Model subiect olimpiada de Istorie, clasa a 12-a, faza judeteana

SUBIECTUL I             (40 de puncte) 
Citiţi, cu atenţie, sursele de mai jos: 
A. „.Una dintre cele mai importante probleme cu care s- au confruntat autoritățile române 
de-a lungul întregii sale perioade dint re cele două războaie mondiale a fost aceea a uniformizării 
instituționale și legislative, a integrării noilor provincii unite. Întrebarea era dacă să se mențină 
pentru o perioadă legiuirile existente, să se aleagă anume legislație dintr -o provincie, care să fie 
extinsă apoi pretutindeni în țară sau să se creeze legi noi în formă și  conținut.  [ ...] În intervalul 
decembrie 1918 - aprilie 1920, procesul de unificare legislativ- instituțională a înregistrat  două 
puncte de pornire. Primul, de la nivelul guvernului, prin extinderea unor dispoziții din Vechiul Regat 
asupra noilor provincii unite. În al doilea rând, organismele regionale au adoptat propriile măsuri. 
S-a avut în vedere, în special, înlăturarea unor legi sau părți ale unor legi locale care contraveneau 
noilor realități după 1918.[ ...]. Reformele promulgate de guvernele de la București după 1918 au 
fost extinse pe întreg teritoriul României Mari, dar trebuia să se țină cont și de realitățile locale.  
Reforma electorală decretată la 29 noiembrie 1918 în vechiul Regat și Basarabia, care  a fost pusă 
în aplicare și în Bucovina în august 1919, era bazată pe introducerea votului universal, egal, direct, 
secret și ob ligatoriu pentru fie care bărbat care împlinise vârsta de 21 de ani. Diferențele se 
mențineau doar în cea ce privește procesul electoral și înregistrarea rezultatelor.“ 
 (I. A. Pop, I. Bolovan, coordonatori, Istoria României. Compendiu) 
 
B. „Constituția din  1923 [...] prelua textul legii fundamentale din 1866. Ea avea la bază 
principiul separării puterilor în stat în:  puterea legislativă, putere a executivă și putere a 
judecătorească. […] Puterea legislativă era exercitată de parlament. […]  Proiectul de lege se 
discuta în comisia de specialitate, apoi în comisiile reunite, după care se depunea în plen. […]  
Puterea executivă era exercitată de guvern în num ele regelui. Modul de alcătuire al guvernului nu 
era foarte clar stabilit prin Constituție [ ...]. De regulă, regele încredința unei persoane mandatul de 
a forma guvernul, iar acesta alcătuia lista miniștrilor pe care o prezenta suveranului pentr u a o 
aproba prin decret. Faptul că regele era capul puterii armate și pentru că militarii nu aveau dreptul 
de a face politică, a creat obiceiul ca suveranul să -l propună pe ministrul apărării naționale.  […] 
Puterea judecătorească se exercita de organele ei.[...] Pentru întregul stat exista o singură Curte 
de Casație și Justiție; aceasta avea drept să judece constituționalitatea legilor și să le declare 
inaplicabile pe cele care erau contrare Constituției. […] Judecătorii erau inamovibili. […] În sistemul 
politic din România interbelică partidele politice aveau un rol esențial. Dar Constituția din 1923 nu 
conținea un cuvânt despre partidele politice. Totuși, legea fundamentală prevedea anumite drepturi 
și libertăți care - pentru a putea fi exercitate - presupuneau existența partidelor politice.”  
       (Ioan Scurtu, Gheorghe Buzatu, Istoria românilor în secolul al XX-lea) 
 
C. „În iunie 1924 a fost adoptată legea pentru unificarea judecătorească, prin care se 
prevedea organizarea de judecătorii urbane, rurale și mixte , de tribunale (în capitale le de județ), a 
12 Curți de apel, precum și o Înaltă Curte de Casație și Justiție, care judeca situațiile excepționale 
(constituționalitatea legilor, acuzațiile aduse miniștrilor.) [...] 
Funcționarea mecanismului democratic stabilit prin Constituție s-a dovedit a fi extrem de complexă 
și de dificilă. În primul rând, deoarece după 1918 s-a menținut vechea practică instituită de Carol I, 
ca regele să numească guvernul, după care urma dizolvarea corpurilor legiuitoare și organizarea 
de noi alegeri parlamentare. În acest fel, se inversau raporturile dintre puterea executivă și cea 
legislativă, astfel că nu guvernul era expresia parlamentului, ci invers, executivul era cel care făcea 
legislativul. [...] Subiectivismul a avut adesea un rol decisiv în schimbarea guvernelor. În perioad a 
interbelică s-a înregistrat o mare instabilitate guvernamentală [ ...]. Un simplu calcul arată că în cei 
22 de ani ai perioadei interbelice s- au succedat la conducerea României nu mai puțin de 33 de 
guverne, ceea ce înseamnă o medie de 8 luni. ” (Ioan Scurtu, Gheorghe Buzatu, Istoria românilor în secolul al XX-lea)