Nu sidder jeg her og bakser med at memorisere LA1-A programmet  Men der er en øvelse jeg ikke rigtig forstår. Det med længere tøjler har jeg styr på, men hvordan skal en 20 m. volte ved G ligge? Den ligger jo helt oppe ud for C? Nogen der vil være søde at forklare mig hvordan den volte skal ligge? 
Forestil dig en 20 m. volte ved C. Den volte skubber du bare 6 m. mod A, så C erstattes af G.  /minski
"overfor" G skal ligge imellem I & X? Bare for at få det skåret ud i pap   
Præcis.  /minski
Hvor er livet dog egentlig uretfærdigt for nogle mennesker... Inden for det sidste 1½ døgn er vi blevet kontaktet af 2 vennepar, som ville orientere os om deres børns sygdomme. Det ene par har en søn på ca 22 år. Sønnen er lige blevet hasteindlagt med mavesmerter og fremtiden for denne søn er en stomi-operation... I det andet tilfælde er det en enlig mor, hvis ældste søn - også ca 22 år - havde kontaktet hende og oplyst, at han var blevet indlagt på hjerteafdelingen. En lettere forkølelse havde sat sig på hjertet - så nu lå dette unge menneske blandt "de gamle tudser" (som sønnen selv sagde). Denne søn skal nu igennem den "helt store tur" med overvågning, elektroder m.v. Det er nu så trist, når så unge mennesker bliver ramt af så alvorlige sygdomme. Lægerne nu til dags er dygrige - ingen tivl om det - men alligevel... Kan huske, at for år tilbage blev mine forældre kontaktet af nogle af deres venner. Deres søn havde fået noget hudslæt (også en søn på ca 22 år). Sønnen gik til lægen, som indlagde ham. En nærmere undersøgelse viste, at sønnen havde galoperende(!) hudkræft - og indenfor 10 dage afgik sønnen ved døden. Vuggedød er jo noget alle nybagte forældre gruer for. Men hvordan ville du reagere, hvis du fik en opringning fra hospitalet med info om, at dit barn i en alder af 22 år var blevet fundet død hjemme i sin lejlighed. Og dødsårsagen var vuggedøden...??? Hvor er livet dog ofte uretfærdigt...
Nogle siger, at modgang gør stærk. Jeg har også selv været igennem en hel del, så jeg har fuld forståelse for dine tanker - men man kan godt komme ud på den anden side som et helt menneske. Det allervigtigste i sådan en situation er, at du er der for dine venner - både nu og om 6 måneder, 1 år osv.. Det gør så ondt at blive svigtet i sådanne situationer. Trust me, jeg ved, hvad jeg snakker om! Mange hilsner Karina
Det er det værste der kan ske for forældre, at et barn bliver alvorligt syg eller dør, uanset hvor gammel barnet så end er. Husk at man har brug for at tale om det. Mange venner bryder sig ikke om at kontakte de pårørende, er lidt bange for at være forstyrrende, men det er det, de har brug for. Brug for at tale om det, brug for at vide at andre føler med dem. Drejer det sig om et "barn" der er dødt, hjælper det meget, hvis vennerne vil mindes smmen med de efterladte, et "kan du huske dengang" Så mindes man alle de gode timer med afdøde og det mildner sorgen. Desværre er mange konfliktsky og orker ikke at se andre mennesker i sorg for ikke at tale om at kunne finde på at græde, mens man ser på det. Gunni.
trøller sådan noget må du ikke fortælle mig. Jeg kendte en der skulle på herlev hospital og opereres i knæet, ikke noget vildt og kun i lokal bedøvelse. Men på parkeringspladsen fik han et hjertestop og var død på stedet. Jeg selv har jo taget efterhånden en del "præmier" hvad angår sygdom. Som 23 årig, låjeg på onkologisk, sammen med ja primært gamle tudser. Jeg fik lov til at overhøre en dame i midt 40érne at de ikke kunne gøre mere for hende. Heldigvis har jeg da klaret den endnu. Men i sommers måtte jeg ind igen, heldigvis indlagde de mig på gyn. så er det ikke så slemt at ligge der. I maj måned sidste år, lå jeg indefor mistanke om blodpropper hele 2 gange. Den første indlæggelse varede i 2 uger, og der var monitor og hele møget...det hjælper ikke lige på ens egen optimisme. -Det har vi forresten stadig ikke fundet ud af, hvad det er jeg fejler.-Nu gider jeg bare ikke kører til den medicinske skadestue mere. Alle mine oplevelser de sidste 4 år, har klart påvirket mig og min familie, og alle gange har jeg klart været den yngste på afdelingen. Faktisk er der flere indlagte der troede jeg var en form for besøgsven.For man bliver jo ikke syg når man er ung. Husk at snakke med dem. OGså om verdens ligegylige ting. Og især bagefter. -Det er næsten der det er slemmest!
ville reagere. Min "svigerfar" døde kort tid efter at hans søn blev fundet død, det kunne hans krop og psyke ikke klare. Dog ville jeg blive noget noget overrasket, hvis min 22 årige søn led vuggedøden. "Alle" mænd i min familie er døde indenfor de sidste 2½ år, alle meget pludseligt og voldsomt, 1 med cancer, 1 med en lungeanuerisme og 1 selvmord, alle havde deres forældre og alle har taklet det forskelligt.
Jeg fik som 18 årig konstateret Lungefibrose (Lungevævet kan ikke udvide sig og man kan derfor næsten ikke få noget luft ned i lungerne, så du kan ikke lave noget fx tage tøj på uden at lyder og føle som om du har løbet en marathon). Lå på sygehuset i 6 uger, hvor jeg blev opereret, fik taget prøver, fik en masse medicin, fik konstant ilt, blev kørt rundt i kørestol og havde en meget uvis fremtid eller om jeg overhovedet havde nogen. Mine forældre var vildt bekymrede og vågede over mig hele tiden. Jeg selv havde det mentalt helt fint, var aldrig i tvivl om at jeg nok skulle klare det. Jeg så levet med denne sygdom siden, men i meget mindre grad. Og er i dag næsten 100% rask, men må leve med en følgevirkning, som gør at min lunge funktion er på 70% af det normale. Hele det her forløb gjorde mig meget stærkere og det samme med mine forældre. Det er altid værst for de pårørende, den der er syg føler det aldrig ligeså slemt.