Hejsa, Jeg skal holde "halloweenfest". Vi bliver seks voksne og otte små børn (fra 6 år og ned). Jeg mangler inspiration til maden. Jeg kan finde masser af opskrifter på kage, slik og guf, og det er jo sådan set godt nok, men jeg mangler noget til aftensmaden. Altså en hovedret af en art. Den der gryderet i et græskar ser ikke så god ud, synes jeg. Har I nogen gode ideer? Det må gerne se uhyggeligt ud. 
jeg mangler også nogen opskrifter på halloweenmad, skal nemlig holde fødselsdag med lidt familie, og så ville det jo være oplagt med halloweenmad...
Det er sikkert ikke en hovedret, men jeg tænker på tomatsuppe med nudler (Kogt hjerne i eget blod)
bare udhule 2 græskar og sætte en skål i hver og lave rød kartoffelmos og så lave gullash med blå farve i eller omvendt
Chili Con Carne serveret i græskar aka hjernemasse!
Sidste år holdte jeg halloween fest, og der blev der lavet pizza; rimelig simpelt, men det kan stort set alle jo lide.  Dejen var farvet med frugtfarve, og alt det snask ovenpå var også blevet formet lidt som forskellige uhyggelige ting mv.  Ellers så tomatsuppe, jeg mindes man kan købe pasta der er formet som kranier?? Så kunne man jo putte dem i. Brændende kærlighed? Hvor kartoffelmosen er farvet med frugtfarve, med bacon orme? Vi havde også en bowle med grøn sodavand (+ vodka, men det kan jo undværes når gæsterne er under 6, lol) og så nogle isterninger formet som hænder (frosset ned i plastik handsker) Det var ret nice. Men dog intet at gøre med mad!
Til vores Halloween fest sidste år fik vi følgende.:  Til forret Til hovedret Og til dessert mazarinkage  Blødende flagermus  Chokolade kage med flydende hindbær sirup & lakrids Rigtig god fornøjelse med jeres Halloween fest.Du kan i øvrigt finde masser af opskrifter og iddeer til opskrifter her.: Og her.: Det er kun fantasien der sætter grænser  
Jeg elsker det, men det gør min figur ikke så der kan godt gå år i mellem...
Jeg bryder mig ikke om det på brød.. og jeg smagte det også i en vegansk kage, det var heller ikke så meget mig, må jeg indrømme. Men min lillebror ELSKER det, jeg ved ikke hvad der gået galt, han er den eneste i min familie der kan lide det.. Men så æder han så også for os alle sammen (og er stadig radmager!)
Har smagt -og FY FORT S..., så nej tak ;-(
Om jeg spiser peanutbutter?!?!?!?!?! OFCAUSE I DO   jeg elsker elsker elsker det.. mmmh, dog kun på hvidt brød ! og noglegange, når jeg skal forkæle mig lidt ekstra, putter jeg hindbærmamelade ovenpå. mums :') Dog køber jeg hverken en økologisk eller en speciel en, hmm - køber bare det der er   se: 
Ja, og jeg elsker det!
Ja det var lige nøjagtig den der klistrede fornemmelse i munden man fik, som mest af alt mindede om tapet klister  Mvh Janni
Det er en af de ting jeg har sagt nej til uden overhovedet at smage det (hvilket jeg jo egentlig ikke synes er så smart) Min bror spiste det i store mængder da vi var børn og jeg synes det både lugtede grimt og så ulækkert ud - så jeg kunne ikke få mig selv til at smage på det. Har heller ikke haft trang til det siden.
men som pålæg nej tak.. Men en kyling/kalkun ret med kokosmælk, chili, ris osv, der er det nu nam nam. Det ligesom runder maden af, ligesom fløde, men er jo dog en del sundere..
ristet brød med peanutbutter....og honning.... NAM NAM NAM NAM  KH:)Annette
Umh ja, peanutbutter. Smagte det første gang, da min veninde havde en amerikansk udvekslingsstudent i huset. Det var i først 80èrne, og ummmmmhhhh...hvor smager det bare godt. Både på hvidt brød, men også på kiks. Det er dog sjældent jeg indtager det den dag i dag, men nu fik jeg da godt nok lige lyst til det!!!! 
Spiser det ikke på brød, men kan godt lide det i madretter. Sådan en gang cremet fjerkræ i wokken smager meget godt.
Har aldrig smagt det men alene stanken kan fremkalde brækfornemmelser...   Glemmer aldrig en unge der altid havde det skidt med i sin madpakke da jeg for mange år siden arbejde som pædagog - hun stank af det resten af dagen.... ydrrks....   Ikke lige hende man helst ville have på skødet... 
Jeg har smagt det for mange år siden og har så absolut ikke haft lyst til at spise det igen efterfølgende, smagen, konsistensen og lugter, kan jeg bare ikke have. Troede faktisk ikke peanutbutter var så udbredt i DK, men kan da læse her i tråden, at der alligevel er en del der spiser det.
Økologisk peanutbutter på frisk rugbrød med et tyndt lag honning, kanel og banan. Så klistrer det ikke! Det er næsten som en slags dessert 
Min kærestes familie kommer fra Holland, og de har hollandsk pindakaas (peanutbutter) - først var det bare ad bad føj for den det vil jeg ikke smage ... Så smagte jeg det så, og synes det var enormt tørt, så smagte jeg det med smør også blev det bedre   . Så smurte jeg nutella på den ene halvdel af brødet og peanutbutter på den anden halvdel og klappede det sammen - DET VAR HIMMELSK!   . Nu spiser jeg det hver gang jeg er hjemme ved min kæreste, det er bare mums! Spiser dog også bare madder med peanutbutter uden nutella, men der skal smør under ellers bliver det for tørt i munden   . Og især den peanutbutter med peanutstykker i er god ! 
JA! og jeg elsker det! man skal lige vende si til ens mund tørrer ud, men godt er det. specielt hvis 2 stykker toastbrød ristes, peanutbutter på det ene og marmelade/syltetøj på det andet, og så lav en klapper af dem. mmmmmmh 
Jeg har smagt det én gang, da vi besøgte nogle venner i Skotland.. Havde da hørt om det, men nu havde jeg så chancen for at smage det. Og man kunne bare smage hvor meget skidt der var i, og det blev da også bekræftet da jeg læste på krukken, fy føj da, jeg kunne lige så godt smøre det direkte på lårene   (det er ingen kritik af folk der spiser det! Det er kun min krop, som ikke kan tåle sådan noget, har store lår i forvejen altså   ). Så besluttede aldrig at spise det igen! Og ærlig talt savner jeg det ikke, det klistrede til ganen og var faktisk ret vammelt i større mængder.. 
Puha.... Nej aldrig i livet om jeg skal spise det igen.
Ja Patricia er cool   Kunne godt tænke mig der var nogle flere der ville satte sig lidt ind i det at være syg, da mange har total misforstået hvad det vil sige at være skizofren. Derfor fortæller jeg fo meste de fleste at jeg lider af angst, da det er lettere for folk at forholde sig til. I: Der er mange der starter når de er færdige med gymnasiet. Jeg er 22 år nu, og har før jeg blev syg også arbejdet som handicaphjælper. Jeg forventer ikke at være klar til at arbejde med det samme, men at kunne tage uddannelsen i ro og mag. Derudover synes jeg ikke det er noget negativt at jeg har en baggrund som patient, tværdigmod, så ved jeg hvordan det er at være på den "anden side" 
slap du af med stemmen, og hvordan slap du af med ham. Dette kunne jo også være en "åndebesættelse" jeg tænker ghost buster nu. Det er flot at du kan skrive og beskrive dit sygdomsforløb, det er vel nærmest en helingsprocess at kunne og turde sætte ord på, at man har forsøgt at tage sit liv, uden egentlig at ville det, men som eneste udvej, væk fra tomheden. God bedring til dig, og alt muligt held og lykke i dit videre liv Karin
Yes, kan forstå hvad du mener, men dog, vil jeg mene at du er alt for ung... Vil da nødig have dig som sygeplejerske, hvis og såfremt at jeg blev indlagt på et sygehus... Du er simpelthen alt for ung og uerfaren...ville ikke føle mig tryg.... Du har rigtig mange år på bagen, før end du kan sige dig som mennesker-kender, en sgpl. udd. er ikke nok for dig, desværre... Du skal have mere livs-erfaring.
Jeg har lidt kendskab til det som pårørende og i kraft af mit arbejde. Og jeg vil gerne videregive mine tanker. Din beretning rører mig rigtig dybt. Nå her er min roman   Bær´ lige over med mig. Bevar håbet. Skizofreni er ikke nødvendigvis en kronisk sygdom, og er lige så nuanceret som antallet af dem der er puttet i kassen der hedder skizofreni. Selv om det hele roder i dit indre, er DU derinde. Dine symptomer er jo dine egne og måske dit udtryk i din øjeblikkelige situation, de handler nok ikke altid om at være "syg" men måske mere om at udtrykke noget. De er ikke essensen af dig. Du uddanner dig som sygeplejerske, og DU har et unikt perspektiv fordi du kender til rollen som patient. Det er der brug for i denne verden. Husk at dine kompetencer ikke forsvinder, og at din baggrund og viden senere i livet vil være en del af farveladen - og at dette er en god og stærk ting. Ja i grove træk, at vejen nogen gange er mere snørklet, men stadigvæk vejen frem mod målet. Allier dig med dem der behandler dig som et helt menneske. Det er du jo. Du ved at det ikke er rart at blive stigmatiseret. Du har denne unikke og stærke kompetence med dig. Husk at det er i orden hvis du får brug for god tid til at gøre tingene, og at et studie som sygeplejerske kan være ret fleksibelt. Ligeledes er der en del andre med en fortid i psykiatrien, i den lette eller tunge ende, som alligevel finder deres hylde på netop dette studie. Så mit råd er nok: Bevar målet, og lav alternative løsninger at falde tilbage på hvis du trænger til pause fra det endelige mål. Og til sidst... Du er danmarks modigste pige, sådan at dele dine indre kampe. Mange knus fra hende hvis skønne søster er rask fra sin psykose og skizofreni, er under uddannelse og har et godt liv...
Jeg har netop været til to dages kursus i begrebet "Recovery", som netop er opstået i forbindelse med at skizofrene er "kommet sig". Meget spændende emne. Vi så bl.a. en film med en amerikansk kvinde ved navn Patricia Deegan, som har "trodset" sygdommen og idag faktisk er professor. Vil foreslå dig at tage et kig på hendes hjemmeside  Det er bare super godt at du har drømme. Lad ikke andre slukke lyset for dig. Måske det kommer til at tage dig længere tid end andre at blive færdiguddannet sygeplejeske, men umuligt tror jeg absolut ikke at det er. Så klø på 
Dejligt at du vil dele din historie. Jeg synes det er fedt, at du skal ind og læse til sygeplejerske, og lad nu være med at tage "I"s indlæg på dig. Jeg er 24 år og bliver færdig til januar, og jeg ved, at jeg bliver en fantastisk sygeplejerske, og det vil du garanteret også blive  Så go for it!
jeg synes det er flot at du vil dele din historie med os fremmede mennesker. jeg kender to piger der er skizofrene, og som har utallige selvmordsforsøg bag sig. den ene er efter nogle år blevet rimeligt godt fungerende, er blevet gift, har et barn og har det godt. det er sjældent hun får "anfald" den anden fungerer også, men har dog en person der fører tilsyn med hende dagligt ved besøg, da hendes tilbagefald kan komme ret hurtigt. der er heldigvis mange variationer og sværhedsgrader af skizofreni, og mange der har et godt liv på trods af det. Jeg håber du lærer at leve med det på en god måde, og ønsker dig det bedste! 
Tak for jeres indlæg  Jeg er heldigvis sluppet af med stemmen, og det kom lidt efter lidt hvor det blev mindre og mindre, ved hjælp af medicin og at være mere bevidst over tingene og hvad der sker i ens hoved. Nu kæmper jeg i stedet med såkaldte negative symptomer, og angst. Jeg vil ikke betegne mig som rask, ikke fordi jeg føler mig rigtig syg længere, men hvis kan skal definere rask efter mit hoved så er jeg ikke rask så længe jeg tager medicin og får ekstra hjælp til uddannelse, SU og andre ting. Jeg tager dagene som de kommer, og har for tiden flere gode dage end dårlige, hvilket jo er rigtig godt! Jeg arbejder pt i aktivering hvor jeg hjælper en rytter med hendes træning af hestene. mutter-her: I starten tænkte jeg også over om det var noget "virkeligt" ( med virkeligt mener jeg ånder osv) især da jeg var i jylland og arbejdede, for det var så virkeligt og jeg gik alene meget af dagen i gamle stalde. Egentlig tror jeg ikke på ånder og mere mellem himmel og jord, men når man kommer ud for sådan noget så overvejer man det alligevel.  I: Alle sygeplejersker er jo startet et sted. Nej, jeg har ikke meget erfaring men når jeg er færdig er jeg mindst 26 og så har jeg fået lidt mere med i bagagen. Jeg har prøvet at have en sygeplejerske der er to år ældre end mig, og ja man kan måske godt tænke "hvad ved du om hvordan jeg har det?!" men en god sygeplejerske er en der er god at snakke med og dygtig til sit job. Det kan man være som 24-årig og man kan være det som 50-årig.
Først vil jeg gerne klappe dig på skulderen over at du deler din historie  Min mand fik konstateret skizofreni i sommers og er startet i OPUS og det er virkelig guld værd. Vejen er meget lang og modsat dig, så bliver min mand nok aldrig rask. Der er jo ca 20% af de skizofrene, der bliver helt raske og kommer til at leve et normalt liv. Jeg krydser fingre for at du er blandt dem  I; du har da virkelig en forstokket holdning til livet - alt for ung til at være sygeplejeske - vor herre bevares. Hvornår er man så gammel nok og har livserfaring nok?? Når man er 50   Jeg synes sku,det er sejt, at ts har et mål i livet og ikke har ladet sig slå ud af sygdom.
respekt for de mennesker som på trods af så mange ting ikke bare vælger at gå igang med en uddannelse men som også gennemfører den og får et job bagefter   Det er SEJT gået!  Hvis det stod til den tidligere regering så var det jo i øvrigt sådan at en nyuddannet sygeplejerske havde taget folkeskole, gymnasie og dernæst uddannelsen UDEN job ved siden af - og så var man klar til det pulveriserende hverdagsliv som 24-årig   Det kan man da kalde at være "uden erfaring!" Det er i øvrigt sådan det fungerer i mange af de lande vi så gerne vil sammenligne os med ... Når man selv har været patient, når man har haft job ved siden af sit studie, eller taget et sabbatår, har snuset til lidt af hvert - så er man altså stærkere. Er man samtidig et perceptivt menneske der kan suge erfaring fra alle situationer så er man hurtigt en langt bedre sygeplejerske når man er 26 - end man er blot fordi man først var 30 da man blev færdig. Livserfaring kommer ikke nødvendigvis af de år man har levet - det kommer af de erfaringer man har gjort sig (Doh! Deraf livs_erfaring_ naturligvis)...
Hej Jeg har selv lidt af angst fra jeg var 14 år, i dag er jeg 43 år. Jeg har i perioder slet ikke været i stand til at gå uden for en dør. Eller fortage indkøb osv. Jeg har gået på fobiskole og forsellige kognigtiveforløb og flere omgange til pykolog. Dette har bevirket at jeg i dag kan tage S-toget tre stationer dagligt, uden at jeg hver dag oplever angstanfald. Så jeg har fået det rigtig godt. Jeg læser lidt HF fag. Fra jeg var 14 til jeg var omkring 26 år fortalte jeg ingen at jeg led af angst, selvom dette bevirkede at jeg afbrød to forskellige uddannelser. Jeg har desværre også været indlagt på psykafd. mange gang, hver gang på den lukkede afdeling med overvågning, en gang er jeg blevet tvangstilbegeholdt, da var jeg indlagt i omkring 3-4 måneder. Jeg tror at min diagnose "kun" er angst, men jeg ved det faktisk ikke. ' Jeg har for 4 måneder siden afbrugt kontakten til min psykiater og jeg droppede min antipsykotiske og antidepresive medicin, som jeg havde taget i fem år, fra den ene dag til den anden, og jeg har slet ikke haft fler anfald eller andre problemer af dette. Men jeg får normalt en mere eller mindre depresiv periode her når dagslyset bliver mindre, så jeg bliver nok nød til at skal på medicin igen. Jeg er lidt nysgerrig, hvilken medicin får du nu ? hvilke bivirkninger har denne ?
er noget, virkelig mange mennesker lider af - men få kan sætte ord på, som du kan. Det er virkelig godt, for så er du tættere på at blive rask  ) Jeg har en far, som er sociopat.. Det har bare været et helvede. Jeg har ingen kontakt med ham mere - forklaringen er lang, så den dropper jeg i denne omgang. Han påstår at jeg ikke er hans datter. At min mor vil slå ham ihjel, at min kæreste er voldelig, kriminel og farlig, at min datter er blevet tvangsfjernet, at jeg er psykisk syg (det er alle kvinder, som går ham imod...), at jeg har stjålet penge fra ham, at han skal flygte til udlandet fordi folk vil slå ham ihjel, at det var et spøgelse, der ødelagde nogle af min kærestes ting, at han har en masse fancy uddannelser - men papirerne er desværre væk. Han kan fortælle de mest fantastiske historier om hvad han har lavet i sin ungdom og i sit voksenliv. Men når man spørger ind til beviser osv, bliver han rasende og går helt amok. SUK! Altsammen er løgn, men han tror desværre selv på sine løgne.  Han vil ikke erkende, at det er ham, der er noget galt med. Det er alle os andre. Han er 70 år gammel og kommer jo nok desværre til at ende sine dage som ubehandlet psykisk syg.
Hvis der er noget, der giver livserfaring, så er det at være nede i kulkælderen, og komme op på "1. etage" igen. Uanset om vi snakker druk, sygdom, osv. Hvis man tager skeen i egen hånd og går efter at være SUND og rask, så vil man blive overrasket over, hvor meget livs-vidsom de mennesker har.  Selv er der ikke noget, andre kan sige, som kan komme bag på mig. Har oplevet det meste.. Og har altid følt mig utrolig gammel grundet netop det. Hvor andre som slipper igennem barndommen "uskadt", kan være SÅ barnlige, at de er direkte øretæveindbydende. Forkælede kunne man kalde dem. Ligesom man skal falde af hesten 10 gange, før man er en god rytter, skal man også ind imellem ned at snuse til græsset her i livet.  Smerte og glæde - heldigvis er vi nogle, der har oplevet følelsernes yderkanter, og forstår at leve fuldt ud.
Jeg kender vist om nogen til det der med at være psykisk syg. Lidt af min historie kan du læse her : Mange glemmer hvor hårdt og frygteligt det er, når det er indeni at det gør ondt. Det kan ikke ses og man møder mange sårende bemærkninger om bare at tage sig sammen. Der er ikke noget man hellere vil. Men hovedet følger bare ikke med. Jeg tror at mange fordomme og indskrænkede holdninger handler om manglende kendskab og forståelse for andre menneskers situation. Vores egocentrerede verden, hvor man er sig selv nærmest. Synd og skam at medmenneskelighed er gået fløjten. Jeg er ret sikker påat ingen psykisk eller fysik syge (for den sags skyld) nyder at ligge samfundet og deres pårørende til last.
I! Jeg fatter slet ikke, hvorfor du udtrykker dig på den måde. For ung?? Slet ikke!! Erfaring?? Ja for fa´n. Det må man sige at der er i rigeligt mål. Sjovt nok, så føler jeg mig helt tryg ved at være på sygehuset når der er unge sygeplejersker, der stille kritiske spørgsmål og ikke lader rutinerne tage over. En anden side af sagen er, at jeg læser dine kommentare som noget undertrykkende. Handler det i virkeligheden om Sophias sygdom? I så fald er der ingen grund til bekymring. Hvis Sophiar kommer til at arbejde i et team, vil der altid være kompetente personer omkring hende, der kan reagere på evt. tilbagefald, eller hvad det i dette tilfælde skal kaldes. Sophia! Jeg ønsker dig al mulig held og lykke. Go for it my love!! De bedste hilsner til jer begge to Else
Hej, jeg kan sagtens genkende de ting du beskriver. Jeg selv har altid været den person du beskriver dig selv som. I 8. klasse fik jeg konstateret en moderat/svær deperation. I 9. på efterskole kom fik jeg så diagnosen Socialangst + generel angst, og her starter jeg også med at få medicin for at dæmpe angsten samtidig med at jeg har knyttet mig meget til min støtteperson på efterskolen og hende havde jeg meget glæde af. Hun fik mig op af det mørke hul jeg var i. Jeg besluttede at tage 10. klasse med på efterskolen og her rykkede jeg som aldrig før, hvilket jeg tit blev bekræftet i. Idag er jeg HF-studerende på sidste år. Og lukkeansvarlig i fakta. Jeg kører kun på medicin. Ingen terapi længere.. Jeg har fundet min bedste terapeut i mig selv.
Jeg kan nu godt følge I´s bekymring; ikke pga trådstarters alder, men mere at de ting der er angst provokerende for hende er dem hun bliver placeret i centrum af i arbejdet som sygeplejerske. Da jeg blev uddannet som sygeplejerske for herrens mange år siden var et af optagelseskravene, at man havde et godt og robust helbred - det ved jeg ikke om man er gået væk fra igen ? Men jeg mener nu stadig det er en nødvendighed for at holde til arbejdet på sigt. Men det kan da være jeg tager fejl; ihvertilfælde vil jeg ønske trådstarter alt godt i kampen for at få et normalt liv  Mvh Janni