det har er en stil jeg skal aflevere i morgen, så vil meget gerne have hvis nogen gider give svar hurtigt ;P. temaet eller hvad man kalder det er: angsten for det overnaturlige, syns i at det passer i min historie ;P?. håber virkelig nogen gider at hjælpe. og et ekstra pluds ville være om i gider se hvor meget den fylder i a4 papir da mit skriveprogram ikke kan vise det :S. men her kommer den så  Jeg vågnede med en chok, og hørte ulvene hyle og vindens susen uden for, og så stille ud af vinduet, det var mørkt og dunkelt, en kold vind flød langsomt hen over gulvet og mine tær blev kolde, jeg gik hen til sengen og satte mig på kanten tog langsom strømper på, og listede ud af mit værelse så stille som muligt, jeg måtte ikke vække nogen, for jeg måtte jo normalt ikke være ude på denne tid af døgnet. Jeg sneg mig ned af trappen, tog hurtigt mine sko på og greb min jakke og lagde den over skuldrene. Jeg løb Gennem den dugvåde skovbund, bladene raslede for hvert skridt jeg tog. Mørket havde for længst sænket sig over skoven, og ulvenes hyl hørtes tydeligt denne nat. jeg vidste at præcis denne nat ville være noget specielt, noget ganske særligt for mig. Det var fuldmåne og lyset fra månen lyste svagt skovbunden op, og stjernerne blinkede på den smukke himmel. Jeg troede på at vareulvene og vampyrene kom frem ved fulmånens første lyskast, jeg havde altid hørt så mange historier om diverse folk som var blevet dræbt af dem. jeg lyttede til træernes knirken og svajen i vinden, og hørte den velkendte raslende lyd af dyr der løb omkring på skov bunden. jeg lod sig berolige af den stille natur, og satte mig ned og lod overkroppen hvile mod en stor rug træstamme. jeg hørte skridt bag mig, kiggede mig over skulderen og så en kappeklædt mand komme gående over mod mig, jeg lagde mærke til de gule lysende øjne og to skinende hvide tænder i hver side af munden. jeg rejste mig hurtigt op og løb, jeg vidste ikke hvor jeg var, skønt jeg var inde i skoven næsten hver dag, men denne sti og denne del af skoven havde jeg aldrig set før. Kragerne lettede sig fra træernes kroner, og en høj lyd af vinge basken og fugle skrig bredte sig i skovens stille indre. Jeg kiggede mig forvirret rundt, manden i kappen kom tættere og tættere på, jeg løb hurtiger end jeg troede jeg kunne, det var tydeligt jeg var bange, mine skuldre var spændte og jeg løb med små korte skridt, jeg vidste ikke hvad jeg skulle gøre af mig selv, kunne ikke længere tænke klart, jeg vidste ikke hvem der var efter mig, jeg vidste ikke hvad han ville, det eneste jeg vidste var at jeg ikke ville dø, ikke endnu jeg ville kæmpe til jeg ikke længere kunne stå på mine ben. jeg var parat, parat til at kæmpe for livet, jeg ville gøre alt for at overleve. En stille hviskende latter afbrød mine tanker, og hårene på mine arme rejste sig, en pludselig kulde strømmede igennem mig, og mine ben begyndte at ryste. Jeg stod nu stille, manden kom tættere og tættere på det var som om at en svævede hend over joden, og til sidst tog han fat i mig med et fast greb og satte hårdt tænderne i mig, jeg mærkede en underlig følelse af styrke flyde igennem mig da han rørte mig, men blev igen svag, jeg kunne ikke kæmpe videre, jeg måtte give op. jeg mærkede blodet flyde på mine skuldre og gispede let. Manden slap mig og nærmest kastede mig væk fra sig. Jeg landede på jorden, så op men intet var at se, jeg lagde mig igen ned, det sved i skulderen og det dunkede i hovedet. Jeg hørte nogle råb men jeg kunne ikke høre hvad der blev sagt, og det var som om min stemme var forsvundet da jeg ville kalde tilbage. jeg lå der i et par minutter, jeg kunne ikke bevæge mig, jeg kunne ikke sige noget, jeg var kold, bange og forvirret. Jeg hørte igen råbene fra den anden side af skoven, det kom tættere på kunne jeg høre, jeg ånede lettet ud. Jeg lå der på jorden, min veninde var kommet - det var hende der havde ledt efter mig, jeg lå der på jorden og min veninde sad ved siden af. ,, jeg er glad for du kom, men jeg er bange for at det er for sent". Hviskede jeg hæst, ,, Nej du må ikke give op, du har altid været den stærke af os to, du kan ikke give op, du bliver nødt til at klare den, det bliver du altså nødt til ". Sagde hun hulkende, hun kunne se på mig at jeg virkelig mente hvad jeg sagde. ,,j-jeg kan ikke.. " min stemme knækkede over ,, Jeg kan ikke holde smerten ud, det gør så ondt". Min stemme var hæs, og jeg gispede efter vejret. ,, Nej du må ikke give op " hviskede hun og brød sammen, hun lagde sig ved siden af mig, tog fat i min hånd og sagde stille ,, jeg vil aldrig glemme dig, aldrgi ! lige meget hvad der sker ". Jeg kiggede sørgmodigt på hende ,, Jeg er ked af det, det er jeg virkelig ". Det var det sidste jeg nåede at sige til hende, inden jeg stille lukkede mine øjne, jeg var klar - klar til at forsvinde - klar til at dø.
Hvis du lige gider lave nogle flere afsnit og linieskift så det ikke er så tungt at læse vil jeg gerne læse det igennem...
skal det være et essay eller bare almindelig stil?? har nemlig en del forslag til den... mvh sanne
har lige rettet lidt i den nu samt lavet nogle afsnit  Jeg vågnede med en chok, og hørte ulvene hyle og vindens susen uden for, og så stille ud af vinduet, det var mørkt og dunkelt, en kold vind flød langsomt hen over gulvet og mine tær blev kolde, jeg gik hen til sengen og satte mig på kanten tog langsom strømper på, og listede ud af mit værelse så stille som muligt, jeg måtte ikke vække nogen, for jeg måtte jo normalt ikke være ude på denne tid af døgnet. Jeg sneg mig ned af trappen, tog hurtigt mine sko på og greb min jakke og lagde den over skuldrene. Jeg løb Gennem den dugvåde skovbund, bladene raslede for hvert skridt jeg tog. Mørket havde for længst sænket sig over skoven, og ulvenes hyl hørtes tydeligt denne nat. Jeg vidste at præcis denne nat ville være noget specielt, noget ganske særligt for mig. Det var fuldmåne og lyset fra månen lyste svagt skovbunden op, og stjernerne blinkede på den smukke himmel. Jeg troede på at vareulvene og vampyrene kom frem ved fulmånens første lyskast, jeg havde altid hørt så mange historier om diverse folk som var blevet dræbt af dem. Jeg lyttede til træernes knirken og svajen i vinden, og hørte den velkendte raslende lyd af dyr der løb omkring på skov bunden. Jeg lod sig berolige af den stille natur, og satte mig ned og lod overkroppen hvile mod en stor rug træstamme. Jeg hørte skridt bag mig, kiggede mig over skulderen og så en kappeklædt mand komme gående over mod mig, jeg lagde mærke til de gule lysende øjne og to skinende hvide tænder i hver side af munden. Jeg rejste mig hurtigt op og løb, jeg vidste ikke hvor jeg var, skønt jeg var inde i skoven næsten hver dag, men denne sti og denne del af skoven havde jeg aldrig set før. Kragerne lettede sig fra træernes kroner, og en høj lyd af vinge basken og fugle skrig bredte sig i skovens stille indre. Jeg kiggede mig forvirret rundt, manden i kappen kom tættere og tættere på, jeg løb hurtiger end jeg troede jeg kunne, det var tydeligt jeg var bange, mine skuldre var spændte og jeg løb med små korte skridt, Jeg vidste ikke hvad jeg skulle gøre af mig selv, kunne ikke længere tænke klart, jeg vidste ikke hvem der var efter mig, jeg vidste ikke hvad han ville, det eneste jeg vidste var at jeg ikke ville dø, ikke endnu jeg ville kæmpe til jeg ikke længere kunne stå på mine ben. Jeg var parat, parat til at kæmpe for livet, jeg ville gøre alt for at overleve. En stille hviskende latter afbrød mine tanker, og hårene på mine arme rejste sig, en pludselig kulde strømmede igennem mig, og mine ben begyndte at ryste. Jeg stod nu stille, manden kom tættere og tættere på det var som om at en svævede hend over joden, og til sidst tog han fat i mig med et fast greb og satte hårdt tænderne i mig, jeg mærkede en underlig følelse af styrke flyde igennem mig da han rørte mig, men blev igen svag, jeg kunne ikke kæmpe videre, jeg måtte give op. Jeg mærkede blodet flyde på mine skuldre og gispede let. Manden slap mig og nærmest kastede mig væk fra sig. Jeg landede på jorden, så op men intet var at se, jeg lagde mig igen ned, det sved i skulderen og det dunkede i hovedet. Jeg hørte nogle råb men jeg kunne ikke høre hvad der blev sagt, og det var som om min stemme var forsvundet da jeg ville kalde tilbage. Der lå jeg i et par minutter, jeg kunne ikke bevæge mig, jeg kunne ikke sige noget, jeg var kold, bange og forvirret. Jeg hørte igen råbene fra den anden side af skoven, det kom tættere på kunne jeg høre, jeg ånede lettet ud. Jeg lå der på jorden, min veninde var kommet - det var hende der havde ledt efter mig, jeg lå der på jorden og min veninde sad ved siden af. ,, jeg er glad for du kom, men jeg er bange for at det er for sent". Hviskede jeg hæst, ,, Nej du må ikke give op, du har altid været den stærke af os to, du kan ikke give op, du bliver nødt til at klare den, det bliver du altså nødt til ". Sagde hun hulkende, hun kunne se på mig at jeg virkelig mente hvad jeg sagde. ,,J-jeg kan ikke.. ". Min stemme knækkede over ,, jeg kan ikke holde smerten ud, det gør så ondt". Min stemme var hæs, og jeg gispede efter vejret. ,, Nej du må ikke give op " hviskede hun og brød sammen tårerne løb hurtigt ned ad kinderne på hende, hun lagde sig ved siden af mig, tog fat i min hånd og sagde stille ,, jeg vil aldrig glemme dig, aldrgi ! lige meget hvad der sker ". Jeg kiggede sørgmodigt på hende ,, Jeg er ked af det, det er jeg virkelig ". Det var det sidste jeg nåede at sige til hende, inden jeg stille lukkede mine øjne, jeg var klar - klar til at forsvinde - klar til at dø.
Han ser skøn ud. På nr 2 billede ser det ud som om hans ene bagben er sådan helt gummiagtig 
Ja det ved jeg nu snart ikke - folk fortæller jo vidt og bredt om at deres hest har super gang, og er lige som en gummibold at sidde på, så det er vel egentlig godt nok. Din den har det så bare i bogstavelig forstand på det billede 
det ser da fint ud... du kommet flot med hetsen over springet og kigger endda op og det hele... flot..
Sparky - (evita): Okay, men hans ben er nu stabile nok, men han er blød at sidde på hehe  Carina, Mango og Surprise: Tak tak 
Og smuk hest + equipage   Lidt ærgeligt med kvaliteten.
-at du stort set hele tiden sidder pænt med dine schenkler ved gjorden. Alt for mange har det med at "smide fødderne op på siden" af hesten når de springer! Tine
Husk at komme ned og sidde godt om hesten når du galoperer, og læn dig tilbage når du laver anspring. Ellers ser det meget fint ud