Vores hunde er kun løse hjemme hos os selv, og det er ikke fordi vi ikke kan kalde dem til os, for det kan vi. Men der kan opstå situationer vi ikke er forbedredt på. Forstår godt du er irriteret.
Okay   Vores hun løber os løs hjemme ved os selv. Tak   for din besvarelse
Ja jeg spørger fordi at det faktisk godt kunne være min hund  Jeg er flov over det, men det kan også ske at vi ikke kan kalde ham til os - han løber også kun løs hjemme hos os selv, men han mener også at vejen er hjemme   - OKay det er så også kun os der bor her på vejen, men det sker da at der kommer nogen forbi aligevel. Men træls er det at vi ikke har opdraget ham ordentligt som hvalp, for nu er han faktisk nødt til at stå bundet, og det er jo ikke hundens skyld at vi har sløset  Men jeg kan godt forstå du er træt af det, prøv næste gang at henvende dig til ejeren og fortæl på en ordentligt måde at din hest er bange for deres hund, om han har mulighed for at passe på at den render efter jer. Hilsen Marianne
Jeg bliver os bange når store hunde går løse, og kommer hen til mig og min hund. der er nemlig før en hund som er fløjet lige i nakken på min hund   og min hund er en lille mini collie, altså en shetland sheepdog.. der blev jeg virkelig bange.
...jeg mødte en løs hund i skoven, var jeg sammen med en veninde, hvis hest også blev bange. Men min Quarter er en garvet kvæg-hest, som også kan finde ud af, at drive andre dyr. Så vi vendte på en tallerken og så "låste" han på hunden  Er du tosset hvor blev hunden bange, da den pludselig blev jagtet af 500kg Quarterhorse. Så kunne den lære det  Det skal dog lige siges, at det ikke er noget vi praktiserer, hvis hundene opfører sig pænt og ikke er aggressive. Min egen hund render løs på vores gård, men han forlader ALDRIG matriklen uden at være i snor. Så her kan alle ride, cykle, løbe...osv forbi, uden at blive generet. Til gengæld kører jeg i hundeskov med ham hver dag. Der kan han løbe løs og møde andre hunde.
Det er SÅ irriterende, og jeg har også prøvet det 3-4 gange efterhånden. 
jeg prøvede noget lignende engang med min lille pony, vi var med ponyklubben til skovturs løb med ponyerne, vi var nået frem til målet og holdt vil, min pony stod bundet til et træ og så var der to hunde der sloes/"legede" lidt vildt på pladsen, så løb de hen til min pony og for ind under maven på ham og rundt om ham, og ind mellem sulkyen og ham, og han blev så bange så han rejste sig og nærmest satte sig på røven og rejste sig igen. Var så ked af det. og de total dumme mænd gjorde bare intet, ikke noget som helst, de tog sig slet ikke af det. stakkels min lille pony, han var bare så bange, det kan jeg også godt forstå, blev vildt ked af at se de totalt ligeglade voksne mænd der ejede de hunde, men bare intet gjorde, og især da det var en tur med ponyklubben og de ved der var fyldt med børn og heste og alligevel lod de bare deres hunde rande rundt og "lege"/slås.  Forstår simpelthen ikke om de bare ikke har respekt for andre dyr, eller hvad, de prøvede ikke engang og kalde deres hunde til sig. Det mange år siden, men glemmer det aldrig.
I det mindste er det bare et alm. skænderi. Der hvor jeg boede før (alene, lige flyttet hjemmefra) der var det genboen tror jeg, og det var så ejg var usikker på om jeg skulle tilkalde politiet. Faktisk så var de i gang den dag jeg flyttede der fra, og vi gik og snakkede om vi skulle gøre noget, men de holdte heldigvis op inden det kom så langt. Hvor er jeg glad for at jeg næsten ikke kan høre naboerne her hvor jeg bor nu. Hilsen Nina
Sidste år kan jeg huske, at der var en snak her om liljekonvaller. Nogen var vilde med dem og andre hadede dem. Jeg er en af den der vilde dem og vil rigtig gerne have liljekonvaller i et par nyetablerede bede. Er der nogen her på Sjælland, der er så trætte af deres liljekonvaller, at de gerne vil donerer nogen af dem til mig? De vil få et godt hjem, med masser af pleje og beundrene blikke. 
Jeg synes stadig du udtrykker dig uheldigt Spender, men skal vi ikke gå tilbage til det tråden handlede om nemlig at hjælpe Heidi. Hun må da have fået et chok over hvordan denne tråd har udviklet sig, lige hvad man har brug for når man er på vej ned og vende!.
Jeg er fuldstændig enig med dig Gabella, og til dig Spender vil jeg sige, at jeg synes det, du skriver senest er meget selvmodsigende... Jeg har fuld forståelse for, at du formentligt har det svært selv, jeg kan bare ikke lige se, hvorfor Team Rex skal angribes for at spørge om noget herinde...
hmm, forstaar simpelthen ikke hva der sker for menneskerne nu til dags..! Hvorfor hakker i nu paa spender? Mangler der billeder under "opslag og billeder" af börn der rider med indspændigstöjler  Kan ikke se hvad hun har skrevet forkert? kunne i maaske vise mig det? for nu er jeg da virkelig en af de dumme der ikke forstaar et hak.. og til Team Rex: jeg havde ogsaa en depression, da min far blev mere syg.. Jeg gik til lægen og fortalte alt.. det tog godt nok sin tid, men tro mig.. det hjælper..! 
Det har ikke noget som helst at gøre med at man ikke er tryg ved sin læge, eller at man ikke kan finde ud af at ringe. Det sværeste skridt når man har en depression er at bede om hjælp. Man vil ikke ulejlige andre, det går jo nok også over, man skal jo bare tage sig sammen. Men ved du hvad; Det kan man bare ikke. En psykisk sygdom er svær at have med at gøre for folk kan ikke se den, desuden har folk med en depression en ringere livskvalitet end folk med fysiske sygdomme. Jeg prøver ikke at bagatellisere fysisk sygdom, men synes det er på tide at folk respekterer depression på lige plan med... ja fx kræft. Begge sygdomme kan have en dødelig udgang uden man selv vælger det. Ingen vælger at blive syg, men når skaden er sket så lad være med at trampe på folk. Team Rex: Det vil være en rigtig god ide, som også andre har skrevet til dig, at få en snak med din læge. Du er kommet rigtig langt allerede ved at indse at der er noget galt, og at du er nødt til at gøre noget. Det kan være rart at snakke med andre om det end nogle der er tæt på for det er ikke altid de forstår hvad du går igennem. Jeg har selv en svær depression og skal starte hos en psykolog snart. Det her er det sværeste jeg nogensinde har oplevet og det er det stadig, men utrolig nok kan jeg se et lyspunkt et sted langt ude, jeg har bare behov for hjælp til at nå det. Jeg kan ikke svare på om du har en depression eller ej, det er en læge der skal finde ud af det. Men hvis du har lyst til at snakke lidt om det kan du bare skrive til mig. Krydser fingre for at du har en dejlig lys fremtid foran dig  Hilsen Marianne
OG jeg vælger af respekt for trådstarter at tie stille, og Marianne, læs da lige hele tråden! Christina
... lyder det ind i mellem som om ordet "depression" bruges i flæng, som om det er "in" at bruge det ord  Handler det nogle gange om, at man er dårlig til at strukturere sin hverdag og turde træffe nogle valg i stedet? At man er dårlig til at sige TIL eller FRA over for både sig selv og andre? Hager man sig fast i dødsdømte "projekter" og jo det er det med hunden, jeg tænker på, så det behøver i ikke læse mellem linierne. Jeg tror, lægen kunne finde på at spørge lidt på samme måde. Det handler jo ikke kun om, om man har fået en depression "ud af den blå luft", men at få luget ud i nogle ting, der gør ens liv svært. Det kan man sagtens behøve hjælp til, så man lærer at håndtere og løse problemer, inden de dræner en helt for energi. Men om situationen hedder en depression, tvivler jeg på, at det altid gør. Mvh. Lisbeth
Tak for alle jeres svar - det var dejligt at få noget respons - positivt som negativt. Ja jeg har meget svært ved at gå til lægen med dette, men det kan godt være det er det jeg bliver nødt til, for jeg kan mærke på mig selv at jeg ikke kan holde ud til at være så ked af det altid. Jeg ved ikke om jeg har en depression og hvis jeg har i hvilken grad det er i, ej heller ved jeg om jeg er ved at få en depression eller om jeg har taget nogle forkerte/uoverskuelige valg i mit liv eller om jeg priotere min hverdag forkert. Jeg har ikke skrevet dette indlæg for at diagnosere mig selv eller for at få verbale smæk, blot fordi jeg synes at være nede i et sort hul som jeg ikke kan komme op af. Det jeg tumler med er blandt andet at jeg føler jeg har mistet mig selv, jeg ved ikke længere hvem jeg er og jeg har det ikke godt. Til dem der kom med noget konstruktivt, hjemesider, råd mv - tusind tak, jeg værdsætter det meget 
hold da helt op, det havde jeg aldrig regnet med fra dig! Jeg har da også haft kræft...endda over flere gange, må jeg så godt have det skidt, når jeg har været nede på dit niveau?? Jeg har virkelig svært ved at tage folk som skal gøre sig til dommer for, hvordan folk skal have det. Jeg har også en depression, den er først kommet nu. Det tog mig lang tid at indrømme det. Jeg valgte heldigvis et andet forum end HN, at ytre mine evt bekymringer. Og fik god hjælp, fra folk som er i samme båd. Jeg kan ikke lide at gå til læge mere, efter alle mine ture, så derfor syntes jeg det var rart, at kunne snakke med andre, på en uformel måde, om hvordan jeg har det. -Inden jeg tog til lægen Team rex: gå evt ind på depnet.dk jeg har haft meget hjælp til hvordan jeg reelt har det, ved at læse lidt på den. Men et godt råd er at komme afsted til lægen. Nogle gange kan nogle uforpligtende samtaler hjælpe, andre gange skal der mere til. Og sørg for at få godt med motion, det hjælper nu alligevel på humøret (og det er først noget jeg rigtigt er begyndt at tro på indenfor de sidste uger).
I din situation Heidi, så ville jeg nok få mig en god lang snak med en du stoler på, og som du ved, er der for dig.(Kæreste eller en god veninde?) -Og så tage et smut til lægen bagefter... Men prøv og tag et kig inde på det der depnet -det tror jeg også selv at jeg vil prøve!!  Jeg har det heller ikke for godt psykisk i øjeblikket. Men kan ikke se hvordan min læge kan hjælpe mig  Jeg trænger bare til at komme væk og prøve noget nyt. Væk fra sygdom.((Har sygdom tæt på i familien)) Og bare få noget andet og tænke på i det hele taget, men hvad...det ved jeg ikke!
Er det værre at have en psykisk sygdom end en fysisk ??? Det tror jeg simpelthen ikke på at man kan måle sig frem til.  Jeg har lidt af depressioner igennem mange år og det har taget ufattelig lang tid at få bare nogenlunde styr på det hele - især medicinen. Nu har jeg et godt liv - hvis jeg altså passer min medicin... Jeg ved alt om hvor belastende det er på alle måder, men jeg vil stadig hellere være "skør i bolden" end at have kræft! Jeg ville 10 gange hellere have min depression end diagnosen kræft. Med den følger trods alt angsten for at dø, smerter, måske operationer, kemo osv osv. Oveni kan en depression også være en "sidegevinst". Ventetiden hos en psykiater er urimelig lang, men det er den altså også når det kommer til behandlinger for kræft og andre sygdomme - selvfølgelig afhængig af hvor akut det er. Hvis din egen læge vurderer at du er suicid, kan du også komme foran i køen hos en psyk. Jeg håber virkelig at du snart kommer ud på den anden side og finder glæden ved livet igen - held og lykke med det hele. Og du Spender; Et stort held og lykke til dig også...
Jeg får det dårligt, når jeg læser dette indlæg. for jeg kan se, at flere end man umiddelbart tror, faktisk lider af deppression. jeg tror godt, at man kalde det en folkesygdom. Heidi (team Rex) du skal til lægen, ham/ hende vil sikkert "teste" dig for en mulig deppression, samt hvor svær den er, hvis det er tilfældet. Derefter vil du sikkert blive henvist til en psykriater, som kan give dig noget samtaleterapi og som derudover også er lægeuddannet, og må derfor også give din medicin, hvis det påskønnes at være aktuelt. Tro mig, de vil dig kun det bedste. En psykisk sygdom, er lige så ubehagelig, farlig og endda også livstruende, som andre fysiske sygdomme. Det aller sværeste er, at de som ikke selv har prøvet det, har rigtig svært ved at forstå det! det gør det bare så meget mere indviklet, men i den sidste ende, er det jo bare fordi, at de ikke ved bedre?  depression, er heldigvis noget, som kan "kureres" og det skal man holde fast i  vil slutte af med et held og lykke til jer alle !
Jeg har selv haft en depression. Ved udemærket godt hvordan du har det. Havde det på nøjagtig samme måde som dig. Mit råd er : Sæt dig selv i 1.række hele tiden! det er vigtigt du gør noget for dig selv. Jeg valgte at komme over min, uden form for medicin. Men en god ide´er at ringe til dig læge, eller få et tjeck - hun/han vil være den bedste rådgiver. Evt lykkepiller skal du tage mellem 10-14 dage. Så det er jo hurtigt ovre igen, man skal bare selv være indstillet på at vil få det bedre... Kig dig i spejlet hver morgen og sig noget sødt eller pænt til om om dig selv... Man må gerne være selvglad  Håber du kommer ovenpå snart igen! Knus Christina