Ja, jeg gør. Jeg kan faktisk ikke tackle det. Jeg prøver at lade vær med at komme i situationer, hvor jeg skal tackle det. I min situation er det ikke angst, som i et stort angst anfald. Og igennem mit arbejde har jeg også passet døende mennesker, men på en eller anden måde kan jeg abstrahere fra det, og være professionel omkring det, når det er mit arbejde. Og det er lettere for mig at håndtere når det er ældre mennesker, som direkte siger at de ønsker det. + Jeg ikke behøver at forholde mig ret meget til "hvad der sker bagefter". For det er lige præcis dét som skræmmer mig - hvad der sker bagefter. Der er så mange teorier om det, at jeg slet ikke kan tro på en af dem fuldt og fast. Jeg vil gerne, fordi jeg tror at det kan give mig den ro jeg har behov for - men jeg kan bare ikke tro på det. Hvad nu hvis der slet ikke sker noget? At man virkelig bare er væk, alle tanker, ideer, oplevelser forsvinder bare? Nej, det kan jeg ikke forholde mig til. Det er for skræmmende. Forleden sad jeg og så et afsnit af private praxis. Og bagefter følte jeg et behov for at snakke om døden med min mor. Jeg spurgte hende om hun var bange, og det svarede hun nej til. Hendes bekymringer gik på mine mindre søskende - og hvad der skulle ske med dem. Hun var slet ikke skræmt af hvad der skete bagefter, slet ikke. Men alene det at snakke om det, fik mig til at stortude. Jeg aner ikke hvorfor! Og jeg har aldrig prøvet noget lignene. Jeg græd bare, krampe græd.  Jeg har overvejet at snakke med en præst om det, men jeg tvivler på at vedkomne kan overbevise mig. Og jeg synes også det er mærkeligt at gå til en præst og sige at man har brug for at snakke om døden, når man er 21 år gammel. Så jeg vil egentlig også gerne have forslag til hvem man kan snakke med om det. Der er jo ingen som har den endegyldige forklaring på hvad der præcis sker.
Ja jeg er desværre også en af de "heldige". Min dødsangst har jeg levet med i snart 25 år og det svinger meget om op og ned. Jeg har altid forestillet mig at jeg får de værste tænkelige sygdomme!! Efter jeg har fået børn har det taget til og jeg er skræmt over at skulle forlade dem hvorfor min angst har været meget stor de sidste år. Forrige år var jeg ved psykolog og det hjalp mig meget så hver gang jeg får en af mine tanker omkring døden, skal jeg hele tiden få mig selv overbevist om at det "kun" er tanker. Derudover fandt jeg også udaf, at jeg følte jeg ikke havde oplevet nok i mit liv og dermed ikke kunne give mine børn noget mindeværdigt omkring deres mor (misforstå mig nu ikke:-))Vi hev en måned udaf kalenderen og brugte den på at rejse sammen med vores børn. Det gav os virelig noget specielt og mig en indre ro. Jeg tror min angst stammer tilbage fra min barndom, hvor jeg blev passet ved en reserve bedste. Hendes mand var død og jeg blev ofte slæbt med på kirke gården - hvor jeg kunne læse mor og far på gravstenene og jeg kan huske følelsen af hvordan jeg troede det ville være at miste sin mor og far. Håber du får hjælp til din angst. Kærlig hilsen Pernille
tror jeg stammer fra min farmor som jeg boede hos som barn,vi boede sammen med min far farfar og min farmor som jeg betragtede som min mor   jeg var ti år da jeg oplevede hun døede mens jeg sad på skødet af hende. hun var altid i godt humør og jeg troede hun lavede sjov med mig da hun blev dårlig og satte sig i den stol hun altid sad i ,så jeg satte mig på skødet af hende og da jeg kikkede ind i hendes øjne døede hun. derudover var der ikke rigtig nogen der havde tid til at tage sig af at jeg blev bange og ked af det. jeg fik a vide at hendes halspulsårre sprng i luften ,meget brutalt fortalt til et barn på ti år kan jeg godt se idag. derefter oplevede jeg hun blev puttet i kisten og låget blev lukket ,det syntes jeg idag er det vemmeligste af det hele at forestille sig at man skal ligge i en kasse med låg på. jeg måtte ikke komme med da hun blev begravet ,det var ikke noget for en pige på 10år:( idag ville jeg ønske at de havde gjort døden mere naturlig så jeg ville kunne se den som en del af livet og ikke som noget meget skræmmende. jeg kan heller ikke lade være med at tænke at havde jeg kommet bare 10 min senere hjem havde min oplevelse måske været en anden.
jeg ved ik hvordan jeg har gjort- det begyndte da jeg var 13. Selv min læge ved det ikke. Jeg har prøvet at arbejde med det selv - om det er det som har hjulpet ved jeg ikke. Dermed ik sagt jeg ik har det endnu - for det har jeg. Men jeg tænker i det mindste ikke på det HVER dag mere 24/7 som førhen.
hvordan har du gjort det:)
Jeg har ikke døds angst ! dvs. at jeg har accapteret at det er noget, jeg ikke kan gøre noget ved. For godt 8 år siden, nåede jeg døden i et kort øje blik. pga blodmangel. Men jeg opholde mig heldigvis på et hospital, så de fik gang i systemet hurtigt og fyld blod på igen. Jeg var ikke bange, for jeg viste jo ikke hvad der skete/var sket, før jeg vågnede nogle timer efter, og der var det jo overstået, og endt godt !! Jeg har ikke tid eller lyst til at forlade denne jord, og de menesker der betyder noget for mig. men jeg vil heller dø end lide. Men jeg har kun levet lidt over 1/3 af mit liv, nu. da jeg er sikker på at blive ca 107 år  Men jeg ønsker kun at blive så gammel, hvis jeg er ved mit fulde fem, og mit liv giver mening. Men tro mig, jeg tror jeg tager en tur til på livets vej, engang..
Dem jeg har mødt med dødsangst er bange for at leve og derved bange for at dø. Dødsangsten var for dem "bare" en undskyldning for ikke at kunne holde ud at leve.  Det som har hjulpet disse mennesker har været selvudvikling - om det så er coaching eller via den alternative verden må folk selv vælge.  Ingen af dem fik noget ud af at gå hos psykologer/psykiatere og få piller - det gjorde kun angsten værre. .
jeg har kunnet gøre det, ved at accepterer at sådan har jeg det altså bare! Ved at accepterer det og sige, det er jeg- men det sker alligevel, og tænke- jeg håber så bare jeg ik ser det komme. (Den dag jeg måske ser det komme- hvem ved, måske forliges man der med tanken alligevel). Så har jeg mange andre ting at tænke på i dagligdagen ligeledes. På den måde tror jeg at jeg har fåetm ig selv abstraheret fra det - så jeg ik tænker på det 24/7 længere. Men højst i ny og næ. Derfor virker det ik nødvendigvis for andre. Raum: Den kunne jeg godt tænke mig blev udspecifiseret- simpelthen fordi jeg ik forstår det...
At leve er at være tilstede i nutiden.  De fleste jeg har været i kontakt med som har været dødsangste har konstant tænkt på fortiden og fremtiden. På hvad de har hørt af slemme ting der kan ske ved at læse medier/se fjernsyn.  De har fjernet sig fra at være tilstede i nutiden. Dødsangsten når man kommer "ind til benet" er en undskyldning for ikke at være tilstede i nuet = at leve. Var det mere forståeligt? .
Jeg stiller her lidt spørgsmål... I min verden, er det ok  Mange gange er det uvidenhed eller dårlige oplevelser der sætter gang i den negative proces. Der er forskellige former for dødsangst, men der er hjælp at hente, en af de bedste behandlinger jeg kender til er hypnose,kan også fåes på lydbog. Anja
jeg forstår godt hvad du mener og jeg tror også det er rigtigt hvad du siger ,men at være til stede i nuet kan for mange være svært når det underbeviste som har hværet sket i fortiden bliver ved med at drille:) det er noget man skal lære.og at tænke på fremtiden kan også være svært at lade være med hvis man hele tiden frygter det værste. man skal lære at trække vejeret ringtig evt motionere godt for spændninger og lære at kontrolere sine tanker .
Helt enig - derfor nævner jeg selvudvikling som en fremragende metode og i den slags selvudvikling jeg kender til, der handler det OGSÅ om kost og motion OG ISÆR kropsforståelse. .
at medicin kan hjælpe folk igang med at få overskud til selv at gøre noget ved det hele
bamzzzze ?pony? :  Det er muligt at piller virker for nogen. Jeg har bare ikke mødt disse personer endnu - hvor piller/psykolog/Psykiater kunne klare det alene uden selvudvikling også.  Men ja - er det meget slemt så KAN piller hjælpe med at få en ned i en MEGET kort periode. Længerevarende pille-brug ser jeg ingen nytte af. .
det ved jeg fordi jeg har prøvet at stoppe med dem et par gange og hver gang røg jeg ned igen. jeg tror aldrig jeg ville turde at stoppe igen ,jeg ville ikke orke at ryge ned i det hul en gang til
også gøre noget selv
Det gør jeg i høj grad. Og det er faktisk ikke lige noget jeg kan håndtere. Lader bare være med at se for mange film og sådan, med død og ødelæggelse. For så bliver jeg totalt skræmt!!
Hvis ikke du ønsker at ændre på noget skal du vist finde dig en mand der deler din interesse. Men selv om det lykkes er jeg ikke sikker på at et forhold vil fungere for dig hvis du ser så sort/hvidt på tingene som dit indlæg giver indtryk af (og det gør du sikkert ikke, men jeg har kun det skrevne at forholde mig til). Et forhold kræver kompromiser som andre også nævner. Du skriver at du ikke har noget imod hvis han har en interesse som han bruger lige så meget tid på, MEN hvornår havde du så tænkt dig at du skulle se ham (det er altså virkelig mange timer du bruger udover alm. arbejdstid)? Kan ikke se at der ville være meget forhold over det. En helt anden ting. Det der med at miste sig selv. Det tror jeg ikke lige du er typen på. Ingen har nogensinde mistet sig selv ved at forsøge med et par kompromiser. Er man ikke glad under de forhold kompromiserne giver, jamen så skal det jo ikke være sådan, men man skylder sig selv og sin partner at prøve hvis følelserne er der. VH Line
Forstår simpelthen ikke hvordan i kan nå det hele på 2 timer  Men jeg er vist også ret langsom med tingene, eller jeg kalder det selv for at være omhyggelig   Bruger laaang tid på både udmugning og at strigle osv, men jeg nyder det virkelig og hader at stresse!! Jeg er jo ikke helt ude af stand til at gå på kompromi, der er som sagt masser af tid i weekenden. Derudover har jeg ikke fuldtidsjob, så der er også flere dage om ugen, hvor jeg er hjemme om aftenen. Men jeg nyder altså også at have nogle dage, hvor vi ikke ses!! Dejligt at høre, flere af jer har fundet kærester der deler jeres interesse, det vil da helt klart være det ideelle for mig også, men der findes ikke så mange mænd der gider heste. Ham jeg var sammen med før, syntes de lugtede fælt og ville absolut ikke med i stalden. Jeg tog ellers med ud og se fodbold indimellem, selvom jeg syntes det var dræbende kedeligt. Hans sidste undskyldning for ikke at tage med i stalden (kort før forholdet sluttede), var at der var for mange unge flotte piger at se på og det kunne han ikke styre. Ville begynde at flirte med dem og så ville jeg jo blive sur, ergo var det bedst ikke at tage med. Der stod jeg altså af!!! Det hele er nok en blanding af, at jeg ikke er den nemmeste at være sammen med og at det har været de forkerte jeg er rendt ind i 
Ja du er nok rendt ind i de forkerte   De to jeg har haft som accepterede var begge bløde mænd   De umodne der er for smarte dur nok ikke rigtigt!
Ja, jeg er en af de heldige som har en kæreste der siger- Brug mere tid på dine heste. De koster en del, SÅ skal de også bruges.   Så jeg får aldrig brok over dem, de står hjemme og kæresten muger, da jeg ikke kan tåle det. Så holder jeg huset rent stort set   God fordeling. Han ved godt hvor meget mine 2heste betyder for mig, og nok også at han ryger først, hvis det kommer an på det  Også da de stod opstaldet ude, var der aldrig noget brok... Bare jeg fik lavet mad mellem 17 og 18.30. Så var han ligeglad.
altså jeg kan faktisk godt forstå at det kan være svært at finde en kæreste der vil acceptere du bruger SÅ meget tid i stalden hver dag. -hvornår skal i så have tid til at være sammen? min kæreste har aldrig brokket sig over at jeg har heste, men jeg holder så også hest på en helt anden måde end dig, og er nok knap så ambitiøs, -for mig er det p.t. en god dag hvis jeg både har tid til at kramme og strigle på hestene, og evt. ride en lille tur, -oftest når vi ikke længere end en strigling, for egentlig så gider jeg ikke ride udenfor når det er vådt, koldt og blæser. om sommeren til gengæld, rider jeg nogle lange ture, oftest af 2-3 timers varighed, og så må min kære mand jo bare tage over med børnepasning og husholdning, -til gengæld brokker jeg mig heller ikke hvis han tager på weekend ved hans kammerat, -der skal være plads til os begge, men man ER nødt til at indordne sig og give plads til hinanden hvis man vil have et vellykket forhold.
Nu bor jeg ikke sammen med min kæreste, men når min kæreste er her på besøg hos mig. Dropper jeg næsten hestene, han er den vigtigst for mig - især vi bor ikke sammen. Men ellers hvis jeg tager ud til hestene tager han ALTID med, selvom jeg fortalte til ham at han kan godt blive hjemme, det vil han helst ikke   Men jeg har jo 3 rideheste nu, som han kan låne en - den ældste hoppe som han kan ride lidt på. Jeg bruger ellers max 1½ timer i stalden nu. Jeg brug kun 5 min at strigle og sadler op på hesten, og ride ca kun ca 20 minutter ( det er en ung nytilredet hest ) Så er der fodring tid til den redethest og smide hesten ude igen ( på løsdrift )samtidig check efter andre heste om de har godt 
...og som udgangspunkt kan jeg godt forstå din holdning,jeg har selv haft det sådan,dog var mit med arbejde,som jeg næsten var gift med,men det er,for mig at se,i princippet det samme. Jeg er nået til den konklusion,at vil man være i et forhold,giver man så ikke slip på lidt? altså for at få forholdet til at køre? det er ihvertfald den lektie jeg har lært,vil sige det er nogen lidt trælse lære penge at betale,hvis vi taler om forhold,der er døde,og man har den umiddelbare synder...jamen,hvorfor så ikke gøre noget ved den? jeg ved godt det er nemt at sige,man skal give slip,jeg ved godt ,det kan man bare ikke lige,og jeg ved også godt at det sikkert er blevet pointeret fra din side,at det var hestene som stod meget højt hos dig.. så er det jeg tænker.. (og nu får jeg hug! men det er der ikke at gøre ved så) Hvorfor er det så du ønsker en kæreste? Hvis du ikke er villig til at give lidt elastik på det plan,ja så lyder det som en temmelig kompliceret opgave? Bare min holdning - men god debat ellers synes jg   dejligt når tingene kan holdes i en fair tone. Bo
Nej, du får skam ikke hug, for et stykke af vejen har du da ret  Jeg vil ikke have en kæreste lige pt, men på sigt kunne jeg måske godt tænke mig at finde en og finder jeg den rigtige, vil jeg også være villig til at gå mere på kompromi. Det er jo nok også et spørgsmål om at finde en, som jeg bliver glad nok for, til at jeg omlægger min tid lidt. Det sidste forhold jeg var i (som ikke varede ret længe) var nu heller ikke "planlagt". Jeg var ikke på udkig efter en kæreste, men det startede som venskab og udviklede sig så til mere. Måske lidt en fejl fra min side af, eftersom jeg nok ikke var klar til et forhold, men jeg var netop meget ærlig omkring det og sagde fra starten af, hvor meget tid jeg bruger i stalden og at jeg havde det bedst med at vi bare var sammen et par gange om ugen. Dette var som sagt helt fint med ham i starten, men det ændrede sig så hurtigt  Jeg har læst jeres svar flere gange og får en ide om, at de fleste af jer mener, at hvis man skal have et forhold, så skal man også tilbringe meget tid sammen og der er jeg så åbenbart anderledes indrettet. Kan man ikke have et forhold, hvor man ikke bor sammen og så er sammen 2-3 dage i ugen?? Man kan både nå at savne hinanden lidt og pleje sig selv, venner og interesser og tiden sammen bliver så meget bedre - kvalitet fremfor kvantitet!!! Er et forhold på de præmisser så utænkeligt? I min verden er det ideelt, men det er vist ikke mange der deler det synspunkt??
Altså jeg tror bare at de fleste der vil have et forhold, hvor man ses et par gange om ugen, er i teenagealderen, og har altså ikke et særlig seriøst forhold.. Jeg tror personligt det er svært at opbygge et stærkt, seriøst forhold på de betingelser. Men selvfølgelig, hvis man egentlig ikke ønsker det skal udvikle sig til mere, er det jo fint nok.. Jeg tror bare det nemt ville dø ud når der ikke kan bygges noget op, og der ikke er udsigt til nogen udvikling.
jamen jo..det er som sådan nok en god ide' det erda også det jeg selv ville starte ud med når den tid kommer  men tror du så ikke hurtigt,det vil udvikle sig som det sidste forhold du beskrev? Og der er jo også den mulighed,at begge parter bliver så glade for hinanden,at man bare er mere sammen? jeg har ikke svaret,men omvendt tror jeg det kommer mere naturligt til dig,mht. prioriteter,den dag der er en partner? Bo
Er det i det hele taget muligt at finde en, der lever op til ens ønsker på dette punkt   ? Jeg har i mit voksne liv beskæftiget mig mere seriøst med tre mænd, som hver især har været meget forskellige i deres tilgang til hestene, men fælles har været accepten af min hobby. Den første tog det helt overhånd for! Han gik (i de 8 år, vi var sammen) fra at være bange for at gå ind i en stald til at mønstre for folk, selv "ride" lidt, holde i de unge, når jeg skulle i sadlen og sågar håndtere hingste. Desværre blev han også bare så klog, han kunne undvære hovedet, hvilket gav problemer. For han manglede totalt indfølingsevnen, men lukrerede på sin fysik. Og lige det med at "mærke" hesten, kunne jeg ikke give videre til ham. Det endte faktisk med, at jeg forærede ham min avlshoppe, og så kunne han disponere over den, og jeg fik så til gengæld luft til at administrere managementet af resten   . Bevares, det startede fantastisk med, at han gad køre mig rundt til stævner og rigtig ofte var med i stalden, hvilket jeg bestemt værdsatte dengang. Men for pokker, hvor blev jeg kvalt af ikke at have mit eget frirum. Nummer to var fra starten gjort bekendt med prioriteringslisten: 1) Hestene 2)Ham. At han så fik byttet om på det hen ad vejen, er noget andet   . han var rigtig flink til at hjælpe med at muge i en periode, men der var absolut ingen grundlæggende interesse for heste. Og der kom jeg altså til at savne at være forstået, når jeg enten var høj af en fed tur eller frustreret over noget i hesteholdet. Nummer tre er så det, nogen af jer kalder "hestemand". Jeg nyder den faglige sparring og mere professionelle indstilling til hestene (ja-ja, skyd mig HN   ). Og den hestefri del af tilværelsen er bestemt ikke ringere sammen nu. Det er ret nyt, men jeg kan da mærke, at jeg skal vænne mig til, at han er langt mere kompetent end jeg på mange områder, hvad angår min hobby. Og at det måske lige pludselig er mig, der bliver prioriteret efter noget hesterelateret lige pludselig!! Mvh Mia
Nu har jeg siddet og kigget på din tråd et stykke tid og bliver nødt til at blande mig. I mit liv handler det ikke om tid på heste, men på de 3 her:   Jeg træner hun på højt plan og meget tid går med træning. Ofte ender man med at sidde i klubhuset og snakke, eller hjælpe nogen andre med at være figurant eller lign. Anyway så gik jeg ud af et forhold efter 8 år hvor dette (mere eller mindre) var tolereret. og at ende på single markedet med de 3 i bagagen var bestemt ikke nemt. slet ikke når de fandt ud af HVOR meget tid det reelt var. Jeg var i et forhold on-and-off i et års tid, han ville mig gerne, men sagde flere gange at han var decideret jaloux på den tid jeg brugte på hundene. Lidt efter lidt kom det frem at han forventede at når vi flyttede sammen så skulle jeg være derhjemme og vente på han kom hjem. Han formåede sågar at sige at han kunne da sagtens være flexibel. maden kunne da godt stå på bordet 18.30 istedet for kl.18.00! Jeg var målløs! Skal siges han arbejdede meget og sagde ærligt at han ville have det bedst med at jeg var hjemme når han gjorde det for så behøvede han ikke at konkurrere med nogen. Behøver jeg at sige dette forhold var dødsdømt? Nu sidder jeg så i sofaen i et lille hus på landet. I sofaen ved siden af mig ligger en sort schæferhvalp på 10 mdr. Mine 3 ligger i kurven og bobler. Den lille sorte er min livs kærligheds.   Jeg mødte ham for 11 år siden og vi har været venner altid. pludselig en dag opdagede vi bare at den vi altid havde ledt efter var lige der. Vi deler interessen for hunde og han træner ligeså meget som mig. Der er den der forståelse for at der skal trænes for at nå mål og netop pga. dette er der jo også mange ting der langt hen af vejen bliver lettere. For når vi er færdige med hundene hygger vi igennem. Vi har f.eks en dag om ugen hvor vi spiser GOD mad sammen. Vi står i køkkenet et par timer -sammen. Vi bruger lang tid med at spise og hygge. Sønnen er passet og vi er kun os. Vi tager på dates og laver sjove ting, og vi kan tale om alt. Tror såmænd ikke kun det er hestene det handler om-tror det handler om du skal finde "HAM". Men når man har en hobby der kræver lidt ekstra så vil man nok hurtigere sortere fårene fra bukkene. Har f.eks en veninde der er kæreste med en racerkører. Han bruger SYGT meget tid på den bil og på banen men han er GLAD når han kommer hjem og så er hun også glad. Det er det det hele handler om! Ikke at begrænse hinanden men at bakke hinnaden op og finde MULIGHEDERNE! 
Hej Nu ved jeg ikke hvor mange heste du skal passe og ride hver dag. Men min 15 årige datter bruger ca 3 timer dagligt. Hun har to konkurrance ponyer, som skal rides en lille time hver dag pr pony samt hendes unghest på 3 år, som hun rider ca ½ time hver anden dag. Hun skal selv muge og give halm og wrap, samt blande foder til dyrene. Selvfølgelig bruger hun længere tid de weekender hvor hun er til stævner. Min datter bliver kørt ud på gården kl ca 16.30 og hun er gerne hjemme inden kl 20.00. Hun har så selvfølgelig hendes skole at passe inkl. lektier. Så jeg synes du bruger enormt meget tid i stalden. Hvis du virkelig var/blev forelsket i manden ville du meget vel bruge næsten alt din tid på manden og ikke hesten. Jeg tror simpelhen det er der hunden ligger begravet, du har ikke været forelsket nok. Jeg gad ikke selv at være kæreste med en mand, som ikke ville bruge tid sammen med mig, hvorfor så være kærester ? Og det er der jeg fornemmer du er. For selvfølgelig vil man som mand og kone have forskellige intresser og behov som man skal have dækket, der er jo ikke to mennesker der er ens, men hvis det hele tiden er på bekostning af den ene persons hobby,ville jeg også blive en brokke Marie. Jeg tænker hvad vil du med en mand ? er det bare @!#$, så få en bolleven i stedet for, og lad vær med at indlede et kæresteforhold, hvis ikke det er det som du er intresseret i.
Kan som sagt se, at der er stor forskel på, hvor meget tid man mener, der skal bruges på et forhold. Dejligt at høre, der er nogen af jer, der har forhold der fungerer, selvom i ikke ses hver dag. Så er der håb endnu  Jeg er kommet frem til, at det handler om at finde en, der ligesom jeg, har en hobby (eller arbejde) der tager meget tid og som også vægter kvalitet fremfor kvantitet med henblik på tiden der tilbringes sammen. Uanset hvor glad jeg bliver for en mand, så er jeg bare ikke den type, der har behov for at være sammen hver dag. Det er jeg vist blevet for selvstændig og egenrådig til. Som teenager var jeg gerne sammen med kæresten hver dag og hesten ku godt få både 3 og 4 fridage om ugen, men det har ændret sig gevaldigt med alderen. Workingdog: Det er da den perfekte mand du har fundet dig der!!! Jeg har også hund, en sort Schæfer på knap 2 år. Han kræver også en del tid med gåture og træning, men jeg træner dog langtfra på det plan du gør. Hvad jeg vil med en mand?? Jamen, det de fleste vil: et sundt og rart forhold, hvor man kan give hinanden plads og frihed til at være sig selv og så ellers nyde hinanden, når man er sammen. Og det mener jeg altså godt man kan have, uden at skulle være så meget sammen. Det drejer sig nok bare om at jeg finder den rigtige og mon ikke han pludselig dukker op.
jamen det sidste du skriver lyder da helt vildt fornuftigt,elelr misforstå mig ikke - det gør det hele,men mener bare du har fået flere rigtig gode input,på din situation  Håber det kører for dig,og du finder mr. good:-) Bo