

text: Kontiaiset elävät maan alla käytävissä, joiden suulla on säännöllinen pyramidin muotoinen multakeko, kun taas vesimyyrä tekee epäsäännöllisen muotoisia multaläjiä. Kontiaiset elävät tavallista lyhyemmässä vuorokausisyklissä: ne nukkuvat neljä tuntia ja valvovat sitten neljä tuntia.


title: Kontiainen

text: Kontiainen käyttää ravinnokseen selkärangattomia eläimiä, kuten kastematoja ja hyönteisiä. Toisinaan se syö myös liskoja ja pieniä käärmeitä. Se ei syö kasveja toisin kuin myyrät. Ravintoa tulee vastaan tunneleita kaivaessa. Kontiainen varastoi kastematoja puremalla niiltä pään poikki, jolloin madot eivät enää pääse pakoon.


title: Kontiainen

text: Kontiainen on levinnyt suureen osaan Eurooppaa. Suomessa sitä tavataan maan eteläosissa. Venäjällä sen levinneisyysalue ulottuu aina Ob- ja Irtyš-joelle asti. Laji puuttuu muun muassa Irlannista, Kreikasta ja Portugalista sekä useimmilta Välimeren saarilta.


title: Kontiainen

text: Tuhohyönteisten toukkien syöjänä kontiaisesta on suoranaista hyötyä ihmisille. Sen kaivamista käytävistä on myös hyötyä sadevesien imeyttämisessä maahan ja maan kuohkeuttamisessa. Toisaalta pienten taimien juuret voivat kuivua jos sattuvat maanalaisen käytävän kohdalle. Varsinaiset myyrät voivat myös liikkua kontiaisen käytäviä pitkin ja jyrsiä kasvien juuria.


title: Kontiainen

text: Koska kontiainen on rauhoitettu Suomessa, sitä ei saa tappaa, pyydystää eikä muutoin tahallaan häiritä. Tapetun tai vahingoitetun yksilön ohjeellinen korvausarvo on 17 euroa.


title: Kontiainen

text: Tšekkiläisen Zdeněk Milerin luoma Myyrä (Krtek) on tunnettu lastenkirjojen ja piirroselokuvien sankari ("Kun Myyrä sai housut", "Myyrä eväsretkellä"). Myös Kaislikossa suhisee -kirjan myyrä on itse asiassa kontiainen.


title: Kontiainen

text: Ihmeneloset-sarjakuvan maanalaisen valtakunnan hallitsijan Myyrämiehen nimi juontuu myös kontiaisesta.


title: Kääpiöpäästäinen

text: Kääpiöpäästäinen ("Sorex minutissimus") on pohjoisessa Euraasiassa esiintyvä, päästäisten heimoon kuuluva nisäkäs. Se on Suomen pienikokoisin nisäkäs ja rauhoitettu luonnonsuojelulain nojalla.


title: Kääpiöpäästäinen

text: Kääpiöpäästäinen on neljä senttimetriä pitkä ja sen hännän pituus on 2,5 cm. Kääpiöpäästäiset painavat 1,5–4 grammaa. Talveksi kääpiöpäästäinen kutistuu – jopa sen luuston ja aivojen massa vähenee, jotta energian kulutus pienenisi.


title: Kääpiöpäästäinen

text: Kesäisin kääpiöpäästäisten selkä on suklaanruskea ja talvisin harmaanruskea. Vatsa on vaaleanharmaa, ja väriraja on jyrkkä.


title: Kääpiöpäästäinen

text: Kääpiöpäästäinen on hyönteissyöjä, ja sitä esiintyy lähes koko Suomessa, Koillis-Ruotsissa ja pieniltä osin Norjassa. Itään päin sen levinneisyysalue jatkuu läpi Venäjän Euroopan-puoleisen osan ja Siperian Sahalinille ja Japanin Hokkaidon saarelle asti.


title: Kääpiöpäästäinen

text: Kääpiöpäästäiset viihtyvät mustikkatyypin metsissä, sekä hakkuilla että kangasmaastossa. Talvisin ne pyrkivät ihmisasutuksen turviin – itse asiassa lajin ensimmäinen löytö Suomesta on tiettävästi ruokakomerosta. Laji syö luonnossa enimmäkseen hyönteisiä Kääpiöpäästäisillä on huono näköaisti, mutta hyvä kuuloaisti.


title: Kääpiöpäästäinen

text: Kääpiöpäästäisellä on tavallisesti kesäisin kaksi pesuetta, ja niissä on viitisen poikasta.


title: Vaivaispäästäinen

text: Vaivaispäästäinen ("Sorex minutus") on Suomessa rauhoitettu nisäkäs.


title: Vaivaispäästäinen

text: Vaivaispäästäinen on levinnyt suureen osaan Eurooppaa ja sitä tavataan myös Irlannissa ja Gotlannissa.


title: Vaivaispäästäinen

text:
Vaivaispäästäinen on metsäpäästäistä hieman vaaleampi ja sillä on selvästi pienempi ruumis, vain 4,2–6,4 senttiä ja paino 2–7,5 grammaa.
Vaivaispäästäisen hännän tyvi on lyhytkarvainen. Nuorten yksilöiden häntä on karvainen ja erikoisesti keskiosasta miltei tuuhea.


title: Vaivaispäästäinen

text: Vaivaispäästäinen esiintyy yleisenä rehevissä kuusimetsissä ja lehdoissa, kosteissa rantametsissä, rantaniityillä sekä peltojen laiteilla korkeissa heinikoissa. Suomessa tehdyissä pyynneissä parhaalla biotoopilla kosteissa koivuvaltaisissa tiheiköissä vaivaispäästäisiä on ollut peräti 37 % pyydetyistä pikkunisäkkäistä.


title: Vaivaispäästäinen

text: Vaivaispäästäinen syö eri selkärangattomia, kuten hämähäkkejä ja kovakuoriaisia. Se on myös taitava uimari ja kiipeilijä.


title: Idänpäästäinen

text: Idänpäästäinen ("Sorex caecutiens") on Euraasiassa esiintyvä päästäislaji.


title: Idänpäästäinen

text: Suomessa idänpäästäisiä on maan itä- ja pohjoisosissa ja se on rauhoitettu laji.


title: Idänpäästäinen

text: Idänpäästäisen pään ja vartalon pituus on 44–70 mm, hännän pituus 31–45 mm ja paino 3–8 grammaa. Hännän sivuilla on selvä väriraja ja hännän päässä on pieni tummahko tupsu. Idänpäästäinen on usein helppo tunnistaa sen saippuamaisesta ominaistuoksusta.


title: Idänpäästäinen

text: Idänpäästäistä tavataan taiga- ja tundravyöhykkeellä, joka ulottuu Pohjois-Ruotsista Suomen yli Siperiaan, Mongoliaan ja Koreaan, sekä Sahalinin ja Hokkaidōn saarilla. Se elää yleisimmin taigan havu-, seka- ja lehtimetsissä, mutta sitä on tavattu myös puronvarsien vaivaiskoivikoissa tundralla. Se suosii kosteita ympäristöjä kuten paksusammalisia korpimetsiä ja välttää viljelysmaita.


title: Idänpäästäinen

text: Idänpäästäinen syö hyönteisiä kuten esimerkiksi ruskomäntypistiäisiä ("Neodiprion sertifer"), hämähäkkejä ja matoja. Koska se tarvitsee vähemmän ruokaa kuin isommat päästäiset, se pärjää karummilla alueilla.


title: Metsäpäästäinen

text: Metsäpäästäinen ("Sorex araneus") on Suomessa rauhoitettu nisäkäs.


title: Metsäpäästäinen

text: Metsäpäästäinen on metsämyyrän ohella Suomen yleisin nisäkäs, ja sitä esiintyy koko Suomessa. Metsäpäästäinen on levinnyt koko Fennoskandiaan ja myös muualla Euraasiassa laajalle. Metsäpäästäistä tavataan Atlantin valtameren rannikoilta Siperian taigalle ja tundralta Välimerelle sekä Sisä-Aasian aroille saakka. Välimeren maissa sitä tavataan pääasiassa vain Pyreneiden vuoristossa.


title: Metsäpäästäinen

text: Ruumiin pituus on 5–8 senttimetriä ja hännän pituus 2,5–5,5 senttimetriä. Eläin painaa 5–14 grammaa.


title: Metsäpäästäinen

text: Metsäpäästäinen muistuttaa ulkonäöltään hieman hiirtä. Sillä on pitkä ja terävä kuono, korvat ovat piilossa karvapeitteen sisällä ja silmät ovat pienet. Karva on tasainen, samettinen. Väriltään se on talvella selkäpuolelta ruskeanmusta, kesällä metsäpäästäiselle tunnusomaista on "kolmiosainen" väritys: selkäpuoli harmaanruskea, kyljet kellertävät ja vatsa on vaalea. Häntä on noin puolet ruumiin pituudesta tai hieman pidempi, päältä tumma ja alta vaalea, hännän kärjen väriraja on epäselvä. Keväällä metsäpäästäisten kyljissä erottuvat tummempina laikkuina myös hajurauhaset, jotka antavat niille niiden tunnusomaisen voimakkaan tuoksun.


title: Metsäpäästäinen

text: Metsäpäästäinen on sopeutunut erilaisiin ympäristöihin, kuten aukioille, metsiin, vesien partaalle ja tuntureille, missä se elää tiheissä kasvustoissa, kaivamissaan käytävissä ja koloissa. Liikkeiltään se on nopea, jopa hermostuneen oloinen. Talvet metsäpäästäinen viettää hereillä, se ei siis vaivu esimerkiksi talvihorrokseen. Suojana pakkasta vastaan metsäpäästäinen vaihtaa talviturkin, ja kesäaikana se kartuttaa etuselän yli ulottuvaa rasvakerrostaan.


title: Metsäpäästäinen

text: Metsäpäästäinen on luonteeltaan erakko ja puolustaa yksilöllisiä reviirejä. Päästäiset partioivat reviiriensä rajoilla ja kahden päästäisyksilön kohdatessa saattaa seurata jopa tappelu. Aggressiivinen käytös alkaa jo poikasiässä eikä sukupuolten välillä ole eroja aggressiivisuudessa. Kahden metsäpäästäisyksilön laittaminen samaan terraarioon johtaa lähestulkoon poikkeuksetta toisen yksilön kuolemaan.


title: Metsäpäästäinen

text: Metsäpäästäinen on hyönteissyöjä, joten se syö hyönteisiä sekä niiden toukkia ja kotiloita, etanoita, kastematoja ja jopa kuolleita selkärankaisia. Tarpeen tullen se syö kuitenkin myös kasviravintoa, kuten havupuiden siemeniä. Metsäpäästäisellä on vilkas aineenvaihdunta, joten tarvitsee paljon ravintoa. Se saattaakin syödä jopa oman painonsa verran päivässä.


title: Metsäpäästäinen

text: Metsäpäästäiset saavuttavat sukukypsyyden usein vasta ensimmäisen talvensa jälkeen, ne siis talvehtivat immatuureina. Varsinainen lisääntymiskausi alkaa huhti-toukokuussa ja jatkuu pitkälle kesään. Metsäpäästäisnaaran kiima-aika kestää vain muutamia tunteja kolmen viikon välein kun munasolu irtoaa. Varsinaisia soidinmenoja päästäisillä ei ole. Naaraan ovuloidessa koiraat kerääntyvät sen luokse ja jahtaavat sitä kunnes naaras suostuu paritteluun. Paritteluhaluton naaras ajaa koiraat luotaan pois purren ja sirittäen kovalla äänellä. Paritelleen metsäpäästäisnaaran niskassa on usein kalju kohta siinä mihin koiraat ovat sitä purreet, ja tätä voidaan käyttää myös ikätuntomerkkinä. Naaras saattaa paritella useamman koiraan kanssa saman syklin aikana, ja poikueessa voikin olla useamman isän siittämiä poikasia.


title: Metsäpäästäinen

text: Tiineys kestää noin kolme viikkoa ja kesässä poikueita tulee 2–3. Poikasia syntyy kerralla 2–10, ja ne jättävät pesän varhain. Elinikä metsäpäästäisellä on maksimissaan puolitoista vuotta. Kesällä syntyvät nuoret päästäiset syrjäyttävät vanhat päästäiset reviireiltään ja huonommilla reviireillä vanhojen päästäisten on vaikea selvitä. Usein vanhojen yksilöiden hampaat ovat hyvin kuluneet ja niiden alkaa olla hankalaa saalistaa.


title: Vesipäästäinen

text: Vesipäästäinen ("Neomys fodiens") on Suomessa rauhoitettu nisäkäs.


title: Vesipäästäinen

text: Lajin tieteellinen nimi muodostuu kreikan kielen sanoista "neo" ("minä uin") ja "mus" ("hiiri"). Tieteellinen lajinimi, "fodiens" tarkoittaa "kaivavaa". Vesipäästäinen on Suomen ainoa myrkyllinen nisäkäs.


title: Vesipäästäinen

text: Vesipäästäinen on levinnyt laajalle Euraasiassa. Sitä tavataan Atlantin rannikolta Siperian taigalle ja tundralta Välimerelle sekä Sisä-Aasian aroille saakka. Vesipäästäinen esiintyy koko Fennoskandiassa. Sitä ei kuitenkaan tavata Pyreneiden eteläpuolelta eikä Balkanilta.


title: Vesipäästäinen

text:
Vesipäästäisen ruumiinpituus on 6,3–9,6 senttiä, häntä 4,7–8,2 senttiä ja paino 8–23 g.
Vesipäästäisen selkä on musta ja vatsa valkoinen tai harmaankirjava, väriraja on jyrkkä.
Rakenteeltaan vesipäästäinen on sopeutunut vesielämään.


title: Vesipäästäinen

text: Vesipäästäinen viihtyy kaikenlaisissa vesissä, järvissä, joissa ja pikku puroissa. Hyvin nopeajuoksuisia virtoja se karttaa. Vesipäästäinen on sopeutunut hyvin vesielämään. Se kelluu kuin korkki, ui nopeasti ja sukeltaa taitavasti. Koska sen ilmava turkki tekee sen hyvin kelluvaksi, sen on ennen sukellusta hypähdettävä hieman veden pinnan yläpuolelle. Vesipäästäinen liikkuu myös maalla ja kaivaa maanalaisia käytäviä rantatörmään. Vesipäästäinen on paikkauskollinen, joskin asuinvesistön jäätyminen tai muu mullistus voi aikaansaada muuton uuteen ympäristöön.


title: Vesipäästäinen

text: Vesipäästäinen saalistaa veden alla, veden pinnalla ja kuivalla maalla. Sen ravintoa ovat hyönteiset ja niiden toukat, madot, kotilot sekä hämähäkkieläimet. Saalislistalta löytyvät myös pikkukalat, kalanmäti sekä sammakot ja pikkunisäkkäät. Vesipäästäisen sylki on myrkyllistä. Myrkky on niin voimakasta, että sen kerrotaan aiheuttavan sammakon kuoleman muutamassa minuutissa. Vesipäästäinen on Suomen ainoa myrkyllinen nisäkäs. Koko maailman nisäkkäistäkin vain almikit ("Solenodontidae"), hidaslorit ("Nycticebus"), vesinokkaeläin ("Ornithorhynchus anatinus") ja lyhythäntäpäästäinen ("Blarina brevicauda") ovat vesipäästäisen lisäksi myrkyllisiä.


title: Vesipäästäinen

text: Levinneisyysalueen pohjoisosissa pariutumisaika on huhti–toukokuussa. Suomessa laji poikii yleensä kahdesti: ensimmäinen poikue on touko–heinäkuussa ja toinen myöhemmin kesällä. Poikueessa on 3–10 yksilöä. Heinillä pehmustettu pesä on kasvuston suojassa tai maanalaisessa kolossa. Noin puolet poikasista kuolee ennen kahden kuukauden ikää ja vain 20-30 % selviytyy seuraavaan vuoteen, eli lisääntymisikään, saakka.


title: Mustapäästäinen

text: Mustapäästäinen eli korpipäästäinen ("Sorex isodon") on lähinnä Pohjois-Aasiassa elävä päästäislaji. Lajia tavataan myös Suomessa, jossa se on rauhoitettu. Mustapäästäinen on läheistä sukua Kiinassa elävälle taigapäästäiselle ("Sorex sinalis"), jonka kanssa se luokiteltiin aiemmin samaan lajiin.


title: Mustapäästäinen

text: Selkäpuoleltaan mustapäästäinen on hieman tummemman ruskea kuin tavallinen metsäpäästäinen, joskus lähes musta. Sen väri vaihtelee vuodenajoittain: Talvella sekä on miltei musta, kesällä tummanruskea. Vatsapuoli on vaaleampi, harmaanruskea kesällä, mutta jopa kellanruskea talvella. Selän ja vatsan väriraja on epäselvä. Muiden päästäisten tavoin mustapäästäiselläkin on pitkulainen kuono. Sen voi joskus tunnistaa voimakkaasta ominaishajustaan.


title: Mustapäästäinen

text: Mustapäästäinen voi kasvaa jopa 8 cm pitkäksi, lisäksi hännän pituus on noin viisi senttiä, joten se on toiseksi suurin Suomessa elävistä päästäislajeista. Yksilön paino vaihtelee 10 gramman molemmin puolin.


title: Mustapäästäinen

text: Mustapäästäisen levinneisyysalue ulottuu Fennoskandiasta Venäjän ja Siperian poikki Kiinaan ja Sahalinille asti. Se elää metsissä ja jokilaaksoissa. Se suosii paksumultaisia alueita, josta löytyy kastematoja. Suomessa lajia esiintyy maan itä- ja keskiosissa. Sitä tavataan rämeillä ja puronvarsilla ryteiköissä, mutta myös kulttuuriympäristöissä.


title: Mustapäästäinen

text: Mustapäästäisemo synnyttää kerralla 5–8 poikasta. Ne talvehtivat keskenkasvuisina, tulevat keväällä sukukypsiksi, lisääntyvät ja lopulta kuolevat noin puolitoistavuotiaina. Yksi kuolinsyy on hampaiden kuluminen loppuun. Ravintoon kuuluu kastematoja ja kärpäsentoukkia.


title: Siili

text: Siili eli eurooppalainen siili ("Erinaceus europaeus") on piikikäs yöeläjä, jota esiintyy Länsi-Euroopassa sekä Pohjois-Euroopan lauhkeimmissa osissa. Suomessa siili elää asutuksen seuralaisena kulttuuriympäristössä aina Perämeren pohjukassa asti, satunnaisesti pohjoisempanakin.


title: Siili

text: Täysikasvuinen siili on noin 20–30 senttimetriä pitkä ja painaa 0,4–1,2 kilogrammaa. Se elää keskimäärin kolmen tai neljän vuoden ikäiseksi. Suurimmassa osassa Eurooppaa siili viettää talven horroksessa, joka Suomessa kestää kuusi tai seitsemän kuukautta. Siili on kaikkiruokainen ja syö etenkin hyönteisiä ja pieniä selkärankaisia.


title: Siili

text: Siili polveutuu varhaisella liitukaudella noin 90 miljoonaa vuotta sitten eläneistä siilien esimuodoista. Siili on säilynyt nykyisenkaltaisena miljoonia vuosia, ja sitä kutsutaankin joskus eläväksi fossiiliksi.


title: Siili

text: Siili on noin 20–30 senttimetriä pitkä, ja sen häntä on 1,5–4 senttimetriä. Siili painaa 0,4–1,2 kilogrammaa, joskus jopa 1,9 kilogrammaa. Paino vaihtelee kuitenkin huomattavasti vuodenajan mukaan. Talvihorroksesta herännyt siili voi painaa alle 300 grammaa, mutta se lihoo nopeasti alkukesästä.


title: Siili

text: Siilin kasvot, vatsa ja alakyljet ovat tuuhean karvan peittämät. Jalkojen karva on ohuempaa. Rinta on ruskea ja jalat mustat. Siilillä on suippo, pitkähkö, kärsämäinen ja liikkuva ylähuuli, jonka kärjessä ovat sierainaukot. Siilin silmät ovat pyöreät ja mustanruskeat. Korvalehdet ovat näkyvät. Siilin jalat ovat pitkähköt, mutta niitä ei yleensä huomaa siilin liikkumistavan ja tuuheiden vatsakarvojen vuoksi. Kävellessään siili pitää jalkojaan koukussa mutta suoristaa ne juostessaan ja kasvaa näin korkeutta kymmenisen senttimetriä. Jaloissa on vahvat kynnet ja anturat, jotka soveltuvat kaiveluun.


title: Siili

text: Siilillä on 36 hammasta, ja sen hampaisto on erikoistumaton. Alaleuan etuhampaat osoittavat eteenpäin. Ylähampaat ovat terävät ja harvassa. Muut hampaat ovat pieniä ja teräviä, ja viimeiset välihampaat ja poskihampaat leveitä ja nystyisiä. Poikasilla on maitohampaat, jotka alkavat korvautua pysyvillä hampailla kolmen tai neljän kuukauden iässä. Siilillä on muutaman sentin pituiset viikset.


title: Siili

text: Siilin selkäpuolta peittää selän karvoista erikoistuneet piikit, joita siilillä on noin 6 000. Ontot piikit ovat pituudeltaan 2–3 senttimetriä. Piikit ovat kiinnittyneet ihoon sipulimaisen juuren avulla, ja kunkin piikin alla on oma lihaksensa. Piikin kennomainen rakenne on joustava, ja piikit suojaavatkin esimerkiksi kierivää siiliä pienemmiltä kolhuilta. Siilin piikit uusiutuvat, ja yksittäinen piikki putoaa noin vuoden ikäisenä.


title: Siili

text: Siilin koko ja väritys vaihtelee hieman eri maissa. Britanniassa siilit ovat yleensä pienempiä ja hieman tummempia kuin Suomessa. Keski-Euroopan siilit ovat puolestaan hieman suurempia. Espanjan siilit ovat taas vaaleampia.


title: Siili

text: Urokset ovat keskimäärin isompia kuin naaraat, mutta siilin koko riippuu muistakin seikoista. Uros ja naaras ovat melko samannäköisiä, ja ne voidaan erottaa toisistaan vain läheltä tarkastelemalla. Naaraan sukuelimet ovat lähempänä peräaukkoa kuin uroksen.


title: Siili

text: Siilin ulosteet ovat 3–5 senttimetriä pitkiä ja lieriömäisen muotoisia. Ulosteen toinen pää on yleensä toista terävämpi, ja joukossa on usein sulamattomia hyönteisten osia.


title: Siili

text: Leukistisia eli vaaleita siilejä esiintyy ajoittain, joskin harvoin. Leukistisilla siileillä epäillään olevan kaksi harvinaista resessiivistä geeniä, jotka aiheuttavat siilille mustat silmät ja kermanväriset piikit. Leukistiset siilit eivät kuitenkaan ole suoranaisesti albiinoja.


title: Siili

text: Vaaleat siilit ovat äärimmäisen harvinaisia, paitsi Pohjois-Ronaldsayssä Alderneyn saarella, joissa 25 % siileistä on leukistisia. Varsinaisia albiinosiilejä myös esiintyy, joskin harvoin.


title: Siili

text: Leukistisia siilejä on tavattu myös Suomessa.


title: Siili

text: Siili elää keskimäärin kolmen tai neljän vuoden ikäiseksi. Suurin osa siileistä kuolee kuitenkin jo ensimmäisen elinvuotensa aikana, useimmat niistä talvihorroksen aikana. Yli nelivuotiaaksi elää 10 prosenttia siileistä, ja jopa seitsemän vuoden ikä on mahdollinen suotuisissa oloissa. Vankeudessa siili voi elää joskus harvoin yli kymmenvuotiaaksi, ja Saksassa on siili väitetysti saatu elämään jopa 16-vuotiaaksi.


title: Siili

text: Nuoren siilin iän voi päätellä sen koosta. Vanhemman siilin iän voi määrittää luotettavasti vain laboratoriossa laskemalla sen alaleukaluun kasvuvyöhykkeet.


title: Siili

text: Siiliä tavataan luontaisesti Euroopan lounais-, länsi- ja pohjoisosissa sekä Venäjällä Suomen ja Baltian itäpuolisella alueella. Lajia on istutettu Azoreille ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa siili on levinnyt pohjoista kohti ihmisen avustuksella.


title: Siili

text: Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on arvioinut siilin lajina elinvoimaiseksi. Se on kuitenkin harvinaistunut Sardiniassa, jossa sitä metsästetään koirien avulla.


title: Siili

text: Suomessa siili elää lähes aina asutuksen seuralaisena kulttuuriympäristössä, ja sitä ei eräässä tutkimuksessa havaittu pariasataa metriä kauempana asuinrakennuksesta. Etenkään havumetsässä siili ei viihdy. Muualla Euroopassa siiliä tapaa myös lehtimetsistä. Keski-Euroopassa siili elää yleensä alavilla mailla, mutta Etelä-Euroopassa sitä on tavattu myös vuoristoissa aina 1000 metrin korkeuteen saakka.


title: Siili

text: Suomessa siiliä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa Perämeren pohjukasta Kainuuseen saakka ulottuvalla alueella. Satunnaisesti siiliä esiintyy pohjoisempanakin, ja pohjoisimmillaan siiliä on havaittu Rovaniemellä ja jopa Ivalossa asti.


title: Siili

text: Siili elää Suomessa elinalueensa pohjoisrajalla. Pohjoisessa siilin selviytymistä vaikeuttaa kesäkauden lyhyys, sillä siili tarvitsee vähintään 155 vuorokautta pariutumiseen, tiinehtimiseen, poikasten vierottamiseen ja niiden kasvamiseen kyllin isoiksi talvea varten. Siili tarvitsee myös lehtipuita pesäaineikseen, ja kovin pohjoisessa lehtipuita on vähän. Myöskään siilin vararavinto ei riitä juuri seitsemää kuukautta pitempään talvihorrokseen. Siilien talvikuolleisuus onkin pohjoisessa suuri.


title: Siili

text: Siilejä asui Suomen alueella jo ennen ajanlaskun alkua pitkään vallinneen lämpökauden aikana. Ilkka Koiviston mukaan on mahdollista, että siili olisi säilynyt Lounais-Suomessa jo muinaisista ajoista lähtien. Siilejä on tuotu 1800-luvulla Suomen etelärannikolle Baltiasta ja Ruotsista. Ensimmäinen maininta siilistä Suomen lehdissä on vuodelta 1879, jolloin havainnosta kirjoitti "Hämäläinen". Sitä ennen siiliä kerrotaan tavatun vain Uudellamaalla. Ahvenanmaalla ja Turun saaristossa siiliä tiedetään esiintyneen viimeistään vuonna 1916.


title: Siili

text: Viime aikoina Suomen siilikannat ovat taantuneet kaikkialla.


title: Siili

text: Siili on ollut Uudenmaan maakuntanisäkäs 1990-luvun alusta lähtien.


title: Siili

text: Siilit ovat kotipaikkauskollisia yöeläimiä. Poikaset jäävät usein pysyvästi melko lähelle kotipesäänsä. Siileillä on laajat elinpiirit, mutta niillä ei ole tiukkoja reviirejä, joita ne puolustaisivat tai merkkaisivat. Siilit elävät kuitenkin pääsääntöisesti omissa oloissaan ja saattavat jopa kartella toisia yksilöitä. Urossiilit tappelevat joskus keskenään, etenkin alueilla, joilla elintilaa on niukasti. Tapellessaan siilit puskevat toisiaan ja yrittävät purra toisiaan jaloista. Heikompi osapuoli luovuttaa yleensä nopeasti.


title: Siili

text: Yksittäisen siilin elinpiirin sisällä on useita pienempiä ydinalueita. Yhdellä ydinalueella siili viihtyy muutamasta päivästä viikkoihin. Elinpiirien koko vaihtelee huomattavasti, ja koiraiden elinpiiri on aktiiviseen aikaan noin 80 hehtaarin laajuinen. Kiima-aikana koiras saattaa kiertää jopa neljän naaraan elinpiirillä parittelemassa, mutta koiraiden elinpiiri kiima-ajan jälkeen pienenee huomattavasti, ydinpiiri on tällöin enää 13–23 hehtaarin laajuinen. Naaraiden elinpiirit ovat 32–39 hehtaarin ja ydinalueet 5–9 hehtaarin laajuisia. Ne ovat pienimmillään kiima-aikana, jolloin naarat saattavat odotella koiraita vain muutaman sadan metrin säteellä talvipesästä.


title: Siili

text: Siili nukkuu päivät yleensä kesäpesässään, ruohikossa tai pensaan alla. Kesäpesiä siilillä on samanaikaisesti käytössä yleensä useita. Siili lähtee liikkelle iltahämärän aikaan. Öisin siilit liikkuvat kokoonsa nähden melko paljon, vaikka silloinkin ne saattavat lepäillä välillä paikoillaan. Vilkkaimmillaan siilit ovat pari tuntia ennen keskiyötä. Illan ja alkuyön ne käyttävät yleensä ruoanetsintään ja aamuyön ympäristön tutkimiseen ja pesän rakentamiseen.