Nej tager det bestemt ikke ilde op. Hver har jo sin mening, og det skal respekteres.  Pillerne nedsætter apetitten, og så jeg vænner mig til at spise mindre. Dette holder selvom jeg holder pauser med pillerne. Jeg pressede skam ikke lægen, men fortalte at jeg kendte flere veninder der havde prøvet med slankepiller på recept(dog nogle andre slags), og han udskrev dem. Jeg går så til kontrol hver 14. dag, hvor vi også tager en snak.
Læste i 24 timer eller MetroXpress (kan ikke huske hvilken) at pillen Alli, som kommer i håndkøb, kan give sivende afføring, akut diarré og fedtprutter. Og på pakken anbefales det, at man ikke tager dem op til sociale arrangementer, samt at man har rene bukser med sig over alt, og kun går i mørkt tøj. Desuden har jeg også læst, at de kun giver et lille vægttab. Jeg ville ALDRIG risikere at sk'de i bukserne for at tabe 3-5 kg. ALDRIG!! Forstår ikke dem der vil.
De der Alli-piller lyder præcis som dem, der hedder Xenecal, og fåes på recept allerede.  De virker... Men primært fordi man bliver panisk angst for at spise noget, der gør at man skider i bukserne, og derfor ikke spiser ret meget, eller i hvertfald kun noget 100% uden fedt.
Da jeg desværre har stor (ha, ha) erfaring inden for div. slankemidler, kure etc. vil jeg også lige komme med mit input: Har af egen erfaring fundet ud af, at der findes ingen nem og hurtig løsning på ens vægtproblem - desværre! Kunne ellers være skønt, hvis man bare kunne proppe en pille indenbords og så leve som man ellers har lyst til mht. mad og drikke. Jeg har selv prøvet piller. Uha! Det vil jeg ALDRIG anbefale. Fik hjertebanken og koldsved. Har også prøvet Nupo - det virkede fantastisk. Tabte 10 kg på 1 måned. Problemet med sådan noget pulverstads er så bare, at man ikke lærer en dyt mht. sunde kostvaner. Lige så snart jeg begyndte at spise igen, ja så røg de tabte kilo på igen. Det tog sørme kun lidt over 3 uger, så var jeg tilbage til udgangspunktet. Mit vendepunkt blev, at jeg talte med min læge, som flere også anbefaler. Hun rådede mig til at opsøge en diætist. Diætisten lavede i samarbejde med mig en kostplan. Da jeg er den eneste i husstanden som skulle tabe mig, skulle det helst ikke være for bøvlet mht. madlavningen. Det geniale med min kostplan var, at jeg både måtte spise chokolade og drikke vin - naturligvis i meget moderate mængder. Langsomt men sikkert fik jeg tabt mig, og de tabte kilo er blevet væk, selvom det nu er 3 år siden jeg tabte mig. Det skal lige nævnes, at jeg har været buttet/overvægtig siden jeg var barn, så det har virkelig været en kamp at få ændret mine mad/kostvaner. Min kollega blev også motiveret efter han havde set, hvordan det hjalp mig. Han skulle tabe over 30 kg - jeg skulle "kun" af med 12. Han er også kommet i mål, og han holder også fint vægten. Så mit råd - gå til lægen og forhør dig om muligheden for at få hjælp til en diætist. Lægen tilbyder mange gange også kontrolvejninger, så man bliver holdt til ilden. Pøj pøj med det! Ved selv, at det vigtigste er, at man er motiveret, og det lyder det som om, at du er 
Hej, Jeg kender ikke slankepiller af personlig erfaring, men jeg er ansat på et apotek... Der findes to typer slankepiller, eller adipositas, som det hedder med et fint ord. Bed mig ikke om at udtale det LOL. Begge typer er pt receptpligtige men den typer der muligvis kommer i håndkøb her i 2009 kaldes 
Jeg fik reductil af lægen, de nedsatte appetitten enormt, ga mig meget mere overskud, som blev brugt på cykelture.. Jeg blev 25 kg lettere på 10 måneder.. havde ik de store bivirkninger.. En anelse rastløs, men gik ture, og det hjalp. Kender dog nogle der får flere bivirkninger. Så de er bestemt ikke lykken for alle, men hvis du har prøvet alt andet, så snak med lægen, og se hvad han siger..
i det norske lægemiddelverk (som altså kontrollerer sk`det) har sagt følgende: 1. Om der er en virkning så er der også en bivirkning. Alltid. Den kan være svær eller ikke, men man skal passe på. 2. Det eneste slankepiller jeg nogen sinde har sett, der virkede slankende, var en fra china. Den inneholdt bendelormsæg, så man skulde med jevne mellomrum også medicinere mod orm.... 3. og ja, forresten, der var også en anden fra Herbalife, den inneholdt salmonella og var også rimelig effektiv. Efter at ha hørt på blandt andet dette, synes jeg det ville være svært at anbefale nogen at spise slankepiller. Nogle af dem kan faktisk være livsfarlige. Det gælder i første række slike man køber på internett, som det er svært a have en god kontroll med.
virker, men man bliver lidt små skør, får meget kort lunte og ens hjerte arbejder på højtryk... De kan sagtens købes over nettet, selvom de er forbudt i DK. Man får dem så sendt fra Sverige. Det er jo op til den enkelte om de vil tage den risiko, der er forbundet.
At finde ud af om ens hjerte er godt og stærkt   hvis IKKE så er der en mindre HN person...
I starten af min kur tog jeg reductil i en mdr, hvilket jeg har været rigtig glad for. Jeg har nu fået styr på mine portions str. Og reductil hjalp med at jeg ikke blev så sulten og fukuseret på hvad jeg nu skulle spise... Og efter at maven havde vænnet sig til de mindre mængder efter den mdr var de ikke nødvendige mere... Jeg tror dog ikke de vil hjælpe hvis man spiser meget fed mad eller lever af slik... Havde ingen bivirkninger andet end en tom pung -de er ret dyre!! Og så skal man have en BMI over 30 og have en læge der vil udskrive dem.
Hej Ænder. Ja håber jeg postede mit indlæg korrekt  Men sagen er den at jeg forgæves har forsøgt at finde noget på nettet om HD hos mennesker, dog uden større held. Jeg har i årevis døjet med meget dårlige hofter, der til tider (ret ofte) har gjort mine rideture til det rene helvede  I mine yngre dage (er 29) blev jeg spist af med at det nok var vokseværk og da jeg blev for gammel til at have vokseværk var det bare muskulært og sådan har det kørt i årevis, mens symptomerne bare er blevet værre og værre  I forbindelse med et besøg hos min nye Fys, fik jeg ham til at kigge på de her hofter, og det viser sig at jeg har 70% nedsat bevægelighed i begge mine hofter   se det er jo en hel del, og han ville øjeblikkeligt indstille mig til røngten. Han sagde at var jeg "heldig" havde jeg noget ledgigt, men han var nu mere bange for at jeg havde HD som hunde kan have og hvis jeg havde det skulle jeg højest sandsynligt have nye hofter  Dejligt med et gennembrud i sagen, men nye hofter!!! crist jeg er jo altså ikke engang rundet 30 endnu  Er der nogen af jer kære ænder der kender til eller selv har prøvet osv noget i den retning?? ville rigtig gerne vide lidt om symptomerne og evt behandling, jeg anede ikke mennesker kunne have HD, så det er ret ny viden for mig og ville selvfølgelig gerne vide noget mere herom  mvh Katja
Hvad er det lige man gør med hunde med HD  Undskyld, jeg er bare lidt småsort humormæssigt, og kunne ikke lade være....  Derud over, så må det være rart at få noget fakta, men sørme da noget ærgeligt, at det er sådan noget....
Nu overfalder seriøsiteten mig, og jeg søgte via google på hoftedysplasi... Syntes der er mange gode sider, men måske du selv har læst dem.....
   ja det var også min tanke     jeg bliver ihvertfald aldrig godkendt i DKK.. jeg synes ikke rigtig der kommer noget om sygdomsforløb og symptomer, osv, ku godt tænke mig at høre det fra nogen der havde prøvet det eller kendte nogen der havde  mvh Katja
Dkk bliver ikke lige din fremtid, men hvad, det går nok også  Jeg kan godt forstå, det er vigtigt at vide noget, når du har gået så mange år... jeg syntes at mene, måske er det forkert, men er det ikke det man undersøger små børn for, og har de det, så kommer de i en skinne i nok 3 mdr.... Men fint at du får navn på, det giver noget at holde i og undersøge udfra...
og noget at slå de ihh så kloge læger i hovedet med, uanset hvor stramme muskler man har så giver det jo på ingen måde 70% nedsat bevægelighed, det jo helt skævt, men nu har man da en lille kant og holde i for at komme videre, for jeg havde faktisk opgivet det lidt  mvh Katja
Jeg har Dobbeltsidet hoftedysplasi. 70% lyder meget voldsomt, kan du overhoved gå? Anyway jeg har fået 8 ledbevarende hofteoperationer. Jeg fik min første operation som 20 årig. og er efterfølgende opereret en gang i året. Du har ret i at der ingen rigtige/gode oplysninger på nettet. For vi er nemlig ikke så forfærdelig mange der lider af det. Du vil kunne finde oplysninger på gigtforeningens hjemmeside omkring slidgigt. (det er de symtomer du får/har, da det er slidgigt der går i leddet grundet fejlstillingen.) Det eneste jeg kan sige er, velkommen til helvede, både hvad angår smerter, din fremtid og den kommende kamp med systemet.
Jeg vil købe nogle brugte børnemøbler på Sjælland. Hvordan får jeg dem biligst transporteret til Ribe? Ved ikke om jeg skal kontakte en fragtmand eller flytteselskab. Nogen der ved det?
er de og hvor hurtigt skal du bruge dem? /Tinamaria
Det er 3 skabe en bordplade og nogle hylder, så det fylder ikke mere en svarende til en 1/2 hestetrailer. Det haster ikke vildt....
Prøv evt om der er en flyttemand der "kører ruten" - en form for lejlighedstransport... Lad være med at sætte fast dato på men sig, at næste gang han kører strækningen, så vil du gerne have et MEGET GODT tilbud på at få dine ting med (evt en tom returtransport). Kender folk, der har fået MEGET billige tilbud på den konto - specielt når det kun er et par "småting".. Mvh Krissie
fundet en løsning? Ellers har jeg et telefonnummer til dig. /Tinamaria
Min løsning blev, at jeg fandt en, som skulle have 2 heste til Sjælland og så kunne jeg tage møblerne med på tilbagevejen. Det blev simpelthen den billigste løsning. Men TAK for råd. Hvad skulle man dog gøre uden HN? 
hva med og høre en kurér tjenneste (kørsels af gods i varevogne)... google det.... Min kæreste har sådan et firma   desværre bor vi i nordjylland... men hør om der et firma de kører ruten eller bor i nærheden så kan du slippe med en time pris....
Kender i det ? Feks i dag, fik jeg tidligt fri og tænkte at vores køleskab(stort amerikaner) trængte til en rengøring..lige som mor gjore   Så fik jeg også trukket det ud fra væggen og så røg soklen på hele køkkenet af. Alt blev vasket i rodalon så nu liger mine hænder en strandvasker.. Men nøjj hvor er det lækkert nu, gid jeg havde energien til at ordne køkkenlåger, men det må vente for nu kalder ponyerne  Tit tænker jeg på min mor, når man sådan går amok... hvor jeg dog ligner hende spec. med hensyn til rengøring. Da jeg var "ung" tænkte jeg at hun måtte da være tosset at gide at hive sommer/vinter gardiner ned, tømme bogreolen (gud hvor jeg hadede når JEG skulle hjælpe) osv. Her kunne jeg bare have smidt mig på sofaen eller redet en af ponyerne.. men ak !
Handsker....
det godt - og bruger kun handsker hvis jeg har latexhandsker i huset - jeg kan ikke med de der store gule gumminogen som visse mennesker bruger til opvask  Men jeg har altid gjort sådan noget - bortset fra dengang jeg var teenager var jeg så desværre disponeret for at gå i stå midt i akten og så aldrig rigtigt komme videre 
Hej Katja, Jeg har fået skiftet min ene hofte for et år siden, Jeg skulle oprindelig have haft en led bevarende, men fik konstateret kronisk ledgigt inden operationen, så kirugen valgte at sende mig i en MR scanner. Det resulterede i at jeg i stedet fhar fået en ny hofte. Ud fra de oplysninger jeg har fået i forbindelse med de to operationer, tror jeg faktisk at en ny hofte er et mindre voldsomt indgreb - i al fald i forhold til det efterfølgende forløb. Jeg blev indlagt tidligt tirsdag morgen, blev opereret i løbet af formiddagen. Var på benene ved en "talerstol" i løbet af aftenen (jeg opdagede så at jeg ikke kan tåle narkosen, så det tog mig lidt længere tid at komme, for jeg lå bare og sov, og brækkede mig) Der gik ikke mange dage før jeg kunne komme ud af sengen og på toilet og ligende selv. (dog stadig ved talerstolen) jeg blev udskrevet fredag formiddag. jeg kan ikke huske præcic hvornår jeg smed den første krykke - men der gik ikke voldsomt lang tid, og den anden smed jeg også rimeligt hurtigt. Allerede ved det første tjek en måned efter min operation, kunne kirugen se på røngentbillederne at knoglen var begyndt at vokse fast på implantatet. Min hofte er med keramisk skål, de ved ikke bestemt hvor lang tid sådan en kan holde, de har vist nok ca 10 års erfaring med det, men det er jo ikke længe når jeg kun var 23 da jeg blev opereret, men de mener nu nok at den kan holde 10 år og nok også en del længere. Min er forresten også sat i uden cement. Jeg ved ikke om jeg er enig i at du skal være heldig hvis du har ledgigt. For mig var det godt at få l***** skiftet, den virker nu. Og mit ledgigt har de stadig ikke fundet den rigtige medicin til, selv om jeg har haft diagnosen i lidt over 1½ år. (jeg er så vist også en del af en lille procentdel, hvor det ikke er alt medicinen der virker) (Nu fandt jeg lige din tråd, så der var lidt mere jeg ville svare på.)
Ja jeg kan sagtens gå, men for meget på trapper og ujævnt underlag det er bestemt ikke godt, og gør faktisk rigtig ondt, man kan jo vende hofterne to veje frem og tilbage og tilbage har jeg næsten normal funktion men frem der mangler jeg så de her mange procent  Det var ihvertfald sådan jeg fangede det (min fys er nordmand så han kan godt være lidt svær at forstå) Mit største problem er når jeg skal ride, selvom min hest ikke er forfærdelig bred kan jeg dårligt komme ned om ham og sidde og det er faktisk næsten lige meget hvor smal hesten er, så kan jeg ikke komme ned om den, det føles simpelthen som om min hofte er på vej ud af led og gør så ondt at det mindste vrik med et øre fra hestens side de første 10 min trækker tåre  Når jeg så har redet i ca 5 til 10 min og de ligesom bliver varme så hjælper det lidt, men kun for en 20 minutters tid så går det den anden vej igen og når jeg kravler af efter en halv time (vel og mærke i letridning) ja så har jeg rigtig ondt.. en skridttur i skoven kan max foregå i 30-45 min så kan jeg simpelthen ikke holde ud og sidde på hesten mere.. jamen jeg kunne blive ved, frostvejr og jeg krykker afsted og det gør ondt for hver skridt jeg tager.. Kassen kunne du evt fortælle lidt om hvornår og hvordan du havde problemer?? Nina   Igen tusind tak for dit svar også den over PB, det er super rart at få lidt info fra nogen af jer der har været der, jeg er da selvfølgelig lidt bekymret for hva vej det bærer.. mvh Katja
Mine problemer lå hovedsaglig i at jeg ikke kunne rejse mig fra sengen, stole osv. ikke gå på trapper, jeg kunne ikke løfte mine ben så jeg kunne komme op med en damecykel med lav indstigning. Sideførende bevægelser var no go. De udløste et smertehelvede så jeg besvimede. (Gør de i øvrigt stadig) Jeg kan ikke gå længe distancer mere, aller max 500 m på en rigtig god dag og jeg er smadret. Jeg er på morfin ligende præperater hver dag. Været på smerteklinik og få lagt skemaer for hvordan og hvor ledes jeg skal tage mine piller. Den ene af gangene kludrede de i operationen og fik drejet min lårknogle for meget. Hvilket har resulteret i endnu større begrænsning i mit højre ben. Min muskelmasse og sener blev også ødelagt efter denne tur, da de var 2 år om at finde ud af hvad der var gået galt og der gik et 1/2 år før de kunne rette op på fejlen da mine knogler ikke ville hele. Jeg er til genoptræning 3 gange i ugen, og skal fortsætte med det resten af livet. Jeg har ca 35% styrke i benene i forhold til en normalt menneske. Ang. ridning, så har din sadel utrolig meget at sige. Dybt sæde, store knæstøtter, bred talje, gør alle at jeg ikke kan ride. De gamle passier sadlen med ingen knæstøtte, flade sæder og smalle taljer, dem kan jeg ride en tur på ca 30 min i. Alle andre sadler af engelske modeller kan jeg ikke sidde i. Spanske sadler og western sadler, er nemmere at sidde i for mit vedkomne (hvis de er smalt bygget). Da de ikke rigtig på nogen måde tvinger benene i en fast stilling. For mit vedkomne er det vinklen i hoften de normale sadler tvinger en i, som ikke fungerer. Jeg er nået det punkt hvor jeg ikke rider mere. Det er for smertefuldt. I sommerperioderne med varme fristes jeg dog tit til at ride. Jo bedre form og muskelmasse jeg holder mig i, jo bedre har jeg det smertemæssigt.
tak for dit svar   super dejligt du gider dele det med mig, for jeg føler da lidt at jeg står i ingenmands land lige pt. Mht sadlen har jeg netop af samme årsag en sadel med smal talje, mit problem er at få ben og hofter frem, altså åbne i hoften, men den der med cyklen kan jeg også nikke genkendende til og længere gå ture er også et problem. og det er næsten morsomt at se mig sidde op og af hesten jeg kravler nærmest op og af  med sideførende bevægelser mener du når benene skal fra hinanden ik?? det er også mit største problem, og sidde med benene over kors, skrædderstilling er en umulighed det kan jeg simpelthen ikke og få strømper på om morgenen er også et mas  Det lyder som om du er ekstremt hårdt ramt, altså jeg forestiller mig at man som hunde giver dem kategorier ABCD osv og der lyder det ikke som om du ligger i den gode ende.. håber ikke mit er så slemt, jeg lever jo med det nu kan man sige men det giver efterhånden store problemer i min ridning.. mvh Katja
men har set en operation hvor en dame fik en ny hofte. I dag bruger man ikke længere ement, men plastik til fastholdelse af protesen. Som regel foregår operationen i rygmarvsbedøvelse. Det tager ca 75min. har du spørgsmål er du velkommen til at skrive.
Jeg har HD i begge sider, men desværre gik der lang tid inden lægerne anerkendte det, så jeg levede i lang tid med mange fysiske begræsninger og kæmpe smerter. Mine smerter sad primært i bækkenet og viste sig meget som stivhed og lammelse. For otte år siden blev jeg langt om længe diagnosticeret med HD og opereret. Hoften var endnu ikke voldsomt angrebet af gigt, så jeg fik en operation, hvor man flyttede hofteskålen, så jeg slider mere korrekt. Den anden hofte var desværre allerede voldsomt angrebet af gigt, så der skulle en protese til. Dette valgte man dog at udskyde længst muligt, da proteserne kun har en vis levetid. Efter et par år var hoften så slidt, at hofteskålen var smuldret væk og lårbenshovedet var begyndt at dø midt i. Så fik jeg en ny hofte. Desværre klokkede kirugen voldsomt i det, så jeg gennemgik tre operationer i løbet af otte måneder inden lægerne til sidst gav op. Jeg må nu leve med en hofte som er smertefri, men med væsentlig nedsat bevægelighed. Heldigvis sker det sjældent, jeg var bare møg-uheldig. Håber du får en hurtig tid til røntgen, så det kan afklares om der er tale om HD og hvor medtaget hofterne er af gigt og hvad der kan gøres for dig. En hofteprotese kan virke skræmmende, men hvis alternativet er daglige smerter kan det være en lettelse.
Det var da heldig jeg kom til at læse om hoftedysplasi her på heste-nettet... det havde jeg ikke lige regnet med. Siden 1992 har jeg gået til læge, fys osv. med mine hofter da jeg havde en del smerter, desværre var der ingen som tog det alvorlig. Faktisk var jeg så småt ved at tro på at det var oppe i mit hoved problemet sat. En dag i November sidste år blev jeg henvist til Kjeld Søballe som så kunne fortælle mig at jeg havde hoftedysplasi. Han nævnte at det var 16 grader i begge sider. Hvad han mener med 16 grader ved jeg faktisk ikke helt   men jeg kunne blive opereret mandagen efter på et privat hospital, desværre gik det sådan at forsikringen jeg havde igennem arbejdet ikke dækker medfødt sygdom, derfor blev det aflyst 4 dage inden. Nu skal jeg så til en ny forundersøgelse d. 19 Marts 09. Jeg spiser 11 piller af forskellig slags hver dag for at få smerterne til at forsvinde, desværre lykkes det ikke ret godt. Fra dags dato har jeg sygmeldt mig i håb om jeg kan trappe ned med pillerne, og deltage i nogle flere ting med familien. Synes mine smerter sidder omkring selve hoften, lysken og trækker om i ballen. Synes det lyder til i er hårdt ramt, så må heller stoppe med at pive   men lidt rart at høre hvordan i andre har det.
Jeg har en kusine som er noget helt specielt for mig. Jeg holder mere af hende end nogen anden. Elsker hende højere end min egen mor, ja det indrømmer jeg. Og sagen er den at lige nu ses vi ikke - kun til familiefester. Puhh jeg kan mærke at tårerne er på vej nu. Jeg er bange for, at jeg har mistet hende.. Vi har igennem hele livet været meget tæt. Hun har været som en søster for mig. Hun er det hele for mig.. veninde, søster, kusine. For pokker jeg er ked af det. Vi var været igennem rigtig meget sammen og delt sorger og glæder sammen. Grædt sammen. Hun var der for mig, da jeg skulle af med min hest i marts md. Jeg tudbrølede af sorg og følte hele min verden faldt sammen. Jeg hyperventilerede af sorg og hun var der bare for mig. Lod mig græde mens hun holdt om mig. Det er sådan at jeg har været igennem en svær krise med stress og depression. Det var helt inde på eksistensniveauet, hvor jeg tænkte på hvorfor fanden jeg skulle være her på jorden, hvad var min mission, hvorfor al den smerte igennem mit liv. Og min kusine har været der for mig i alt dette. Hun forstod mig og det lindrede. Meget! Samtidig ifm. min krise var jeg blevet for passiv ift. at reagere overfor hende. Hun er stærk og bestemt og selvom jeg nogle gange syntes, hun var for meget, kunne jeg ikke sige fra. Jeg var svag og jeg var bange for at miste hende. Det skal siges at jeg har/havde en dyb angst for at miste. Så jeg lod stå til med nogle ting. Mit ansvar, ja. Disse ting har åbenbart ligget og ulmet. Jeg har så med tiden fået det meget bedre og blevet stærkere og bedre til at afgrænse mig. Og jeg reagerede temmelig voldsomt ift. hende en dag, hun overskrev min grænse. Det var den dag min hamster døde, så forståeligt synes jeg. Hun kunne slet ikke se problemet og begyndte at forsvare sig i stedet for at give mig en undskyldning. For at gøre en lang historie kort så har vi mailet frem og tilbage om episoden og andre ting, der er dukket op. Jeg har undskyldt for det der var mit. Og taget ansvaret for det, der var mit. Hun kan ikke se at hun har gjort noget forkert. Og det gør mig ondt at hun ikke tager ansvaret for sit. Sagt med andre ord har jeg mødt en side af hende her, jeg ikke kendte. Og er skuffet over at hun ikke tager ansvar for sit. Jeg kan se at jeg ofte har sat hende op på en piedestal, men at hun kom hurtigt ned igen, da hun ikke tog ansvar i sin del af det skete. Alt var min skyld efter hendes mening. Og det er ikke rigtigt! Der skal to til tango.. Sagen er at vi ikke kan mødes på det følelsesmæssige plan. Ikke lige nu ihvertfald. For et par uger siden holdt jeg julehygge for nogle venner, hvor hun skulle med. Hun meldte afbud, da hun ikke var klar til at mødes med mig endnu. Det var jeg ked af, men ok. Det der skar mig i hjertet var, at hun skrev at det var bedst at vi ikke var så tæt i fremtiden. Senere samme dag skrev hun, at hun holder vanvittig meget af mig. Det varmede selvfølgelig meget. Men den med "ikke så tæt i fremtiden" gør mig så ondt. Og ja måske tager jeg sorgerne på forskud. Jeg ved ikke om hun siger det fordi hun er vred. Eller at hun virkelig ønsker det sådan fremover. Jeg prøver at finde det positive i alt dette. At jeg nu har muligheden for at blive mit eget "anker" - uden at være afhængig af hende. Men smerten over tabet af, at jeg ikke ser hende er det stadigvæk. Jeg er bare nødt til at finde noget at overleve på. Jeg bor alene, har ingen kæreste. Har gode veninder men de har deres travle liv med mand og børn. Min kusine har været min den allernæreste. Og lige nu mangler jeg hende rigtig meget. Står ved flere milepæle i mit liv, som jeg gerne ville dele med hende. Og jeg savner alt det sjove vi også lavede sammen. For pokker det gør ondt ikke at snakke med hende, hun er min sjæleven. Smerten er ubeskrivelig dyb. Og ja jeg må indrømme at i alt dette har mit liv mistet noget af sin mening. Jeg forsøger at holde mig selv oppe. Men mærker hele tiden tristheden indeni. Min tanke er at give hende tid og ro. Men det er en stor prøvelse for mig, da jeg har liden tålmodighed. Alligevel føles det rigtigt. Det er bare så svært for mig "at blive i det." Altså at acceptere situationen, som den er nu. Det blev langt, håber du nåede til vejs ende.   Og tak for at du læste med. Og nu til mit spørgsmål. Er der nogen af jer ænder, der har oplevet en lignende situation? Har du prøvet et dybt uvenskab med din sjæleven? Kom I videre? Hvad skulle der til - hvad hjalp? Og hvis det ER en sjæleven, så finder man vel ud af det i fremtiden - eller hvad? Jeg håber på hjælp. Tak for at du læste med.
Hej med jer. Hvad hedder den drink jeg tænker på og hvad skal der mere i den? 1. Der skal sådan noget rødt i, der vist hedder noget med Roses Apricot. 2. Så skal der noget sprut i, vodka måske? 3. Så skal der sodavand i, men er det sprite eller rød sodavand eller er det måske æblejuice?? Resultatet bliver en drink der har æblejuice farve og smager som saftevand. Kunne den måske kaldes "vingummibamser"??? Ej altså, hjælp mig lige.......
ævle bævle måske.. hmm.. det er vodka og æblejuice.. og vist en ting mere... øhh.. det er vist for længe siden jeg har været på værtshus.. Ellers kan det være filur.. vodka juice og rød sodavand..
Citronvodka citron sodavand og rose apricot Sådan lavede vi dem ihvertfald på Crazy Daisy i mine unge dage
Mysteriet er løst takket være  ...... Det var en ævle bævle jeg tænkte på, og det må være Roses Apricot der skal i, for sådan en har jeg stående købt til netop denne drink, men kunne bare ikke huske hvad der ellers skulle i. Takker for hjælpen.... Pia
en ævle bævle er kun vodka og æblejuice.
Ævle bævle er som skrevet ovenover kun øbeljuice og vodka Men der hvor jeg arbejdede for nogle år siden havde vi en drink der hed slikmund, som var lavet med vodka, appelsinsodavand og roses apricot og den kunne i hvert fald drikkes som sodavand Og hvis det skal være endnu sødere, havde vi vist også en variant med bacardi razz
...Være en Filur  Der er det rød granadine, appelsinjuice og vodka - MUMS 
den du beskriver er nok en Gummiand "rubberduck" Der er roses apricot. southen comfort og sprite. PS en filur er det IKKE granadine i. Et "korrekt" filur er med vodka, gin, appalsin og rødvand, mange inkl mig selv laver den så uden gin. -Heidi, bartender igennem MANGE år.
en del af voksen livet at man siger farvel eller på gensyn til nogle mennesker, fordi man er på forskellige plan. Det behøver der ikke at være noget negativt i. At du har været istand til at grænsesætte skal du ikke føle skyld over, måske er det vejen ud af depression. Jeg håber du kommer ud og ser andre mennesker via arbejde/uddannelse, så dit sociale behov også tilgodeses den vej. Held og lykke.
Janni.  Ja min kusine og jeg er på hver sit plan lige nu. Jeg kan mærke at det der sker nu er, at jeg sørger over at have mistet hende, som det er pt. -Og jeg er derved på vej igennem tabet. Og nye ting i mit liv kan herefter spire..  Og midt i det hele føles det godt at tænke på, at hvor fedt er det lige at have venskab med en, der ikke erkender og tager ansvar for sin del?? Nej det vil jeg ikke være med til. Den tanke er go' mig. Min kusine vil altid have en plads i mit hjerte, og jeg holder meget af hende. Jeg håber at vi på et tidspunkt kan mødes igen, og at vores venskab når en ny dybde.
Nu ved jeg jo ikke, hvad der er sket imellem jer. Det lyder umiddelbart som om, at du har sat en grænse, og hun ikke har respekteret den - heller ikke bagefter, ved at sige undskyld, eller ved at påtage sig ansvaret. Jeg synes, man kan diskutere, hvor ansvaret ligger. For hvis du igennem længere tid har ladet hende overskride grænser, er det måske meget forståeligt, at hun ikke forstår, at der pludselig er en grænse? Måske har hun ret i, at I har været for tæt på hinanden - måske har I været så tæt, at I næsten er smeltet sammen og ikke har kunnet kende forskel på, hvad der er dig og hende? Og så er der det ved det, at vi alle bare er mennesker, der begår fejl og kommer til at gøre hinanden ondt. Måske skal du overveje, om du kan tilgive hende? Selvfølgelig skal du ikke lade hende fortsætte med at vade over grænser, men måske skal du blive bedre til at fortælle, hvad du vil og hvad du står for? Og så synes jeg altså, at det lyder som sådan et venskab, som kommer til at genopstå igen - der er aaaalt for meget kærlighed imellem jer til at det ikke sker. Men måske har i brug for tid hver for sig til at finde hver jeres ben at stå på. Og tid til at lære at tilgive hinanden. mvh. tina
at sende det til hende, som du har skrevet her?
hmm den er svær. Men her kommer mit syn på "sagen" så. Umiddelbart er problemet måske at det er for sent du har lært at sige fra overfor hende. Hun ahr "lært" at du er "svag" og ikke siger fra, og hun derfor kan tillade sig visse friheder. Hun er ikke vant til at du siger fra og det kommer så pludseligt en dag- det kan både være skræmmende, men osse meget ømtåleligt for nogle- på den måde er det slet ikke sikkert i passer sammen længere i det du nu er vokset med dig selv, og kan noget du ikke kunne før. Dernæst så ud fra det du skriver virker det som om hun ikke vil erkende sine fejl- hva enten hun slet ikke kan se dem el bare ikke vil være ved det. Du har taget dit i betragtning og ladet hende dette vide, andet kan du heller ikke gøre. Men at hun ikke gør det samme kunne henlede min opmærksomhed på at hun ikke respekterer de grænser som du har personligt. Og det er altså noget skidt. Det kan desværre betyde at man kan komme til at træde rigtig meget på hinanden- således det hele løber ud i sandet fordi man reelt ikke er de sjælevenner man troede- selvom der har været en god storhedstid osse. Jeg kan ikke finde så meget andet at sige, end at det gør mig ondt på dine vegne, for jeg sys bestemt ud fra hva jeg ser fra dig på hn at du fortjener rent ud sagt bedre - nemlig en der respekterer osse de små ting i din hverdag - uanset om så vedkommende forstår det el ej. Selv uden at forstå det kan man godt have respekten - og den fortjener du i mine øjne!
ja det har jeg. eller ihvertfald en rigtig god veninde. (troede jeg) vi mødtes i en voksen alder, og vi klikkede bare. Jeg har altid haft det svært med veninder, kan ikke det der med at gå ud og shoppe, drikke the og gå på toilettet sammen    men vi havde det bare så godt og afslappet i hinandens selskab og med vores børn. Vi spiste tit sammen, gik i byen sammen, hyggede, tog på stranden, ordnede verdenssituationen og alle de dumme mænd. Hun var for mig en blanding af en søster, "kæreste" (ikke 6uelt!!) og veninde. desværre tog hun røven på mig økonomisk og jeg havde nær endt i Ribers pga hende. Jeg savner hende stadig indimellem og det vi havde sammen, men vil aldrig kunne stole på hende igen. så jeg føler med dig, men tror som de andre også har skrevet, man har forskellige venskaber alt efter hvor man er i livet. pøjpøj fremover og pas på dig selv!
Kære alle, 1000 tak for jeres svar. Jeg troede, at tråden var gået i stå, så det var en stor overraskelse at se, at der var kommet nye svar. Det betyder meget for mig at få "nye øjne på." -Mennesker som jer der ser sagen fra andre vinkler og ikke er indblandet i det følelsesmæssigt. Taina, Ja jeg er ansvarlig for, at jeg har ladet hende overskride mine grænser, da jeg var i krise. Det har jeg også skrevet i startindlægget. Nu skal hun måske vænne sig til, at jeg siger fra overfor hende. Det tror jeg. Ja vi har været for tæt,eller rettere i et usundt afhængighedsforhold kan jeg for min part sige. Jeg har ikke kunnet skille mig fra hende. Men hun har kunnet skille sig fra mig. Og nu kommer ordkløveren op i mig, for jeg ønsker netop et forhold til hende, hvor vi er tæt. Og med tæt mener jeg at kunne dele vores inderste tanker og følelser med hinanden. OG samtidig kunne sige til og fra, kunne skændes og bølgerne går højt indimellem. Og blive gode venner igen. Og ja du har fuldstændig ret i, at jeg skal stå MEGET mere frem ift. hende og sige, hvem jeg er og hvad jeg står for, når vi snakker om grænser indbyrdes!! Og holde fast i at mine grænser bliver respekterede! Simpelthen.  Tak for dit svar, Taina.
Hesteprut, Jeg har overvejet at vise hende denne tråd. Ved ikke om jeg gør det. Uanset hvad så er det   tid nu. Stute, Ja jeg har ladet hende bestemme for meget. Og hun blev overvældet da jeg sagde fra. I de to situationer jeg gjorde det, var jeg vred. Ikke at jeg sagde idiot eller andet, men jeg sagde bl.a. at det og det vil jeg ikke være med til i en meget bestemt og kraftig tone. Hun kunne ikke klare min kraftige energi, som hun sagde. Jeg har tænkt på at hun ikke kan rumme vrede i det hele taget. De fleste ved, at når vrede er opsparet, så bliver den for kraftig ift. hvad pågældende situation, der udløser vreden, går ud på. Forstået på den måde, at hun fik mere vrede, end sagen var til. Dette er jeg fuldt ud klar over. Og dette har jeg undskyldt for og taget på mig. Alligevel fortsætter hun med at sige at hun er utryg ved mig og skuffet. Disse er hendes følelser, som jeg ikke kan ændre. Nej hun respekterer ikke de grænser jeg har bedt hende om. Hun går i forklaringer og holder på, hvorfor hun hun gør som hun gør. Og mener at hun har ret til at sige disse ting. Og det kan vi diskutere i evigheder, hvilket er dræbende og derfor stoppede jeg til sidst vores mail-skrivning. Jeg skrev faktisk også til hende, at hun skulle respektere disse ting. Selvom hun ikke kunne forstå dem. Maikenm, Det gør mig ondt at høre, at venskabet med din tidligere veninde var ved at få dig i Ribers. Puha.. Alt godt til dig fremover.
ergo- er det tilfældet at hun ikke kan respektere og overholde disse ting, er hun jo ikke noget for dig- så skulle du finde dig i at DINE grænser KONSTANT SKAL overskrides fordi HUN mener at HUN er i sin ret. Sådan foregår det ikke. Hun lyder mere stædig end godt er- specielt når du har undskyldt mm. Det er heller ikke sundt at lade andre bestemme for meget og for længe, de får et chock når du endeligt siger fra- såvel som du måske skulle ha sagt fra noget før skulle hun jo så være i stand til at acceptere dine grænser igen. Det kan meget muligt være fordi hun ikke kan kapere vrede/diskutioner/uenigheder mm. Men man kan ikke stå gennem hele sit liv og få ret af alle i alt hele vejen igennem- og får man det så ender man jo bare som et forkælet barn. Held og lykke- ærligt - så tror jeg det er dig bedre uden hende.
Pyh det var en hård nyser fra dig. At det er mig bedre uden hende. Men jo - hvis vi begynder at ses igen som veninder skal der ændres nogle ting. Eksemplet hvor hun ikke kunne se problemet med min grænse sagde hun til sidst, at hun ville   på at lade være. Og mit svar var, at det ikke var godt nok! Jeg ville have, at hun skulle respektere og  . Slut. Forklaring fra hende igen - at det var ikke nemt for hende at passe på, hvad hun sagde osv. Jeg holdt fast på hvordan jeg ville have det. Men vi kom ikke videre. Ja hun er en bestemmer. Men kun i det omfang jeg tillader. Ellers går jeg. Jeg bestemmer også. Over det der er mit.  Tak for dit svar Stute.
men hun har i det mindste sagt hun vil gøre et forsøg- det er da noget. Så kan i jo prøve og se ad, så må du jo slå bremserne i, når hun ikke gør det og lade hende det vide, ellers går det uset hen fra hendes side i sidste ende- hun skal remindes om det hver gang som var det opdragelse af en hund! Ja det er en hård nyser- men sys du selv at du fortjener det? Hvis ikke hun forbedrer sig, og accepterer så fortæl mig hvordan i skal kunne sammen, hvis ikke DU lader dig trampe på?? Det er det jeg mener- det lader sig jo ikke gøre. Ergo er du bedre tjent uden hende hvis ikke hun forbedrer sig og ser sine fejl ligeledes. Det er ikke KUN op til dig det hele. DU skal IKKE finde dig i hva som helst.
Ja hun har sagt at hun vil gøre forsøget. Og min plan er også at stoppe hende omgående, hvis hun alligevel gør det. Nej jeg fortjener det ikke. Når jeg skriver hård nyser mener jeg, at noget af vores venskab - ihvertfald da jeg var i krise - har været en illusion. Det jeg mener er at jeg så op til hende, hun var stærk, jeg var svag, og jeg tillod hende at bestemme nogle ting. Det var ikke ligeværdigt. Det er det, der gør ondt. Men jeg skal igennem dette og se virkeligheden som den er. Det er min vej frem. Også kun på den måde kan jeg ændre noget fremover. Og er klar over hvor mit ansvar er. Og nej vi kan ikke ses som veninder fremover på den måde, som vi har gjort i en tid. Der skal i den grad luges ud, vandes og gødes i blomsterhaven - lige for at bruge et symbolsk billede på hvad der skal til. Og sol skal der til - som jeg symbolsk ligestiller med glæde, ønske og vilje til at få venskabet til at være godt igen. Spire og blomstre. Og ellers dør blomsterne.. Hun har været en vidunderlig og fantastisk støtte for mig, da jeg var ulykkelig. Jeg ved ikke, hvad jeg skulle have gjort uden hende. Og det har jeg fortalt hende og udtrykt min taknemmelighed. Men det betyder ikke, at jeg står i taknemmelighedsgæld og i en angst for at miste hende. Det er mit, som jeg står ved. Jeg har lært utrolig meget af denne konflikt. Omend den har været hård, så finder jeg det positive ved det. Det mest postitive er at jeg nu er mit eget anker. Ikke noget udenfor mig selv er mit anker . Nej det er jeg selv.   Nu. Stute - igen tak for svar. Dejligt at få din mening. Det har været svært for mig at se klart i dette, da jeg er/var meget følelsesmæssigt påvirket af det.
Så kan det jo være at det simpelthen har   hende så meget at "være der for dig", at hun lige nu ikke orker at være forstående og "sød" længere, men har brug for et lille break? Som jeg læser dine indlæg (ved jo kun hvad du har skrevet, ikke hvad der ellers er sket), så har kusine støttet og støttet og støttet - hvad har du givet tilbage? Bare en tanke  Mvh. Lotte_L
jeh ar nææææsten altid et svar 
Jeg kan ikke vide hvad hun tænker. Og jeg vil ikke tolke. Men du har ret, muligheden er der. Og hvis det er rigtigt har hun heller ikke respekteret egne grænser om, hvornår nok er nok. Altså hvis det er blevet for meget for hende, så har hun kørt sig selv for langt. Men igen det er en tolkning, jeg laver her. Ikke bund i fakta. Det skal dog siges at hun indimellem har sagt fra, når jeg ringede. Og det har gjort mig tryg at vide, at hun også passede på sig selv. Jeg var meget bange for at være for meget, og spurgte om hun ville høre på mig, om hun havde tid/energi til det. Og hun har sagt, at jeg kunne være rolig hun skulle nok sige fra, hvis det blev for meget. Men om hun har haft brug for at sige mere fra, hmm som sagt ved jeg det ikke. Hvis vi kommer hinanden nær igen, er det noget jeg vil spørge om, om det i længden har været for meget for hende. Lige da jeg havde det rigtig slemt havde jeg intet at give tilbage. Det er klart. Jeg har dog ofte udtrykt min taknemmelighed. Da jeg fik det bedre, har jeg givet meget ved at begynde at lytte til hvad hun havde på hjertet i sit liv. Jeg har pjattet med hende igen - noget vi altid har haft det sjovt med. Hjulpet hende med at flytte. Foreslået hyggeting vi kunne lave sammen. Hvilket vi også har gjort og det har været dejligt!! Der har været andre perioder, tidligere, hvor hun har været i kulkælderen, og hvor jeg har været der for hende. Og vi har haft mange gode snakke.
jo men helt ærligt- er det ikke det man BLANDT ANDET er der for normalt? At støtte hinanden i sorger og glæder måske??? Ja jeg spørger bare- for det står jo netop en frit for at sige pænt nej hvis ikke man af en el anden grund selv kan overskue det- man skal naturligvis heller ikke misbruge det, men det tror jeg bestemt heller ikke er blevet gjort. Derimod tror jeg det er blevet respekteret når der blev sagt nej, og at der er blevet spurgt pænt først. Som sagt så er det jo så op til en selv at sige nej og passe på sig selv.
Jeg må give Mariager/heidi ret - jeg har også stået en del år i bar og en filur er: vodka , gin, appelsinjuice og rødvand...
... "søde sager", som laves med vodka, apricot og sprite eller "apricot dream", som laves med apricot, smirnoff citrus og danskvand med citrus Hilsen Sif
Abricot, tequila og orangejuice og vips så har du en sunrise.
er uden apricot. den består af tequila, orangejuice og granadine
Det er da : "Rid eller skrid"-drinken   En meget velkendt og vellidt drink blandt ridetøser i Distrikt 3. Og den er som Sif beskriver: Vodka, Sprite og Apricot.
I mandags og tirsdags havde vi den længe varslet fyringsrunde. Der blev fyret 62 ud af små 100 i min afdeling. Vi er en mellem stor virksomhed, der har flere "renoverings" projekter kørene, og det jeg er ansat på, løber frem til, for mit vedkommende 29/05-09. Jeg fik også fyresedlen i tirsdags (vi har alle været til en personlig samtale) I morges kl 6.45 kom min vækfører forbi og trak mig til siden. Han fortalte at i går, havde det et møde med de andre afdelinger. Jeg havde åbentbart givet et godt indtryk, for han fortalte at han havde givet værkføren på et andet projekt hans anbefaling  Jeg kan ikke rigtig snakke med mine kolegaer om det, for jeg har kun været ansat i 5 mdr, og der er flere af de gamle der har søgt over i den afdeling. Ja jeg ved godt det er voksne mennesker, men er du gal sådan en flok gamle rotter kan få ondt i røven. Tilbage til mit spørgsmål. Hvad skal jeg skrive i sådan en ansøgning. De har jo den gamle liggende med mit CV. Ud fra mit CV er jeg slet ikke "kvalificeret" til Jobbet. Har arbejdet inden for træindustri, og det nye er mekanik, hydraulik og motor renovering af godstoge. Der skal lige siges at jeg ser en udfordring i det og elsker at lære nyt. Så det er ikke bare for at have et job, at jeg vil søge det. Spekulere også lidt på, om ansøgningen ikke bare er spil for galleriet ??
Det er da smadder fedt for dig. Jeg er selv blevet fyret fra mit elskede job. Jeg er ved at gå til fordi jeg ikke aner hvad der skal blive af mig hvis jeg ikke finder noget nyt. Jeg er fleksjobber 20 timer om ugen, og det er desværre ikke lige de jobs der hænger flest af på træerne. Jeg håber bare på et mirakel som gør at de beholder mig i mit nuværende arbejde. Hvis ikke jeg finder et nyt job, vil jeg gå over 10.000 kr ned om måneden. Nå, undskyld... Tilbage til dig. Jeg ville skrive ansøgningen som en helt alm ansøgning. Få evt en udtalelse fra din leder som du kan ligge ved. Og ellers så spørg ham om hvad han synes du skal skrive. Pøj pøj.. Benedicte
Hvad er så jeres erfaring er bedst for børnene? Er det en uge hos hver forældre, eller er det bedst i længden med en fast bopæl - dvs. f.eks en af forældrene har børnene "fast", men hvor de f.eks kommer på forlænget weekend, evt. fra torsdag til søndag hos den anden? Og evt. samvær efter behov for den forældre der "kun" har dem på forlænget weekend. Er det stadig "moar" der er "bedst", såfremt begge forældre er velfungerende? Vil I dele ud af jeres erfaringer?  Christine
Komme meget an på ungerne og på alder. Nogle er til det ene og andre til det andet. Nu er det jo oftest kun mor der mener at mor er den bedste  På VogB er der mange gode råd, og mange meninger, nogle tager man sig til knoppen af, andre er vist brugbar 
jeg vil mene det kommer andet på børnenes alder osse hva der er bedst- jeg ville måske selv spørge dem samtidigt med jeg gør dem voldsom meget opmærksom på at de IKKE IKKE IKKE skal se det som at de skal vælge en forælder frem for den anden, og at INGEN af forældrene blir sårede over deres valg. Det SKAL de virkelig forstå og se i ikke gør HVIS de er gamle nok til selv at tag valget evt altså. Ellers vil jeg sige en fast bopæl, med forlængede weekender ved den anden part- jeg boede hos min mor (men ville heller ikke selv ha med min såkaldte far at gøre) skal det siges.
bestemt ikke altid bedst, heller ikke selvom begge mennesker er velfungerende, så er fuldstændig enig med Illum Jeg tror også det er vigtigt som Stute siger at barnet har en fast base og ydermere er det vigtigt at den der ikke har barnet fast boende får akkurat samme oplysning som den der har barnet mest, samt at man som forældre minimum snakker sammen 1 gang om ugen, om hvordan det går med barnet, hvordan det har været i daginst. hvem barnet leger med osv. At man husker at skrive samværsforældrerens tlf nr på adresselisten, så barnet kan bibeholde sine legerelationer selv om det er hos samværsforælderen. Man skal huske på man er to om ansvaret selv om man er gået fra hinanden og at den ene ikke skal bestemme det hele hen over hovedet på den anden Og vigtigts af alt, så skal man ikke lade sine sårede følelser (fra forholdet)gå ud over den anden part og dermed barnet. Tro på den andne gør det bedste for barnet selv om den person ikke var den bedste for dig!! Og når eksen får en ny kæreste, så lad ikke dine frustrationer gå ud over den, og snak positivt om den nye kæreste og tænk på at h*n kan måske bidrage med noget godt for dit barn Kram fra Heidi (bonus moren der konstant bliver svinet til når barnets bio mor ikke kan finde noget reeelt at brokke sig over)
..bare en tanke - da jeg selv har (og har haft) depression tæt på, og oplevet både at være den "pårørende" og den "depressive". Jeg synes begge dele er svært. Som pårørende har jeg personligt strukket mig meget langt for den depressive og jeg er ikke sikker på jeg ville kunne gøre det igen. For mig var det en enorm hård periode, som endte med at jeg måtte rejse geografisk væk i en kortere tid, for at finde mig selv igen. Da jeg så selv gik ned med depression mange år efter, oplevede jeg "den anden side af kagen" - og det er bestemt heller ikke hyggeligt. Nå men det jeg egentlig bare ville pointerer var at det jo kunne være at kusine var kørt lidt træt i forholdet, og bare trænger til at få lidt ro på - for det virker som et meget intenst forhold I har haft   - og hun så måske om lidt tid er klar til igen at genoptage jeres gode kontakt. Dette kun konkluderet ud fra mine egne oplevelser  Håber I finder ud af det *S*.. Mvh. Lotte_L
Ja begge dele er svært. Jeg har også prøvet begge dele med forskellige mennesker i mit liv. Men for pokker i længden kan disse svære ting bringe os tættere sammen, hvis vi får tingene talt igennem. Og starter på en frisk. Det jeg mener er, at dem jeg holder mest af også er dem, som jeg har været meget igennem sammen med. At det har styrket venskabet og givet det dybde. Som jeg har skrevet før ved jeg ikke, hvad hun tænker pt. Og jeg vil ikke tolke eller formode noget. Men tak for dit svar. Det er rart at du har erfaringer, du vil dele med mig. Og andre her på HN.
Da jeg læste dit indlæg, kom jeg til at tænke på, at det måske kan være svært for hende at tackle, at jeres forhold har ændret sig, efter du har fået det bedre igen. Måske har hun været vant til, at du havde brug for hende. Eller sagt på en anden måde, har hun måske følt, at der var brug for hende, og det er der så ikke helt så meget længere. Det kan nok også være svært at håndtere. Måske er HUN bange for, at du vil være mindre og mindre interesseret i hende, efterhånden som du bliver stærkere. Denne følelse bliver så sikkert, set fra hendes synspunkt, bekræftet, når du begynder at lukke af over for hende på nogle områder, som du tidligere ikke har gjort. Jeg ved godt, at det for dig har handlet om at sætte grænser, men måske har hun følt det som at du trak dig lidt væk fra hende. Giver det mening? Det er selvfølgelig kun gætterier, men det er stort set alt jo sådan set. Hvis du gerne vil have hende tilbage i dit liv, hvorfor prøver du så ikke at være den stærke denne gang, og spørger hende nærmere ind til, hvorfor hun ikke vil ses, hvordan hun har oplevet det hele osv. Det tror jeg nok, at jeg ville gøre. Og selvfølgelig starte med at sige, at havde hun brug for at være lidt i fred efter den samtale, så ville jeg respektere det. Men at jeg bare gerne først ville være sikker på, at vi havde fået snakket om det hele, og at hun vidste, at hun betød meget for mig. Bedste hilsner Anna
ja det avr selvfølgelig osse en mulighed- det havde jeg så ikke lige tænkt på- men det kunne da osse være der den lå jo. Og så vil jeg give dig ret i det med at prøve og tale med hende og finde ud af om det er der den ligger, og så tag den derfra.
Jeg tænker over det, du har skrevet. Tak for dit input.
Efter at have læst de andre indlæg, kan jeg jo kun sige er der er masser af muligheder, men det er kun dig der kan finde svaret. Jeg har oplevet noget lignende og det har lært mig, man ikke skal gætte, men spørge ens ven hvad det er der stikker. Jeg havde en ven igennem 20 år, vi har fulgtes af fra skolen og var en stor del af hinandens liv i de år, vi fik kærester blev gift, det overlevede alt, men i 2004 får jeg en søn hun begynder at trække sig lidt tilbage, men jeg kæmpede for at hun skulle være en del af vores liv. I 2007 var jeg gravid igen, jeg blev indlagt sent i graviditetn med kraftig blødninger, jeg ringede til min veninde som det første og græd og fik fremstammet at jeg ikke kunne komme til hendes mands fødselsdag dagen efter fordi jeg var blevet indlagt. Hun sagde vredt at så måtte jeg komme en dag når jeg havde tid og så afsluttede hun samtalen, uden at spørge til noget som helst, efter den behandling holdte jeg lidt igen, jeg så hende en enkelt gang inden fødslen. Da min datter blev født skrev hun en sms med ordet tillykke og ikke andet. Min datter var meget syg og de første måneder vidste viikke om vi fik lov at beholde hende, min veninde spurgte overhovedet ikke til hende, men imellem en af de mange indlæggelser kom hun forbi med en gave, men ville ikke side med hende og spurgte stadig ikke om noget. Da min datter tre måneder gammel blev erklæret rask, havde jeg fundet ud af hvad der var venner, det var alle dem der havde støttet os dag og nat i de sværre måneder. Jeg ringede til min veninde og fortalte hende direkte ud af posen, at hun da var det ringeste menneske jeg nogensinde havde brugt min tid på og at jeg fortrød hvor mange gange jeg havde været der for hende når manden fandt noget andet og mere spændende og var der for hende når de fandt sammen igen, selvom jeg ikke var enig med hende i at han var manden. Jeg sluttede samtalen med at sige at hun måtte have et godt liv, men at hun skulle slette mit nr. Vi har ikke snakket sammen siden, når hun ser mig i butikkerne løber hun. Jeg har siden fået at vide at de har kæmpet for at få børn i flere år og at hun ikke kunne glæde sig på mine vegne, det gjorde ondt at se mig blive mor. Jeg kan kun sige hun kunne have været en del af to skønne børns liv, som min anden veninde der ikke kan få børn er, istedet valgt hun at være kold, da jeg virkelig havde brug for hende. Men historien ender lykkeligt, jeg havde en veninde som jeg aldrig har været tæt knyttet til på samme måde, hun havde selv mistet hendes datter og var en helt ubeskrivelig hjælp under vores hårde forløb, i dag er vi det jeg troede den anden var, vi er bedste veninder og jeg vil ikke undvære hende for noget. Jeg er kommet videre, jeg tilgiver aldrig for den hensynsløse behandling, men er glad for jeg fik mig gjort uafhængig og virkelig fandt ud hvem der var venner. Det er ikke en beretning du kan bruge til så meget, den ligger ikke op af din, men jeg håber at du kan se at uanset hvad det ender med så går livet videre. Jeg håber du får en afslutning på det. Vh.Susanne.
Kære Susanne, 1000 tak for dit svar. Da jeg læste hvad du havde skrevet, var min første tanke også, at din tidl. veninde var jaloux på at du havde fået børn. Det glæder mig at høre at du fik en ny og nær veninde. Jeg har i weekenden skrevet til min kusine og foreslået, af vi skulle mødes og snakke. Og jeg har fortalt hende, at jeg er ked og depri over, at vi ikke ses. Hendes svar var at hun lige måtte se på det, da hun har meget at være på dupperne med for tiden. Ved ikke hvad jeg skal sige. Jeg har også selv store ting, der fylder meget i mit liv lige nu. Ting der er uvisse og gør mig mere følsom og kræver megen energi. Men jeg ville alligevel give plads til en snak med hende. Fordi det er vigtigt. Jeg har skrevet til hende, at hun må give lyd, når hun har tid/energi. Og nej jeg er ikke tilfreds med at stå i venteposition og måske kontakter jeg hende igen på et tidspunkt. Lige nu vil jeg bare ikke have flere "afslag." 
man sige at det måske ikke virker som om hun er særlig interesseret i dit tilbud- og så må jeg altså igen uanset hva hendes grundlag er, sige at så mener jeg du er bedre værd.
Hej Esma Jeg har læst alle indlæg igennem fordi jeg selv har været ude for noget tilsvarende for et stykke tid siden. Det er så trist og fylder så meget når et menneske, man har følt sig tæt på, pludselig viser sider af sig som man ikke kan forstå. I mit tilfælde viste det sig på et tidspunkt, hvor jeg, som normalt er den stærke der hjælper andre, var i en virkelig alvorlig krise. Jeg fik formuleret mig uklogt og fik netop sagt at nu havde jeg brug for forståelse, men blev så bare mødt med at hun havde da også problemer. Det vidste jeg godt for det snakkede vi ofte om, men det var som om det blev en konkurrence om hvem der havde det værst. Lige meget hvad jeg sagde blev det vendt som om jeg blot var ude på at skade hende, jeg som så ofte er gået på kompromis med mine egne ønsker for at styrke et venskab. Det er så svært for mig at forstå at hun kan tro, at jeg vil gøre sådan noget bevidst, hvad jeg har sagt er udsprunget af min egen deprimerede tilstand, men det vil hun åbenbart ikke tro. Jeg har undskyldt flere gange, men det er åbenbart ikke nok. Nu har jeg så valgt at trække mig fra samværet, men vi kan stadig mødes som almindelige bekendte, og lave ting sammen der ikke på nogen måde involverer os følelsesmæssigt. Det er et stort tab, men jeg kan ikke se at jeg kan gøre noget for igen at opnå den nærhed, jeg troede, vi havde. Måske har det hele tiden været en illusion ? Jeg har heldigvis 3-4 andre meget tætte veninder, som jeg kan bruge i forhold til det at tale om ting der involverer mig meget følelsesmæssigt, heraf nogle som jeg kun har kendt i 5-6 år. Så det kan godt lade sig gøre at finde andre, der kan være der for en når man har brug for det, er min erfaring. Så mit råd til dig er. kik dig om og se om du kan finde andre du spiller godt sammen med, og hold venskabet med din kusine på et laver blus i nogen tid endnu. Måske finder I så sammen igen, som to voksne, selvstændige personer. Men ondt, det gør det stadig, efter flere måneder. Marianne
Hvorfor er det ikke far og mor som flytter ind og ud hver anden uge? INGEN forældre vil byde sig selv, at de skal rykke ind og ud af 2 boliger, med 1 uge hvert sted, hvordan pokker kan man så få tanken, at det er rart for børn? Det er den mest tåbelige ting, som overhovedet er lavet. Det kan kun være lavet af mennesker, som IKKE selv vil lide, og samtidig IKKE vil give efter.... Mange vil sige, at børnene har det godt med det, men hvorfor prøver de så ikke selv, bare i et enkelt år???????? Jeg har delt 2 børn, med hver sin far, og jeg ville 100 gange heller lade mit barn bo fast ved faderen, end tvinge det til denne livsstil... Jeg ved nemlig, at jeg ALDRIG ville kunne leve sådan selv, så det kunne jeg ALDRIG finde på at byde mit barn....
skilsmisse barn. Jeg kan huske at jeg var glad for at jeg havde en "base" som var hos min mor. Hver anden weekend pakkede vi tasken, og jeg blev kørt over til min far. Når andre spurgte hvor jeg boede sagde jeg hos min mor. Det var der jeg havde mit tøj og min sager. altså min base. Mine forældre boede ikke mere end 3 km fra hinanden, så da jeg blev ældre cyklede jeg frem og tilbage også i hverdagene. bestemte mig så for da jeg blev 15 at nu ville jeg bo hos fattermand. Det havde min intet imod, og vi flyttede mine ting osv. Havde dog stadig et værelse hos min mor. Så når min far blev riiigtig dim tog jeg hjem til min mor 
er det for en side du hentyder til? Tak for jeres svar   .. Christine
Jeg vil give Vibs 1 fuldstændig ret. Jeg har altid tænkt "rædselsfuldt" og "super egoistisk" når jeg hører nogen der byder deres børn det - jeg kunne absolut ikke selv tænke mig at bo 2 steder med hveranden uge hvert sted.
Jeg kan bare sige ekko ekko Vibs1. Spørg lige hvor mange som ville dele deres HEST på den måde, og sende den i ny opstaldning 4 x om måneden. Der ville blive et RAMAskrig herinde om dyremishandling osv. Men børnene? Arh, det er helt ok!  :Pia
Link   det er for folk uden mandsmod at antyde 
Hvorfor er det værre at de bor en uge hvert sted, end at de skal derhen hver 2. weekend, og måske en hverdag i løbet af ugen? Hvorfor ikke lade dem ha' to hjem de føler sig mere hjemme i, end at de føler sig som gæster i det hjem hvor de kun er 4 dage om måneden? - Hvis nu begge forældre har et fint stabilt liv, og ikke bor for langt fra hinanden så det kan fungerer med skole? Jeg tror jeg ville foretrække at skifte hjem hver 2. uge, fremfor at føle mig fremmed i min ene forældres hus. Det kræver selvfølgelig at mor og far kan finde ud af det sammen, og lave en god stabil hverdag begge steder og samarbejde om tingene. - Og ikke bare er sårede og egoistiske, og gør alt for at ødelægge det for den anden.
jeg synes noget af det vigtigste er at afstanden mellem to forældre ikke er for stor. Jeg er selv skilsmissebarn og boede hos min mor, men min far boede meget tæt på. Jeg var ikke ret gammel da jeg selv kunne tage hjem til min far i hverdagene, også selvom han ikke var hjemme. Jeg skulle ikke krydse nogle store veje efter skole for at komme op til ham og så hentede min mor mig når hun kom hjem fra arbejde. Vi boede hos ham hver anden fredag til søndag og så i perioder en hverdag i ugen. Da han så fik en ny kone som jeg ikke kunne udstå ebbede det hele mere ud. Han flyttede længere og længere væk og jeg kunne ikke længere komme når jeg gerne ville. Jeg følte mig ikke tilpas i deres nye fælles hjem og den dag i dag har jeg ikke rigtig noget kontakt til ham. Han har selv valgt mig fra ved at flytte så langt væk og vælge hende og hendes familie frem for mig og min søster. Tror at det vigtigste som skilsmisseforældre er at begge parter altid vælger børnene 100% før alt andet. Ellers føler man sig godt nok let uønsket.
       Godt skrevet Illum     
har to hjem - et den ene uge og et den anden uge. Det bliver hurtig en vane. Det ville da være langt mere vanskeligt at skifte den voksne ud i samme hjem, hvor når mor var der, at der gælder disse regler og når far er der gælder nogle andre. Og så er der jo en grund til at de to voksne ikke skal bo sammen - så hvorfor skal de dele hjem? Ville da finde det besynderligt at have et hus - men mine børn og mine ting med en far og en ny kvinde - føj da! Så hellere dele hjemmet ligeligt mellem børnene. Nogle børn har ikke været vant til andet og jeg tror ikke det er dårligere skruet sammet i hovedet, krop og sind, end et barn der har 1 bolig. Så længe børnehave/skole og kammerater er de samme så ser jeg altså ikke noget problem med det.
Jeg har den holdning, at tro holder man i kirken.... at tro det er godt, er ikke nok.... Der er rigtig mange børn som lider vanvittigt under de forhold, der er sagkyndige som udtaler, at det er helt horribelt at man byder børn sådan.. og at det KUN kan være fordi far og mor ikke kan blive enige, så bliver børnene straffet af det... der er ligeledes lavet undersøgelser af det, som IKKE har et positivt resultat for delebørnene.... Børn har brug for ét sted, hvor det er HJEM, at de er mange dage ved den anden er fint, men der skal være ét hjem, og ikke 2... Derudover så udtaler mange, som har levet sådan, at det er enormt svært, fordi de er gæst - bare en uge af gangen... Når man læser undersøgelser hvor disse børn har udtalt sig, så bliver man altså vidende på en anden måde, end at tro.... Alle disse ting er ikke rimelige blot at sætte til side, fordi man tror, at det er okay.... Jeg kan overhovedet ikke se, hvorfor man ikke kan indrette en fælles lejlighed, hvor barnet har sit hjem. Barnet flytter ikke, det gør far og mor på skift... Eneste grund til, at det ikke er rart er, at det pludselig bliver far og mor, som blive gæst i eget hjem....Men selvfølgelig kan det fungere, det er blot smadder træls for den voksne..... Men hvad - det er jo langt langt lettere, bare at påstå, at det er godt for barnet, man lider ikke selv, og man skal ikke selv skifte forældre/hjem hver uge.....
Jeg tror altså ikke på at det er så stort et problem, - det hele afhænger af om forældrene kan få det til at fungere, og føler barnet sig som en gæst hver 2. uge hos far, føler barnet sig vel også som en gæst hver 2. weekend hos far. Jeg kender børn som bor sådan, og de har INGEN problemer - men de føler sig tværtimod hjemme begge steder. Men igen, det kræver at forældrene gider droppe deres egotrip og få det til at fungere. - Men er sjovt som når folk blir skilt, så er den anden part jo en forfærdelig forældre og kan sleeeet ikke finde ud af at passe barnet, - og det er jo som oftest moren der er den eneste der kan finde ud af det. Jeg er godt klar over en skilsmisse sjældent er behagelig eller noget og at der er mange følelser indblandet. - Men helt ærligt, hvis man ville ha' barn sammen med manden mens man boede sammen, og mente han kunne være en god far, hvorfor ændrer det sig så fordi man bliver skilt? Nogle børn kan klare at bo en uge hvert sted, nogle kan ikke, - det er vel også forskelligt fra barn til barn, men jeg mener stadig på at bor de stadig så tæt at skole, børnehave, venner etc. stadig er indenfor rækkevidde, så lider børnene ingen last af at bo en uge hvert sted. - Jeg vil mene at kan forældrene få det til at fungere, så er det en fin måde for børnene, og de kan ha' et hjem hvert sted, i stedet for at det ene kun er et sted man er hver anden weekend, og det måske ikke er så spændende. Jeg synes kun det er godt hvis begge forældre bliver mere tilgodeset, for tror at alt for ofte så mister barnet ellers den ene forældre! Tilgengæld mener jeg også, at nogle forældre skulle ha' en huskekage, om at de ER forældre. Det er måske super nemt for mig at sidde og ha' den holdning, - jeg har ingen børn, er hverken gift eller skilt eller noget. - Tilgengæld er jeg selv "skilsmisse" barn, og mine søskende er skilsmisse børn, og mange jeg kender er det.
Det er godt du har en mening, og ja, det er let uden børn o.l. Men man er altså også nød til at lytte til fagkundskaben, og mange der, er altså overhovedet IKKE varm på den boligmåde... Jeg siger ikke, at mor er bedre end far. Faktisk tror jeg tit at far er bedst. Men jeg er god til at lytte til fagfolk, for de har viden, vi andre tro - og med tro kan man ikke byde et barn en fremtid, det skal være med viden og forstand.... En af de ting fagfolk også ved er, at børn IKKE er ærlige, når far og mor spørger, for børn er smadder loyale.. så det skal IKKE være far og mor som udspørger, det skal være totalt uvildige, som evner at gøre det rigtigt..... Men nej, jeg tror ikke på ideen, jeg er på side med fagfolkene her...
Jeg tror det afhænger meget af situationen. Bor mor og far langt fra hinanden, sådan at barnet også skal skifte miljø og vennekreds? Eller bor de så tæt på hinanden, at barnet stadig er i samme lokalområde? Er den ene forældre 100 % kompatibel til at have barnet fuldtids? Eller passer det bedre til personlige ressourcer, at ansvaret deles? Kan forældrene samarbejde? Eller bruger de barnet som et medie for at gennemtrumfe egne indestængte sårede følelser? ... Hvis forældrene fx. bor tæt på hinanden, samarbejder godt omkring barnet, og ingen af dem går rundt med et indestængt ønske om at "eje" barnet 100 %, - så tror jeg det kan fungere godt. Men alfa og omega, er om forældrene samarbejder godt.  Derudover kan der jo opstå situationer i mors eller fars hjem, der gør at sagen bør tages op til vurdering igen, fx. hvis der flytter en ny kæreste ind og denne evt. har børn... osv osv... Man må jo hele tiden se på, om barnet ser ud til at trives under de givne omstændigheder. Det er jo meget individuelt, hvad børn/mennesker kan tåle, og hvordan forskellige situationer tackles.
Og den holdning blev endnu mere sikker, da en tidligere kollega fortalte en "sjov lilel historie" om sin lille søn. Den lille var nemlig delebarn med 1 uge her og en der - og en dag på vej hjem fra børnehaven spurgte han så sin mor "mor, hvor bor jeg egentlig" Tryghed er et af de mest basale behov vi mennesker har, og det at have en fast bopæl - noget vi kan kalde "hjem" - er for det fleste af os en vigtig forudsætning for tryghed. Den tager man fra et barn ved at sige at det skal flytte hver uge. Jeg ville ikke kunne acceptere at leve på den måde, det må være vildt stressende - hvorfor skulle et lille barn så?