Marnen taistelu
Ensimmäinen Marnen taistelu käytiin ensimmäisessä maailmansodassa 5.–12. syyskuuta 1914 Marnejoella ja siinä brittien siirtoarmeijan tukemat ranskalaisjoukot pysäyttivät Pariisia kohti etenevät Saksan keisarikunnan joukot. Tässä ”Marnen ihmeessä” ranskalais-brittiläiset ympärysvaltojen joukot voittivat kenraali Moltken johtamat saksalaiset.
Ranskalaiset pitivät syyskuun 5.–10. päivinä puoliaan, vaikka Saksan hyökkäys Ranskaan jatkui voimakkaana. Saksan armeija ajoi takaa etelään pakenevia Ranskan ja Englannin joukkoja. Saksan joukkoja oli liian vähän. Saksan 1. armeija kääntyi Pariisin lähelle koottua puolustusta vastaan varmistaakseen saksalaisten sivustan. Niinpä saksalaisten 1. ja 2. armeijoiden väliin syntyi aukko. 5. armeija ja Englannin siirtoarmeija hyökkäsivät 6.–7. syyskuuta tähän heikkoon kohtaan ja voittivat sitä vartioineen ratsuväen. Tämä heilautti tasapainoa hieman ympärysvalloille edullisemmaksi. Kahden armeijan välinen aukko suureni. Yleisesikunnan johtaja Moltke hermostui tästä, ja määräsi joukkonsa ehdollisesti vetäytymään, vaikka esimerkiksi 1. armeija oli voitolla. Yhteydenpito Saksan armeijassa ei toiminut ajantasaisesti. Saksan armeijan lähetti Hentsch päätteli väärin armeijan olevan tappiolla. Niinpä Saksan armeija vetäytyi. Niinpä Schlieffenin suunnitelmaa oli epäonnistunut 9. syyskuuta 1914.
Saksa hyökkäsi elokuussa 1914 Belgian läpi Ranskaan pyrkimyksenä kukistaa Ranska niin kuin vuonna 1871. Hyökkäyksen pohjana oli Moltken muunnelma Sclieffenin suunnitelmasta. Ranskalaiset, belgialaiset ja avuksi tullut brittien siirtoarmeija joutuivat elokuussa ja syyskuun alussa peräytymään Saksan armeijoiden edessä. Ranska myös epäonnistui omassa hyökkäyksessään Elsass-Lothringenissa. Tämä epäonnistuminen tuhosi ranskalaisten joukkoja, mutta myös vapautti selvinneen Ranskan armeijan joukko-osastoja taistelemaan saksalaisia vastaan. Ylipäällikkö Helmuth von Moltke uskoi 25. elokuuta Ranskan armeijan olevan lyöty ja brittien siirtoarmeijan pienen koon aiheuttaman vaaran mitättömäksi. Moltke uskalsi heikentää armeijaansa. Siten Saksan armeijasta oli kesken hyökkäyksen siirretty joukkoja Belgiaan piirityksiä purkamaan, rintamaa pitämään ja itärintamalle. Siirto 6-7 armeijasta idässä tapahtui vääriin tietoihin perustuen 5. syyskuuta, juuri ennen ratkaisutaistelua. Niinpä hyökkäysvoima heikentyi ehkä ratkaisevasti varsinkin oikealla siivellä. Saksalaisten edetessä heidän armeijansa kului. Kun saksalaiset etenivät, heidän huoltonsa emämaasta käsin vaikeutui ja tuli yhä alttiimmaksi sabotaasille. Vetäytyvä vihollinen oli tuhonnut rautateitä ja siltoja, mikä huononsi huomattavasti saksalaisten huoltoa. Heikentyneellä oikealla siivellä ei ollut reservejä.
Mutta taistelu kulutti ja väsytti varsinkin puolustajien joukkoja.
Pariisin ja Verdunin lähellä saksalaisilla oli 40 jalkaväen divisioonaa ja 7 ratsuväen divisioonaa. Ympärysvalloilla oli ylivoima, 60 jalkaväkidivisioonaa ja 10 ratsuväkidivisioonaa.
Marnen taistelussa käytettiin sodassa ensi kertaa radiota viestivälineenä, ja ilmatiedustelua.
Joffre aikoi 25. elokuuta pysäyttää saksalaiset Saint Quentinin lähellä, mutta Ranskan armeija hävisi taistelun. Saksan joukkojen aikomus oli 27. elokuuta hyökätä Pariisiin niin että 1. armeijan oli määrä edetä Pariisin länsipuolelle ja 1. armeijan Pariisiin. 30. elokuuta ylijohto määräsi 1. armeijan etenemään Pariisin pohjoispuolelle niin että saksalaisten rintama alkoi kiertyä itään päin.
Ranskan kenraali Lanzeracin johtama 5. armeija hyökkäsi Guisen taistelussa Saksan 1. armeijan kimppuun. Lisäksi Ranskan 5. armeija pysäytti Saksan 2. armeijan etenemisen. Niinpä saksan 2. armeija pyysi 1. armeijalta apua. Tämä oli enimmäinen vakava takaisku muunnellun Schlieffenin suunnitelman mukaan toimiville saksalaislle.
Saksan joukkojen "höyryjyrä" ajoi Pariisia lähestyessään siellä asuvat pakokauhun valtaan. Ranskan hallitus pakeni 1. syyskuuta 1914 Bordeaux'iin. 2. syyskuuta Saksan armeijan ajateltiin olevan Pariisissa kolmen päivän päästä. Saksan pommikoneet ja zeppeliinit pommittivat jo Pariisia. Pariisiin pudotetut lentolehtiset pitivät Ranskan antautumista ainoana vaihtoehtona.
Saksalaisten joukkojen kerrotaan nähneen kiikareillaan Eiffelin tornin, ja heidän tykkiensä jyly kuului Pariisiin.
5. syyskuuta Saksa aikoi hyökätä Epinal-Toulin linnoitusketjua vastaan, ja 1. ja 2. armeijan oli määrä varmistaa sivusta Pariisia vastaan pysähtymällä Marnelle. Näin Saksan armeija jätti Pariisin oikealle ja päätti siirtää 1. armeijan takaisin Marnen pohjoisrannalle. Saksan länttä kohti suuntautunut nopea eteneminen kääntyi 3. syyskuuta koukkaukseksi kohti etelää.
Moltke huomasi, että englantilaiset ja ranskalaiset joukot vetäytyivät niin nopeasti, että näille ei ollut sotasaaliiksi saadusta kalustusta ja vangeista päätellen tuotettu ratkaisevaa tappiota.
Käännös johtui siitä, että Saksan 1. armeija ajoi takaa vetäytyviä Ranskan 5. ja 6. armeijaa.
Näin saksalaisen 1. armeijan komentajan von Kluckin joukot eivät edenneet suoraan Pariisia kohti. Kluckin
päätös kiertää Pariisi itäpuolitse pani tämän armeijan alttiiksi Pariisin suunnasta tulevalle sivustahyökkäykselle.
Ympärysvaltojen joukot vetäytyivät Marne-joelle.
Elokuun lopussa ranskalainen kenraali Joffre aikoi sijoittaa puolustuksen Marne- tai Seine-joelle.
Ranskalaisten kenraali Joseph Joffre aikoi lyödä etenevät saksalaiset suorassa rintamataistelussa. Pariisin sotilaskuvernööri Joseph Simon Gallieni taas aikoi antaa saksalaisten edetä pitkälle etelään ja motittaa sitten saksalaiset. Näin nämä puolustussuunnitelmat olivat ristiriitaisia, ja kumpikaan niistä ei toteutunut.
Joukkojen keskitys Pariisin lähellä yllätti saksalaiset. Saksalaisen kenraali Alexander von Kluckin päätös ajaa takaa etelää, Marnea kohti vetäytyvää Ranskan 6. armeijaa oli huono päätös, Se asetti armeijan oikean sivustan alttiiksi Pariisin suunnasta tulevalle hyökkäykselle. Niinpä Kluck käänsi armeijansa jälleen länteen päin. Mutta tämä avasi levenevän aukon saksalaisten 1. ja 2. armeijan väliin.
Kluckin ja Bulowin armeijoiden välissä oli valtava aukko. Liittoutuneiden ilmatiedustelu näki "armeijattoman alueen". Brittijoukot ryntäsivät tähän aukkoon ja etenivät vastarintaa kohtaamatta, mutta itse valiten hitaasti., Pariisin koillispuolella. Saksalaiset eivät tienneet, että Ranskan 6. armeijan oikean siiven takana oli 25 km aukko, mistä olisi päässyt etenemään pidemmälle.
Gallieni painosti Joffrea antamaan hyökkäyskäskyn Marnejoella pohjoiseen pysäyttääkseen etenevät saksalaiset, Joffre toteutti hyökkäyskäskyn 4. syyskuuta 1914.