for ca. 1½ månede siden fandt vi ud af at min kære dejlige far er meget syg af kræft.. jeg tror aldrig at jeg har været så tæt på kræft og det at være så alvorligt syg før, jeg tror aldrig jeg har oplevet så meget kærlighed til min far som jeg har nu..  jeg er kun 16 år, og de vil ikke fortælle hvor lang tid han har tilbage, men det lyder som om det er SNART.. (2 år..) det er helt ubeskriveligt.. helt ubeskriveligt !!! har du oplevet det samme? har du mistet din mor eller far af kræft?
hej først. nyd din sidste tid med din far. jeg mistede min mor pludseligt (dog var hun dødeligt syg af sygdom - ikke kræft). så jeg ved hvordan det er at miste. dengang var jeg kun 18 år, og jeg forstod slet ikke alvoren og pludselig var hun væk. her for 1 år siden fik min far så kræft (der var jeg 28). lægerne næsten lovede at han nok skulle blive rask. men så fandt de ud af at hans nyrer var for svage til kemo. så han kunne kun strålebehandles. dette hjalp ikke, så de måtte ty til operation. i den periode fra de stoppede strålerne til de valgte operation var min far meget syg, faktisk dødssyg. jeg var dagligt bange for at miste ham. både til kræften, men sørme også pga psykisk nedtur. de fik så fjernet al kræften siger de. og det er jo dejligt, men desværre kan sådan noget alligevel godt gemme sig og komme igen. men jeg ved hvordan det er at miste en forældre, så nu bruger jeg megen tid med min far. for hvis det skulle gå galt vil jeg huske tilbage på en god tid med ham. så det bedste jeg kan sige. vær optimistisk for din fars skyld. behandl ham som en der ikke er syg. og husk at fortælle ham de ting du gerne vil have han skal vide, så du ikke står tilbage og har meget du gerne ville have sagt. sådan var det nemlig for mig med min mor. så mange ting jeg ikke fik sagt.
jeg bruger rigtig meget tid med min far, jeg nyder at have min far ved mig, jeg er lykkelig over at han bare lige stryger mig over håret. men jeg synes også det er rigtig hårdt at se ham være syg, han er RIGTIG syg.. altså syg af kemo. -jeg har en rigtig sød kæreste jeg er ved når det hele lige bliver alt for meget, så har jeg oftes brug for bare lige at se min far er her endnu .. tak <3
men en hjerneblødning der gjorde min far total lammet - og uden sprog. Det var rædselsfuldt. Lukkede mit firma og "passede" ham indtil han lukkede sine øjne. Det tog 10 måneder. Og de værste i mit liv. Håbet om at han måske skulle, eller kunne blive bedre. Og hans håb i en færdig krop, men stadig levende hjerne. Tilstedeværelsen gjorde ham glad. Hans tilstand gjorde at han ville dø. Elsk din far mens du har ham. Og vis ham det. Mere kan du ikke gøre. KH:)Annette der stadig græder 18 år efter....
min mands far- altså min svigerfar på 5 mdrs dagen for vores søns dåb, 9 dage efter min mands fødselsdag. Jeg var ca 4 mdr henne da de opdagede hans kræft. Han kæmpede i 14 mdr med alle prøverne, scanninger, operationer, kemo. strålingen nåede han aldrig til. De to gange han var tæt på brød kræften frem igen og kemoen startede forfra. Han havde akut leukemi - en type som går ret hurtigt som du kan læse. 14 mdr fra start til slur, på trods af behandling - ja man kan vel sige livsforlængende. For han ville ha været død på ik meeget mere end et par mdr maks som jeg har forstået og tror hvis ik han havde fået behandlingen. Alt i alt fik vi en god sidste tid - han og jeg snakkede meget om de ting min mand og ham el ham og svigermor ik kunne snakke om. han nød vores søn alt det han havde mulighed for - vi kom alt det vi havde mulighed for. Desværre nåede vi ik derud den sidste weekend som det var meninge - fordi vi var syge og ik ville komme og smitte ham naturligvis. Mandag aften gik han i seng, med ordene jeg er træt, vil du hjælpe mig "mor" (kælenavn til svigermor). Han havde haft besøg af de sidste der manglede, som fortalte om den sidste gerning de havde udført som han ville ha gjort før han forlod denne verden. Han rejste sig ikke igen - derfra nægtede han mad og væske, til han simpelthen slet ik kunne tag imod det el sige fra. 6 dage gik der uden mad og væske, hvor han lå i sin seng, blev vasket, skiftet tøj på, smurt sårene mv. før han gik bort. Onsdag ogtorsdag var virkelig ikke sjove - her påbegyndte man pga smerter den sidste smertelindring/behandling der ydes før en person går bort af den slags. Men medicinen skal rettes ind efter personen og det som disse må give. Den ene slags virker måske ik - det skal man først finde ud af- så gives et tilskud el en anden slags - her var det morfinen, som blev til stesolid, for at blive til morfin igen. Først var det hver 8 time- allerede gangen efter hver 6 time. Gangen efter igen allerede hver 4 og så hver 3 time. De første to dage havde han såååå ondt. han var som sådan væk - men kunne stadig høre os. Bare ikke kende os når han så os. Alligevel reagerede han på vores stemmer når vi var indeo g tale med ham - osse vores søn. Så i et el andet stadie har han jo forstået det avr os alligevel. Men hovedsageligt når han lå med lukkede øjne og var "væk". Han kaldte hele tiden på svigermor - når hun skulle på toilettet kaldte han, og jeg strøg derind. Han så forvirret og bange på mig fordi han ik forstod hvem jeg var. Fredag og lørdag var der ik et pip fra ham. Han gik bort Lørdag d 18/9 kl 18.05 med sin kone, søn og mig ved hans side. Netop den dag havde vi kørt min mor ud og passe vores søn for at tag derud igen og være lidt uden ham (det var ik helt nemt med søn og den situation på en gang selvom han charmerede alle medicindamerne hele tiden). 5 min. før aftaler vi at ryge en smøg før vi kører - svigermor kalder at det vist er nu og vi flyver derind. Man kan høre på hans vejrtrækning at nu slutter det snart. han får at vide igen at han endeligt skal give slip- ik skal tænke på os. Ik hænge på for os - vi skal nok alle passe på hinanden. Han forlader os - vi siger farvel og triller en lille tåre. Nu sidder du som 16 årig og tænker- at det her det er ski*de hård læsning. Og ja det er det på sin vis osse. Men jeg må sige - at kan man på nogen måde sige at døden og/el afskeden kan være smuk. Så var det, det denne afsked medm in svigerfar trods alt var. Det var helt stille - helt roligt... Et min og tre korte små vejrtrækninger senere var han væk. Vi var der hos ham alle tre. Jeg havde ventet det ville være værre at stå midt i det end det var. Men det var faktisk befriende hvilket jeg osse havde overvejt- efter den kamp, de smerter - alt det man havde set ham gennemgå. Det var godt for ham at få fred. Nu skal du ik tro jeg fortæller denne historie for at skræmme. Det gør jeg ikke. Jeg ved slet ik engang hvilken type cancer din far har. Det er ikke alle som går bort af kræft- mange faktorer spiller ind. Nok til jeg ik vil remse op. Men jeg sys - jeg vil lade dig vide, at når alt kommer til alt og man står midt i den situation. Så klarer man den. Man håndterer den. Man er der bare. Man skal bruge hver dag som var det den sidste - uanset om man tror el ved det ikke er. Man skal snakke omd e ting man ellers ik ville. Ikke frygte dem... Se tiden og behandlingen og ikke mindst din far an - nyd ham mens du har ham.
Både min mormor og onkel døde med 8 måneders mellemrum, mormor i Januar. Så her kender jeg det tæt på. Min farmor døde også af kræft, men var 9 år dengang og forstod ikke rigtigt hvad der forgik andet end jeg mistede min elsket farmor til englene. Vær glad for I trods alt har fået det afvide din far er syg. Min onkel var desværre så stædig, at vi familien først vidste han havde kræft og var død alvorlig syg 2 måneder før han døde. Man havde godt set han var dårlig og det, men han havde en jernviljle lige til det sidste, så ingen fattede mistanke men troede det blot var stress og alderdom, han blev godt 55 år, mener jeg  Jeg tror det er meget godt de ikke ville ud med hvor lang tid der er tilbage, både for jeres skyld men også først og fremmest for din far. NYD fuldt ud den tid I har med ham, sørg for ikke at omklamre ham eller snak om sygdom hele tiden. For det kan faktisk blive for meget for din far men også jer. Selvom tankerne er der at han er død syg, er der også brug for at lave gode minder. Tag alle de steder hend I/han magter, også selvom det er små bitte udflugter i zoo, eller andre steder han holder af. Grin, pjat gør alt det I plejer før han blev syg. Græd når der er behov for det da der også skal være plads til det. Tag billeder, lav video hvor I kan høre hans stemme så I har noget at se tilbage på når livet ebber ud. Tro mig sådan en video er GULD VÆRD, når man kan høre stemmen fra en man har kær. Stemmen er noget af det man ofte glemmer efter lidt tid   , så gør jer selv den tjeneste at forevige din far alle de steder I kan, lav dobbel kopi i tilfælde af brænd. For det er surt at miste gode minder. I gør jer selv en stor tjenEste ved dette, og vil sætte pris på det lang tid efter han ikke er mere. Men også så børnebørn kan få lov til at opleve ham selvom han ikke fysisk er til stede mere. Jeg håber for jer i har din far i 2 år og mange flere år frem, men desværre kan det også gå hurtigt og før man ved af det er det slut   Så nyd hver dag som var det sidste dag. Gør det til en vane at sige I elsker ham hver dag. Giv et ekstra knus m.m Da min mormor døde var der endnu mange ting jeg manglede at få sagt, gjort sammen med hende. Nåede desværre ikke over før hun døde da det var for sent. Og det fortryder jeg af hele mit hjerte den dag i dag. Dog skrev jeg et langt brev til hende der kom med i kisten, og fik lov til at bære kisten med ud fra kapel inden hun blev kørt i kirken, og det er jeg utrolig beæret af jeg nåede at opleve trods alt. Jeg har endnu ikke været parat til at være ved hendes gravsted, men skal ned (FYN) og se det her inden længe, og det bliver med tårer og ondt i hjertet. Så lov mig en ting, sæt pris på hver dag du har med din far, og nyd det. Fortæl ham det du har brug for, og græd over for ham hvis du har brug for det. Det er ikke flovt at vise kærlighed ej heller over for en man har kær.
Min far fik for snart halvandet år siden konstateret kræft. Først var det en de kunne fjerne med operation -jubi tænkte vi, men så åbnede de ham, og den havde spredt sig til leveren og en lymfeknude. Han røg til videre behandling på rigshospitalet, da de ved mere inden for sjældne typer, som Herlev mente han havde... Kemo behandling gik igang og den virkede, han fik også stråling i hjernen, da den åbenbart kan finde på at sprede sig dertil. Der er en grund til de ikke kan sige hvad prognosen er, og det er at den er forskellig for alle... Min far bliver nu scannet hver 3. måned, og vi er bange hver gang. De første 2 år er de mest kritiske og vi har nu overstået det ene. Men ja, min gik helt ned psykisk, og min mor var desværre ikke til meget hjælp. Jeg tog hjem til ham hver dag, for at holde ham i gang, bare med dagligdags ting. Nu hvor alting går godt, er jeg stadig hos ham i hvert fald hver anden dag. Jeg er 26 år, og blevet helt hysterisk angst for at miste ham. Jeg gik ned med stress da det begyndte at gå godt med ham, da jeg så pludseligt kunne få plads til at "føle" mig selv igen. Du må sørge for, som de andre også skriver, at få talt med ham om alt og intet, og vær' sammen med ham så meget du kan. Men husk også dig selv, og få talt med andre om det, og mærk efter hvad dine behov er. Det er nemt at glemme sig selv, fordi alt andet lige pludseligt bliver så ligegyldigt. Du er velkommen til at skrive, hvis du vil ud med tanker, stille spørgsmål eller lign. Håber i kommer godt igennem det. Hilsen Aino
Ved ikke om overskriften er så sigende, men på hvilke tidspunkter af dagen er I hos hesten. Er I hos hesten hver dag, og hvor længe? Hvad gør I hvis der er dage hvor I ikke har tid til hesten?
Det er pt. meget forskelligt hvornår jeg er hos hesten, da jeg har meget svingende arbejdstider på mit praktiksted.. Så nogle gange om morgen, andre gange om eftermiddagen... Men er hos hesten hverdag, men selvfølgelig er der dage hvor man ikke har tid (hvor man altså priotere noget andet).. og så afhænger tiden hos hesten jo også om jeg skal ride eller ej.. Men hvis jeg skal ride så er vi nok på de ca. 2½ time, hvis det skal gå stille og roligt uden stress..:) Hvis jeg ikke har tid til hesten, så har jeg enten min mor til at passe hesten.. ellers så passer staldejern hende, da vi er gode til at passe hinandens heste når vi skal noget..
I hverdagene har jeg fri fra arbejde kl. 16.30 og er derfor hos hesten ca. 16.45. Så bruger jeg mellem 1½ og 3 timer, alt afhængig af om jeg skal ride, longerer eller hesten har helt fri. I weekenden svinger det meget, ang. hvad tid jeg kommer derned. Nogle gange er jeg der kl. 9 om morgenen, andre gange kl. 18. Jeg er forbi hesten hver dag, medmindre jeg ligger syg derhjemme. Hvis det sker, så er der altid en på gården som giver en hjælpende hånd!! Derudover bliver hestene lukket ind og ud, bliver fodret morgen og aften inkl. wrap, så behøver ikke komme hver dag...
Jeg er der som regel omkring kl. 17-18. Nogle gange tidligere, det kommer an på om det er mig som skal tage hestene ind og fodre. Men i går f.eks var jeg ude og ride omkring kl. 20.
jeg er hos mine hver dag, på forskellige tidspunkter men typisk 2,5-3 timer. nogle dage (som i dag hvor vi var på stranden med den ene og efterfølgende aftentur på den anden) går der lang tid derude fx 8 timer i dag. vi bruger også en del tid på at hyggesnakke, grille osv efter vi har været til hest. i love it 
Typisk er jeg hos hesten om aftenen - ankomst imellem kl. 18-19. Jeg har fuldtidsarbejde og har fri kl. 16, og så lige hjem og vende og så ned til hesten. Jeg er typisk hjemme igen omkring kl. 21. Jeg har ingen part, så det er mig selv hver dag  I weekenderne kan det svinge lidt og der kan jeg finde på at ride omkring kl. 17+. En sjælden gang fra morgenstunden, men det er altså ikke ret tit. Min hest er på fold til kl. 15 hver dag, og kommer derefter ind og får sit eftermiddagswrap. Herefter skal han sove! Det gør han hver eneste dag om eftermiddagen mellem kl. 16-18 (Altså han ligger sig ikke ned og sover i 2 timer, men i det tidsrum). Jeg nænner ikke at bryde hans rytme og vaner, så alt imellem kl. 16-18 er no go hvis det kan undgås  Hilsen Linda
Afdelingslederen er blevet kontakten og har fået forklaret situation - i pæn og venlig tone. Hun var meget forstående og undskyldte mange gange. Hun sagde, at hun ville tage en snak med laboranten. Jeg har aldrig mødt denne laborant før, så risikoen for, at jeg møder hende igen, er nok ret lille. Det er et stort laboratorie, og de har mange laboranter.