Hehe ligefrem ros fra partneren, kan kun tænke mig til hvorfor  Men får man dem i flere pakker ligesom p-piller ? og de koster ca. det samme ikk ?
Jeg bruger også p-ring og er super glad for dem!! De koster en smule mere end p-piller men jeg synes helt klart de er det værd...især fordi jeg også er en af dem der glemmer at tage pillen... Jeg har en enkelt gang oplevet at en fyr "brokkede" sig over ringen...men det var altså fordi den strammede om hans ***  Da han så trak sig ud, havde ****** fået "pynt" på - ringen var fulgt med  Ellers synes jeg den er super behagelig...jeg mærker den meget sjældent og har ingen problemer med at den falder ud...den kan godt sidde yderligt men har aldrig oplevet at "tabe" den...
Jamen lægen fortalte mig også at de piger hun havde der havde fået den var utroligt glade for den ... Haha det bliver en sjovere og sjovere tråd   Nåh ja sådan en ring kan vel bruges til mange ting nu, men synes nu det er meget sjovt den lige havde skiftet plads over til ham    Denne her tråd bliver da vidst snart flyttet til senior .. Men har i hørt om at der er nogle der er blevet gravide ved sådan en (ved godt det kan ske for alle præventionsformer, men spørger lige alligevel) ? Ellers er det vidst bare kæresten (vennen) der har overdramatiseret lidt ...
Jeg brugte p stav i sammenlagt 6 år (2 stk) og har været rigtig glad for den. I al den tid havde jeg blødninger ca 4-5 gange om året og de var over kortere perioder end normalt. Problemet er kun at blødningerne ikke er regelmæssige, hvilket var grunden til at jeg fik den fjernet for et halvt år siden, hvor jeg blødte på 3 festivaller og på min første weekend hos min kærestes forældre  Kan bestemt anbefale p stav, men sørg for at din læge har prøvet at lægge sådan en før (nr 2 var ikke rar at få i armen) hos en erfaren læge tar det ca 20 min da lokalbedøvelsen lige skal virke først.
Okay, mht. det med de uregelmæssige blødninger, normalt har jeg altid store smerter under og op til menstruationen, så det er aldig kommet bag på mig, er det også blødninger man får smerter ved, ligesom menstruationen ? (det ved du jo så kun hvis du også får smerter) Jamen tror da min læge er meget erfaren, hun er hvertfald ikke ung, hun sagde også til mig at den kunne altså ikke vandre rundt i kroppen, men kan den det ?
Jeg har kun godt at sige om den. Smertefrit at få den lagt (minus selvfølgelig generne ved bedøvelsen) og den virker upåklageligt. Førhen havde jeg hormonspiral og p-staven har fortsat med de gode fordele, der var med hormonspiralen (ingen menstruation, minimal pms, ingen udflåd). Jeg har haft min i siden starten af februar.
Min datter har P-stav. Der har ingen problemer väret andet end at jeg tror at den er skyld i at hun har gået op i vägt. Men det kan jo også väre så meget andet. Hun havde bedövelses plaster på da hun fik den. Det fungerede fint.
Jeg er lige begyndt at bruge p-ring også. Men det er mest fordi at jeg ikke kan tåle p-piller. Hvis jeg ikke har en kæreste, så bruger jeg heller ikke p-piller, det er bare mit princip.  Efter nogle år hvor jeg så har ødelagt alle mine forhold, da p-pillerne har gjort mig til et følelseshelvede, så droppede jeg dem helt. Så anbefalede min læge mig en p-ring og gav mig en placebo med hjem, så jeg kunne prøve hvordan den var at have siddende. Jeg lagde slet ikke mærke til den og min kæreste siger også at han ikke kan mærke den. Først sværgede jeg også til p-staven, men da den sidder i 3 år og jeg er ved at være i den alder, hvor man ikke længere synes at børn og familieforøgelse er en skræmmende idé, så pressede min læge lidt på med p-ringen i stedet for. Tror jeg kom af med 330 kr for 3 ringe, hvor i mod staven kostede 1300 kr. Så er jeg egentlig godt tilfreds 
Findes der egentlig nogen som helst andre former for prævention end p-piller, hvor menstruationen er regelmæssig/kan styres?
Sine -> Afholdenhed....   
Så fik jeg sat p-staven i, i venstre arm i fredags.. Det eneste der gjorde lide ondt var at få lagt bedøvelsen, men plusset var så at jeg overhovedet ikke unne mærke kæmpe kanylen med p-staven i   for den var godt nok stor da  Og så har jeg haft et rimelig seriøst blåt/lilla/brunt mærke i en uge nu :/ håber snart det forsvinder, tror det er efter han har rodet sådan rundt med bedøvelsen i armen :S Så det var kun på selve dagen og lidt efter jeg var øm i armen og ikke kunne ligge på den. Men ja det er bare en super tanke at have jeg ikke skal huske p-piller, som jeg er en dør til, og at jeg er beskyttet hvertfald de næste tre år   synes det er penge der er givet godt ud hvertfald . Sine: ja afholdenhed og kondom   Hmm jo en p-ring er det samme som p-piller mht. blødning, den sidder der indtil du skal bløde så tager du den ud og sætter en ny op efter syv ? dage ..
Afholdenhed? Veeery funny  Vidste ikke p-ringen fungerede sådan - takker!
at når du er i sådan en situation som din, kan du så ikke søge om en hjælper til at det daglige? Jeg arbejder med ridefys, måske det også var en mulighed? Jeg ved i hvert fald, at vores patienter med halvsidige lammelser, har rigtig godt af den træning. Har du evt. økonomi til, selv at søge proffesionel genoptræning?
Jeg kan ikke få en hjælper til det daglige, da jeg har lært selv at klare det med eb hånd og samtidig det at jeg bor med familien, så skal de hjælpe. Jeg kunne hvis jeg boede alene. Jeg har gået til ridefys, men vil nu gerne ride på min egen pony og det har jeg så fået bevilliget 15 timer til om måneden. Jeg har ikke økonomi til nogen behandling, jeg er spændt hårdt for og har allerede nu måtte betale nogle nødvendige hjælpemidler selv, fordi kommunen mener at jeg ikke behøver komme videre og derfor ikke vil betale. Det har taget mig ½ år bare at få min kørestol som er nødvendig for mig. Mangler stadig at få ting fra kommunen og må rykke for dem gang på gang, min energi og lyst er sluppet op, det svært at være syg og så kæmpe for sin ret i flere måneder.
Det er først, når du giver op, der ikke sker mere. Min mor fik i 1991 apopleksi (hjerneblødning), men hun VILLE ud af kørestolen. Efter genoptræning i Hornbæk, trænede hun videre vd fysioterapeut 3 gange om ugen. Hun fik ikk mere bevægelighed i venstre arm, men hun KOM op at gå, dog med dropfod. Nogen år efter brækkede hun lårbenet... (Hun ville ud af sin seng, og tog sine sko- og så lå hun der...) Så forfra igen- hun kom igen ud af kørestolen. Hun død som 79 årig- 15 år efter dn første hjerneblødning. Moralen er: Man skal ville det, kæmpe- og have råd. Genoptræning er kommunernes ansvar nu, og ikke alle kan finde ud af det. Men min bror kørte sig i kvas på motorcykel- og fik genoptræning i Spanien og i Polen. Han fik kvast sit lårben og bækken, men passer nu sit arbejde igen. Der er ingen, der kan sige, hvor god man bliver efter en skade! Derfor er det vigtigt, man træner slv- og ved fysioterapeuten, og man skal blive ved! Min mor gav op til sidst, og det var ikke spor rart, men hun ville ikke mere. Jeg tror ikke, de vil tage modet fra dig! Men de er måske mere realistiske om, hvad du kan på sigt. Det er fint at have mål (også HØJE mål), men tag et skridt af gangen. Du skal huske, du har ændret dig, selvom du måske ikke er bevidst om det, og det er svært at være familie til et stærkt menneske, der har været ved at dø, men som kommer tilbage- og IKKE er den samme. Det er faktisk også svært at skulle leve med, den type sorg. Min mors børnebørn kunne huske hende, som hun var- og de blev lidt bange/flove overfor hende. Min dreng var så lille, så han holdt af hende uden forbehold: Det er mormor. Om- du skal sælge hus og heste- kan kun du selv vurdere. Men tænk over, om du kan passe det med at handikap. Jeg ville da ønske mine forældre havde solgt deres villa- i tide. Som den stod med tilgroet have og utæt tag, havd den mistet alt det, de havde investeret i den. Og t hus i tre plan- er ikke ideelt for gangbsværede.... Du ønskes god bedring, kampmod og mere stædighed- herfra.       
Jeg tænker lidt på, om du måske skal give akupunktur et forsøg.... Min far som sidste år blev lam i forbindelse med en ulykke (og er opgivet af systemet nu mht bedring) har privat haft en akupunktør ude. Ikke at det har givet ham hans førlighed tilbage, men der er helt klart nogle forbedringer at se, hvor f.eks. arme/hænder ikke længere kramper sammen oppe under hagen. Selv er jeg jævnligt afsted til en kiropraktor/healer, og udover at rette min krop ud, så kan jeg virkelig mærke, hvor god en virkning det har på min psyke og mit generelle velbefindende. Kan ikke selv forklare, hvad hun helt præcist gør, men et er sikkert, og det er, at det VIRKER! Efter over 10 år med tilbagevendende depressioner har jeg nu af psykiater fået lov at skære ned på den antidepressive medicin, og mit helt store ønske og håb er at kunne komme helt ud af den. - Dette hænger til dels sammen med en anden medicin, som tilsyneladende virker for mig, men jeg tilskriver også min behandler en stor del af æren, da det først er efter, at jeg er begyndt at komme derude, at jeg nu er så stabil, at det er ok at skære ned på antidepressiven. Krop og psyke hænger jo sammen, hvilket du jo ifølge din beskrivelse nu virkelig mærker. Synes du skal overveje at give det lidt mere alternative et forsøg. Det kan jo ikke skade, og hvem ved om du er lige så heldig som mig, at du rent faktisk mærker en forbedring i og med dig selv efter behandlingerne. Jeg kunne allerede efter første gang mærke betydelig forbedring, og så længe jeg føler, at det hjælper mig, bliver jeg ved med at komme der. Held og lykke med at finde den lyse side af livet igen ;o)
Jeg håber du finder den hjælp du har brug for. Så du igen kan blive glad for livet. Der er så meget godt der venter på dig
Jeg prøver hele tiden at have kampgeist, men det svært....jeg ved bare at med ordentlig behandling ville jeg nå meget længere, det mærker jeg hele tiden på kroppen. Efter sstop fra sygehus og kommunal træning..har jeg lært at løfte min arm...strække min fod og rette den igen, når jeg lægger ned...rette mine fingre ud også når jeg ligger ned, kan holde om vægtstangen til træning og trække 5 kg, frem og tilbage, så jeg ved funktionerne er der, de skal bare trænes MEGET, men de er der. Så når sygehus og kommune ikke tror min arm vil blive bedre, så tror jeg helt sikkert at det mig der har ret...Den kan god, men det kræver træning...træning og mere træning. Jeg mener det er en dårlig idé at tage modet fra folk inden for de første 4 mdr. Mange kommer sig bedre efter år. Og så længe jeg vil kæmpe, vil jeg have støtte og motivation fra den som træner mig, det er det man har brug for. Jeg har fundet noget på nettet nu " Neuro form" som er specialister i min sygdom...så må jeg se om jeg kan komme til at træne der og få modet tilbage. Ved at dem omkring mig har det hårdt...men derfor skal man jo snakke sammen og finde løsninger sammen, det ikke sjovt at stå alene med det. Kunne de bare ringe til kommune osv engang imellem, ja så kunne jeg føle jeg fik lidt hjælp...men de forventer at jeg sørger for økonomi, ringer til alt, tager alle beslutninger og redder hele verden....jeg kører træt.
Jeg tror, det er på tide, at du over for dine nærmeste melder   ud om, hvad du har brug for fra deres side. De er ikke tankelæsere. Kvinder har en formidabel evne til at pakke alting så godt ind, at modtagerne kun sjældent kan gætte den egentlige pointe. Stil krav! Sig direkte til folk, hvad du forventer af dem, fx "jeg vil gerne have at du ringer til kommunen for mig her til formiddag, da jeg ikke selv magter at gøre det. Det er vigtigt, at der bliver ringet i dag." Ikke noget med at pakke tingene ind. "Der skal forresten også ringes til kommunen i dag, her til formiddag". Det duer ikke, hvis man gerne vil have andres hjælp, at man giver udtryk for, at det kan man godt selv klare - eller at det ikke er klart og tydeligt, at man giver opgaven videre til dem, og forventer, at de udfører opgaven. Det bliver man kun skuffet af. Man er nødt til at bede tydeligt om hjælp for at få den. Ellers bliver folk omkring en ved med at forvente, at man gør alting selv, som man plejer. Har du - og dine nærmeste haft nogle samtaler med en psykiater eller psykolog om det, at livet har taget en pludselig og uventet drejning?
som tabubelagt, hvis jeg prøver at starte en samtale eller græder, så bliver her helt stille, ingen siger noget. Nej, vi har ikke kunnet få hjælp hverken herhjemme eller da jeg var på sygehuset. Jeg fik en præst på sygehuset at snakke med, det var hvad de kunne tilbyde. Sygehuset lavede en aftale med en psykiater, men der var 40 km dertil, og så fandt de lige pludselig ud af at man ikke ville transportere mig derhen, så røg den mulighed. Jeg tænker at jeg jo nok må have fat på lægen og bestille ny tid hos en psykiater, men der er som regel 3-5 mdr. ventetid. Jeg har sagt, jeg vil have hjælp. men det er hurtigt glemt og så sidder jeg igen her og græder, ønsker mig væk. Jeg ved jeg får nogle dårlige dage ind imellem, så jeg må vel bare tage mig sammen igen, om ikke andet for min søns skyld.
Øv en dum situation at være i. Ved du godt man kan søge om gratis ophold på Montebello i Spaninen? her kan man så komme i genoptræning lejr, uanset om det er pga blodprop, knæoperation eller lig. Din læge skal blot indstille dig. opholdet værer 4-12 uger Prøv det! det koster dig kun tiden. En anden mulighed for hjælp er den gratis rådgivning/retshjælp der tilbydes i hele landet. En jurist kan nok fortælle dig om kommunen overholder loven mht at tilbyde dig træning, hjælpemidler osv. Karina
ting du kan have med i dine overvejelser er om du kan have fået en depression ? Det siger jeg ikke du har, og der er jo sket meget i dit liv som er trist og tungt at bære, men det er ikke et sjældent syn at der i kølvandet af fysisk sygdom kan udvikle sig en depression. Håber det bedste for dig med genoptræning og alt.
Karinae: Jeg har overvejet Monte Bello, men er ikke god til at rejse til udlandet alen, da jeg som regel altid bliver syg under opholdet og jeg må ikke have ledsager med, jeg har talt med dem. Jeg håber at kunne få hjælp her i DK, frem for at skulle til udlandet, men hvis ikke har jeg jo ingen anden mulighed, så må jeg jo afsted. Virker bare så dårligt at man i DK, hellere betaler et ophold i udlandet frem for at bruge de klinikker vi har i landet. JLH: Jeg havde en mild dep. før jeg blev syg og får også noget mildt medicin som bare ikke hjælper så meget, men jeg tåler desværre ikke lykke piller.Så jo det kan godt spille en rolle.
... at et intensivt genoptræningsophold på Montebello lyder som noget der kunne være en hjælp for dig. Personalet der er danske og kan ganske givet også hjælpe hvis du skulle blive syg undervejs. Og hvis det er fordi du har det svært med "fremmed mad" burde det ikke være et problem her, da du jo kan forebygge med paraghurt og tage nogle immodium med hvis uheldet skulle være ude. Når du har det så dårligt - også psykisk - tror jeg at det ville være godt for dig at komme væk fra alt det hjemlige i et stykke tid. Og den intensive genoptræning vil helt sikkert være godt, set i forhold til at du har savnet genoptræning herhjemme.
Lisbeth: Jeg tror du har ret. Vil lige finde ud af det med en psykiater og se om jeg skal prøve nogle andre piller og få styr på mit psykiske helbred, så kan jeg nok bedre gemmenskue et ophold i udlandet.
Har desværre ikke nogen foreslag i forhold til din fysiske situation, men hvor er det dog trist at læse, at du har oplevet, at de personer der egentlig burde støtte dig (både din familie og den professionelle verden) ikke har været i stand til dette. Måske din familie har behov for at tale med en pårørendegruppe, så de måske får bedre indsigt i, hvordan de kan støtte dig bedst muligt og det ikke længere er et tabubelagt emne i huset? Håber du får livsmodet tilbage og stærkt at du fortsat kæmper videre!
Først vil jeg have lov til at sige, jeg kan egentlig godt forstå din tanker. Der er ikke noget sige til at, du har de tanker du har, og hvis man ikke får den hjælp man egentlig behøver, så vil man få de tanker. så Berit, jeg forstår dig godt. Sådan som jeg læser det, så er du jo et eller andet sted svigtet. Du svigtet allerede fra sygehuset, uanset om hvordan din prognose ser ud for fremtiden, så har man altså en ret til livet, lige som "normalt" fungerende, hvis du forstår. Men desværre er systemerne indrettet sådan, at hvis man ikke kan arbejde, så skal man ikke have hjælp. Det er sådan jeg tolker det. Den måde du er blevet behandlet på, er akurrart samme måde min mor behandlet, da hun fik samme sygdom som dig. Og ved du hvad Berit, det er helt tilbage i 1981. Så jeg forstår dig godt og dine tanker, jeg forstår godt du har har mistet gnisten for livet. Men! Så til pep-talken; Jeg holder med Salvia, om at du bliver nød til at, fortælle dine nærmeste hvordan og hvorledes. Det vil kræver mange krafter og det vil det også fra dem af. Men så har I jo en vej sammen, så begynder med at fortælle hvordan du har det. Et fælles mål om et nyt kapitel i dit liv. Og du SKAL videre i livet, og du SKAL have hjælp til at komme videre. Du har brug for nogen, der vil kæmpe sammen med dig og det bliver de nød til at hjælpe dig med. Ellers må de finde nogen der kan og vil. Angående salg af hjem og de dyr du har; Ærlig talt, syntes jeg du skal vente lidt, og se hvordan det vil gå. Jeg forstår godt din bekymring om at klare det. Jeg håber det der bliver givet til dig af råd her fra tråden af, vil kunne give dig lidt kræfter til at kæmpe videre. Og jeg håber inderlidt, at du kommer videre fra hvor du er nu. Et stort sort hul. Nu har du været der, men du skal op igen. Og det kan du. For selvom du er meget ked af det, så har du stadig en vilje, og den det er den du skal støtte dig til, når det bliver svært. Mange hilsner Lotte.
Tigaz: Tak, jeg tror ikke jeg får dem i nogen gruppe, desværre. Jeg må se om jeg ikke kan komme videre selv og så må jeg jo blive ved med at prøve at snakke med dem, selom det er svært. Og så vil jeg fortsat overveje om det at opgive heste og gård, måske kunne hjælpe, Jeg vil ihvertfald tænke godt og grundigt over det. Evt. om jeg kunne opstalde et par af hestene ude som start, så noget af presset på familien ville forsvinde. Tror vi på tirsdag tager en familietur i Odense zoo, så vi alle kan få lidt fri. Jeg er bare så ked af det i de her dage og har grædt det meste af igår og i nat, på randen til det endnu, men ikke så slemt som igår. Jeg undskylder meget overfor jer alle, at det lige går ud over jer. Sorry. Vil lige sige at jeg har en vidunderlig søn på kun 10 år og han er bare kærlig, holder om mig når jeg er ked. Han er blevet forklaret af lægerne at hans mor vil græde nogle gange og det er han ok med.
... at læsse af på os! Det kan hjælpe dig selv til at sætte ord på nogen af de tanker og oplevelser der plager dig, og måske kan vi komme med nogle råd du kan bruge. På lidt længere sigt kan det måske også hjælpe din familie at du viser dem hvad du har skrevet her. For du får bearbejdet nogle tanker ved at lufte dem for fremmede, og det er lettere end at sige tingene til familien. Men de har også behov for at vide hvordan du har det, for reelt at kunne hjælpe dig. Og det er jeg sikker på at de gerne vil!
Som det allerede er nævnt - ridefys.. Det har virkelig hjulpet mig meget.. jeg har været lam i hele venstre side, og jeg gik til ridefys i et år. Det første halve år gav virkelig rigtig meget. Det sidste halve år var det mere finmotorik. Altså de helt små muskler og mere "fine" ting. Så det har hjulpet mig meget.. Idag mærker jeg absolut intet til den lammelse jeg havde..
MILLEBILLEEE: Hvor er det godt du er nået så langt. Jeg var også total lammet i starten, incl. talen, men jeg er bare ikke nået så langt, jeg har stadig dropfod, lammelse i venstre side af munden(men er bedre end før), jeg kan kun knytte hånden i kort tid, men ikke åbne den (med mindre jeg ligger ned. Jeg går med kryk ind i mellem, men kan ikke gå uden endnu (nok mere et spørgsmål om jeg er bange for at falde)fordi jeg stadig halter. Jeg er ved at bygge en rampe så jeg kan ride min egen pony.
ja tak, hospitalerne kan godt være negative i ft. træning. Havde en lammelse i benet i efteråret, der gik 4-5 måneder, før jeg kunne gå!! Og det var en anden fys. der fik mig til at kunne gå igen.. Ja, livet er ikke fedt med en lammelse. Jeg "overlevede" på min humor. Jeg kan tude af grin (fordi det er så tragi-komisk, mig, der hader at være afhængig af andre).. Mit liv er heller ikke, som jeg havde håbet. Blev tilbudt at blive elite-sprinter som ung, og som 29-årig er jeg nu indstillet til pension.. Også meget hypermobil, skæv ryg, slidskader i leddene. Men jeg har egentlig også været god til at være handicappet. Selvom jeg kan tude som et lille barn i håbløshed, hvis jeg ikke kan løfte en tallerken. Men jeg gjorde tidligt en sport i at være god til at være handicappet. Om jeg så skulle ligge på ryggen og skubbe mig ud til wc'et, ville jeg ikke have hjælp. Ku' jeg ikke bruge benet, kunne jeg træne armene. Kunne ikke bruge højre hånd - lærte mig selv at skrive med, og bruge venstre. Min skod-krop har lært mig at lytte til mig selv, og sætte pris på min krop. Selvom det på en måde er for sent, for jeg får aldrig en normal krop, og den har hindret mig, siden jeg var 12. men ja - her i min lille Niche.. Min egen lille idylliske plet i verden, er jeg lykkelig, trods mine mange handicaps. Og det har også givet mig noget psykisk. Jeg er blevet bedre til at åbne munden, bede om hjælp, og fortælle, hvordan jeg har det, i stedet for at lide i fred.
Jeg tager virkelig hatten af for dit og godt klaret, det bare dejligt at du har kunnet holde humør og gåpå mod oppe. Du har godt nok oplevet noget i en tidlig alder. Idag har jeg det heldigvis godt og vil tage fat på kommunen og få styr på noget af det, få fat på en sagsbehandler og se om jeg kan få træning i Tåstrup. Få fat på lægen og bede om at komme til psykiater, så jeg kan få nogle bedre piller. Og som prikken over iét, vil jeg tage på shoppetur.
Hej Har læst en del af det de andre har skrevet, og jeg forstår til fulde dinne frustrationer, hvor må det bare være svært at holde gnisten, og systemet herhjemme er bare tungt at arbejde med. det jeg vil gøre hvis jeg var dig var at finde en patient forening, hvor andre som har været i din situation er kommet videre. Det er utroligt hvad det offentlige kan når de får at vide de skal, det vil også lette en del af dit pres med at finde ud af at spørge de rigtige steder. Din familie skal høre på dig, selv om det gør ondt på dem. Der er bare ikke noget at gøre, du må stille hårt mod hårt der og sige at du har brug for dem selv om det er svært. De er jo bange for at midste dig og derfor syntest de det er svært, når alt kommer til alt kan jeg ikke forstille mig de ikke vil hjælpe men hvis du før har kørt det hele derhjemme kan det være utrolig svært for dem at vide hvor de kan sætte ind. kan også være at i alle skal havde lidt psykolog hjælp til at komme videre, om ikke andet så for at få snakket om det der er svært og der mener jeg at patient foreningen vil kunne hjælpe med at få alle til at forstå hvad der sker. go bedring til dig Dit mål i fremtiden skal være at du kommer på ryggen af din hest igen og kan få mange gode opleverlser i fremtiden. Det kan lade sig gøre selv om det er svært at nå der til. mvh Lotte
Tusinde tak for dine ord. Jeg har meldt mig ind i Dansk handicapforbund og hjerneforeningen nu i håb om at kunne få hjælp fra deres socialrådgivere. Ringet til Kommunen og fået at vide hvem min sagsbehandler er og at jeg kan træffe ham igen og 14 dage. Min læge har så også ferie, det jo toden lige nu, men jeg ringer bare når han er tilbage. Jeg har talt lidt med min mor og søn til morgen og vi er enige om at jeg skal til psykiater igen, tror min dep. er blevet værre.Men de er ikke så påvirket mere siger de, da jeg foreslog terapi for pårørende. Aftalt, at vi i denne uge tager på afslapningstur til zoo og får lidt positivt ind i livet igen. Og at vi forsøger at få kommunen med til et bedre træningsforløb ellers må jeg jo til Spanien på monte bello. Men det er slut med at være passiv, men hensyn til min træning. Rampen skal bygges færdig og jeg skal så igang med at ride igen. Og så må jeg jo finde mit overskud til at tage mig af økonomien som hidtil, kan jo også godt se at jeg må hjælpe dem så godt jeg kan og det med netbank er jeg jo nok bedst til. Når de andre situationer opstår må jeg jo sige min mening, så de ved hvad der sker i mig.
Dejligt at høre du har fået håbet tilbage
Det har hjulpet utrolig meget at snakke med jer herinde, det satte det hele lidt på plads. Igår var jeg ude at shoppe og spise ude med familien, en rigtig dejlig dag og kl. 10 idag kører vi til Odense Zoo og hygger os, glæder mig helt vildt. Jeg tænker ikke så meget over mit handicap, når jeg er på tur.
ikke at nogen tænker at du er egoistisk fordi du er træt af din situation.... Jeg kan i hvert fald forestille mig hvor forfærdeligt det må være, pludselig at være så begrænset i sine udfoldelser som du er blevet.... Og når du er vant til et aktivt liv og gerne vil have noget fra hånden, så er det da en frygtelig situation at sidde i, når du er så begrænset rent fysisk, men ikke mentalt.... Du bliver nødt til at melde klart ud, hvad du vil have og hvad du forventer af din familie og dine venner.... For ud fra det jeg læser, så er du meget selvstændig og jeg tror måske at din omgangskreds er bange for at få dig til at føle dig som mere begrænset, hvis de fratager dig nogle af de opgaver du rent faktisk kan klare selv.... Du ved jo at de vil hjælpe dig, så sig hvad det er du vil have dem til at gøre.... Skal de sørge for at handle og sætte på plads? Skal de hjælpe dig med at arrangere træning? Vil du aflastes i forhold til at undersøge muligheder for at søge støtte, genoptræning osv.... Andre kan jo godt undersøge dine muligheder og rettigeheder for dig, hvor du så måske selv må tage over når det skal søges konkret.... Jeg synes at jeg læser at du har masser af kampgejst, hvilket i hvert fald er en stor fordel, men jeg kan godt forstå at du sommetider føler at det er som at slå i en dyne og har allermest lyst til at opgive....
Wauw, en sej omgang du er midt i der!! Min dybeste respekt for at du kommer herind og åbner op og beder om hjælp! Berit, så er du altså ikke klar til at "smutte"!! Du lyder som du er en virkelig sej og gæv pige, der "bare" er kørt godt og grundigt sur i det nu. Jeg er enig med de andre i at din familie SKAL råbes op og hjælpe dig. Lige nu er de nok skræmte over din ændring, men de vil jo gerne have den gamle Berit tilbage, og så må de bare hjælpe alt det de kan - fortæl dem det! Det jeg tænker er, kan du ikke vende alt det her til kamp gejst? Jeg har læst du har en depresion og det gør det selvfølgelig ikke nemmere, men kan du ikke forsøge at vende det sådan her: De negative personer i genoptræningen, de skal sgu ikke bestemme om du kan eller ikke kan. Selvfølgelig KAN du - du skal bare knokle igennem, og vend deres negativitet til din motivations faktor - "jeg vil vise dem at jeg kan, vil jeg"! Jeg KAN, jeg SKAL, jeg VIL!! Sug det negative til dig, og vend det til endnu mere kamp gejst! Brug det du er berettiget til, og betal selv det du derudover har råd til. Få det bedste ud af det du kan. Det lyder nok nemt for os andre, men du KAN altså godt udnytte det negative! Når jeg løber fx, og jeg bare ikke orker mere - er træt og øm, så kan jeg - alt efter humør - finde de ting frem der irriterer mig, en træls bemærkning, en dum kollega, en besværlig kunde osv. Det der irriterer mig ved dem "bruger" jeg så som extra "brændstof", raser - løber det ud, forstår du? Jeg bruger også positive ting - en kompliment, en skøn ridetur, og presser så energien ud af tanken og bruger det som brændstof. Sæt små bitte delmål hele tiden, som når man er på slankekur. Du skal bare kunne gå lidt længere i dag, gå uden stok en lille tur, sådan nogle ting. Nå, jeg kan da blive ved her  De varmeste og motiverende "kom så igang" tanker fra Anne
 og Anne: Tak og jo jeg har vist stadig kampgeist tilbage. Min dep. troede jeg at jeg havde styr på, for jeg føler mig godt nok nede, men kunne nu aldrig selv afslutte mit liv og det hører man jo at dem der har en voldsom dep. har lyst til, men det ligger slet ikke til mig. Men når jeg er nede, tænker jeg bare hvorfor overlevede jeg, men det bliver kun ved tanken og gud lovet for det. Så jeg tror på at jeg har en styrke som ikke bare forsvinder, men bare kommer og går i forhold til humør. Idag har bare været en dejlig dag i Odense Zoo, men jeg må indrømme at jeg er herrens træt nu, træning imorgen er en by i Rusland, godt jeg skal sove først....for trænes skal der bare. Det der er mest surt idag, er at jeg var på vægten...og øv, endnu et kilo tabt, nu har jeg tabt 14 kg, siden jeg blev syg og jeg har brugt 6 år på at få dem på....nu jeg igen nede på 41 kg...jeg må bare ikke blive syg igen, jeg taber mig bare ved en forkølelse og der er ikke noget at tabe nu. Hvis ikke der er det ene, så er der noget andet. Men jeg kæmper videre. Nu vil jeg nyde resten af dagen og hvile lidt.
Jeg er glad for at læse at du har haft en rigtig god dag. Det er også vigtigt at du tager disse ture selvom du er "Herretræt" bagefter. Det kan godt være at du dagen efter sådan en tur ikke kan træne på fuld kraft, men så træn det du kan. Jeg har selv leddegigt og fra onsdag i sidsteuge og til og med i lørdags, altså 4 dage var jeg på landsskuet i Herning med min shetlænder. JEg elsker at sove i telt og møde andre folk og se noget andet end til hverdag, men jeg skal ikke have planlagt en masse til de første dage efter at jeg er kommet hjem for der er jeg "lidt slatten", men det ved jeg og jeg vil ikke undvære det. Det er simpelthen min sommerferie. JEg læste at du havde haft fat i kommune og læge men at du er løbet ind i ferietiden. "Frisk mod Antonuius" du vender frygtelig tilbage når er kommer fra ferie - smiler En depression hjælper jo heller ikke vildt på humøret!!!! Kender det selv. I min kommune (Rebild) er det muligt at få en "bostøtte", måske findes det også i din kommune. JEg har brug for at få styr på min hverdag og det taler vi om og planlægger hvad jeg gerne vil have nået til næste gang og så hygger vi os. Det er rigtig godt for mig at have en at tale med og det er en rigtig gæv pige jeg har fået. Det er lidt sjovt men jeg har lagt mærke til at vi er flere som nævner hvad vi selv har været ude for og måske kan du sidde og tænke "hvad rager det mig" men har jo nogle erfaringer at trække på som måske kan hjælpe dig. Brug det du kan og skrot resten!! Ja nu fik jeg så lige skrevet et langt indlæg også - tak fordi du læste med så langt - smiler- Fat mod. Mange hilsner Helle
Jeg er mægtig glad for at høre om jeres problemer og hvad i måtte have at sige, da jeg så ikke føler mig alene og jeres forslag er også noget mange af jer selv har prøvet og det er dejligt at høre om, for måske kan jeg gøre det samme. Jeg suger bare alt til mig og har brug for alt det indput jeg kan få. Jeg får det bedre og bedre for hver dag og det ved at snakke med JER, i gør dagene bedre og nemmere at komme igennem. TAK TIL ALLE DER TAGER SIG TID TIL AT SKRIVE. Jeg er glad for at være på HN, jeg er også på livsnettet, men synes bare ikke der er den samme hjælp at hente.
... at hør at du har haft nogle gode dage, og at det kan opmuntre dig med vores skriverier herinde. Jeg har (heldigvis) ikke erfaringer med at kæmpe med så alvorlig sygdom, men kan måske alligevel godt komme med nogle "opmuntrende tilråb" og gode råd indimellem. Mange tanker til dig..
Det hjælper jo altid at få andre øjne på tingene og forslag til alternative ting. Så jeg er bare så lykkelig over at så mange har gidet tage sig tid til mig og høre på mig.
Jeg har indtrykket af at du var en handlekraftig pige før du blev syg. En som ordnede tingene også for resten af familien og måske er tiden til at du skal sige lidt fra nu. for lige nu har du ikke det overskud du havde tidligere og det er fair nok. Du har fået nogle andre ting oveni du skal tage dig af og skal måske til at lægge ansvaret mere over på andre. Men det er dig som skal tage initiativet for så længe du kører på luller familien sig ind i den tro at du gør som du plejer - klarer problemerne!!! Det er ikke nemt og du skal ikke ordne alle problemerne på en dag men tag lidt ad gangen. Pas på dig selv søde. Knus Helle
Jeg tager på onsdag i næste uge over til Århus hvor de er speciliseret i min situation og har med gode esultater hjulper personer som mig igang igen både med at løbe og cykle. Nu skal jeg over og have vurderet om jeg er en af dem der kan hjælpes og får så et tilbud på hvad det koster. Så må jeg se om jeg via fonder/legater kan få nok til at få træningen. Det mit højeste ønske, så håber virkelig jeg kan få økonomien til det. Tanken om at kunne få gang i min arm og måske kunne ride igen er min drivkraft. HÅBER og beder til gud, at det vil kunne lykkes. BettinaL: Tak for dine søde ord, tror bare det er anderledes hvis man er født med sin defekt, børn er hurtige til at finde løsninger og har en stor portion vilje. Mit er så nyt endnu og jeg har svært ved at finde nye måder at gøre tingene på. Men en god video, tager hatten af for hvad han har opnået.
Hej derude i det ganske, danske land! Min kæreste og jeg skal snart til 50 års fødselsdag hos en god ven, og vi vil så gerne give ham en krystalkaraffel til whisky/cognac. Den skal ikke være overpyntet (altså slebet i alt for mange finurlige mønstre), men gerne enkel og "maskulin" i sit udtryk, dog uden at være kedelig. Der skal være krystal-prop med som virker...altså holder tæt. Om den er ny eller gammel er sådan set underordnet, bare den er i pæn stand Min kæreste har selv én der er rigtig flot, så jeg troede det var piece-of-cake lige at finde sådan én - men nixen-bixen. Har godt nok ikke været ude og kigge i den virkelige verden (jo, loppemarkedsboder i Liseleje i sidste weekend, men der var ikke rigtig noget), men har prøvet at google uden rigtig at ku finde noget. Er der nogen der ved hvor man kan finde sådan én, hvad enten det nu er på nettet eller i en butik (helst på sjælland)? Max-pris: 800,- Mvh Lykke
... her nr 5 fra toppen er de forholdsvis enkel... Og her er også nogen Her er også nogle stykker (selv om de er lidt svære at se når de er fotograferet på det nervøse velour) og så er der dem her I Hillerød er der (eller var for nogle år siden, ved ikke om den stadig er der) en biks på hovedgaden (helt ned mod slottet) der specialiserer sig i gammelt glas og porcelæn. Mon ikke også de har karafler?
Hej Listbeth! Tak fordi du har brugt tid på at finde og lægge links ind! Jeg tror vi prøver at tjekke om butikken i Hillerød stadig findes. Endnu engang tak, og god aften! Mvh Lykke
hej på trods af min sygdom (anoreksi) har jeg de sidste 5 år haft en meget regelmæssig menstruation. dvs der gik altid 30 dage imellem. men nu er den pludselig kommet 15 dage siden sidst. bør jeg tænkte over det, eller hvad kan der vre galt? skal jeg kontakte min læge? eller skal jeg bare vente og se hvad der sker? bløder også meget mere end jeg har gjort længe.
hej søde.. tror ikke der er grund til panik. din anoreksi kan godt lave kludder, men synes alligevel du skal ringe og snakke med din læge, om ikke andet så for at berolige digselv...  
enig med lancome. Dog medminde du kan have været gravid?
Det tror jeg ikke du skal tag så tungt, din krop er jo i ubalance... Mit hjerte bløder for dig KÆMPE cyper kram fra mig, kan huske dine billeder med dig og Lazer. Du kommer op IGEN det er jeg sikker på.
Jeg sad og talte med en i går aftes omkring at ride hest. Han spurgte om det ikke var ubehageligt med gnavende indersømme. Jo, det er jo derfor man bruger bukser uden, sagde jeg. Jamen hvad så i western. Der bruger de bare jeans, spurgte han. Det vidste jeg så ikke, men sagde bare det sikkert er specielle jeans uden indersøm man bruger. Men er den gangbar.
slet denne tråd. Forkert forum.
Til western bruger jeg Wrangler, de har kun 1 søm indvendigt og den dobbelt tykke søm udvendig, netop pga det kan skarve  Der er flere mærker der har denne løsning. Så det er forklaringen på vi godt kan holde det ud  Mvh Louise
Lidt erfaringer søges med gode råd.. Min kæreste er jaloux når jeg er sammen med veninderne, dyrker mine fritidsinteresser osv. Det har stået på i et halvt år nu, og det begynder at tærre på forholdet. Mere end hvad godt lige er. Vi er så langt, at vi overvejer at stoppe forholdet, da hverken han eller jeg kan holde til det. Han får proff. hjælp nu, men som sagt har det tærret meget på os, og jeg føler jeg ikke kan leve mit liv fuldt ud. Hvilke erfaringer har I med dette og hvordan kom I ud af det Suk suk...kærligheden kan være noget så dejligt og samtidig så frustrerende
først vil jeg sige, det er rigtig ærgerligt når der er jalousi i et forhold.. Har selv været sammen med en fyr der også var rigtig meget jaloux.. Og det er bare ikke sjovt, når man skal forklare hele tiden, hvad man foretager sig, og forsikre ham om, at der altså ikke er nogen grund til at være jaloux.. Vi var sammen i næsten et år, før vi gik fra hinanden, da jeg ikke kunne holde til det i længden, og han hele tiden skulle vide hvad jeg lavede.. Han fik dog ikke professionel hjælp, så jeg ved ikke om det kunne have hjulpet på forholdet.. Men min erfaring siger mig, at det slider rigtig meget på forholdet, og jeg ville ikke kunne holde til det længe.. Jeg er ikke selv jaloux anlagt, så aner ikke hvordan det er.. Men jeg tænker han måske har nogle dårlige erfaringer eller noget lignende fra tidligere forhold måske, der gør at han er nødt til at vide hvad du laver ?!?!? Håber i finder ud af det..
Jeg har både selv prøvet at have nogle jaloux kærester, men især har jeg selv lidt rigtig meget af jalousi, så jeg vil prøve at fortælle lidt om hvordan det har været fra den vinkel af - måske kan du bruge det til noget, måske ikke, men så har vi da også dén del af problemet med i debatten.  Der kan være mange grunde til at man er jaloux. Nogle har dårlige (tit gentagende dårlige) erfaringer fra et eller flere forhold, som har gjort dem skeptiske, men min erfaring er at jalousi som oftest grunder i dårligt selvværd (som man jo også får, hvis folk pisser på ens tillid længe nok). Jeg selv er vokset op i en familie med psykisk sygdom og alkoholisme samt er blevet mobbet fysisk og psykisk hele min barndom + mange andre ting. Den slags sætter sine spor og lærer én at man ikke er god nok. Den første tillid imellem et menneske og et andet finder sted imellem en baby/et barn og dens forældre og hvis det af den ene eller anden grund fejler her, vil dét menneske altid kæmpe med en følelse af manglende selvværd, en angst for at blive svigtet og problemer med at have tillid til andre. Hvis man bliver bekræftet i det ude blandt andre børn og unge igennem fx mobning eller utroskab, bliver det selvfølgelig kun værre. Folk som først oplever svigt senere i livet, men ellers har haft en god start, har som regel nemmere ved at komme sig over svigtet, fordi de har opbygget et fundamentalt selvværd. Men det kan være svært at sætte fingeren på, hvor man har følt sig svigtet/nedgjort/etc, især hvis det er sket tidligt i ens liv (så kan man måske slet ikke huske det, men man kæmper bare stadig med det, fordi det har været med til at skabe ens fundament). Jeg har så selv siden både været kærester utro og enkelte gange oplevet at kærester har været mig utro og det har selvfølgelig også gjort det værre for mig. Mest at jeg selv var det, for hvis jeg var det, så kunne de jo også være det (sådan kan man nu ikke helt stille det op, for det er jo langt fra sikkert at de var ligeså ufungerende som jeg var, da jeg var utro). Men min utroskab var også med til at bekræfte mig i at jeg var et skidt menneske der ikke var andres tillid, respekt og kærlighed værd, så jeg gjorde det værre for mig selv og kom ind i en ond cirkel. Det er meget, meget opslidende at kæmpe med jalousi, for man ved jo godt at det ikke er rimeligt og det gør jo fuldkommen sindssygt ondt indeni at kæmpe med den slags tanker og følelser. Man ved rent logisk set, at man skal stole på sin kæreste og der er ikke noget man ønsker mere, men man kan bare ikke, for man har lært at man brænder nallerne. For mit vedkommende er jeg stort set ude af min jalousi nu. Det skyldes først og fremmest at jeg er super heldig at jeg er en meget selvstændig "survivor"-type der ikke rigtig har gidet at finde mig i at det var mit lod at blive som man nu bliver, med sådan en baggrund. Så jeg gjorde alt hvad jeg kunne, forsøgte at arbejde med det på egen hånd og opsøgte professionel hjælp - men det tager lang tid og det er begrænset hvad man kan komme af med, bare ved professionel hjælp. Man skal selv vide at den er gal og være indstillet på at turde dykke ned i dybet og lukke op for mørket og det er sådan set dér, hvor de fleste dropper projektet, for det sværreste ved at have det dårligt er at se det i øjnene og begynde at arbejde med det. Man ved aldrig hvad man finder ind til af ubehageligheder, men det er lidt point of no return, så det er ret skræmmende. Men hvis man er indstillet på at gøre noget ved det og godt ved at der ikke er nogle her-og-nu-løsninger (det tager mange år at blive som man er blevet, så det tager altså også noget tid at rette op på det igen), så kan man gøre meget. Med min nuværende kæreste, som jeg også havde en del jalousi omkring lige i starten, er der ingen problemer dér mere, sådan rigtigt. Kun hvis man lige engang imellem falder tilbage i vanen, men det er jeg blevet god til at tage mig selv i. Men som kæreste er det bedste man kan gøre at støtte personen, men samtidig sætte grænser og holde på sin ret og selvstændighed. Det værste man kan gøre for en jaloux kæreste, er at hoppe i med begge ben og gå med på deres regler, svare på deres krydsforhør og den slags. Når jeg plejede at spørge min kæreste, så blev jeg ved med at spørge indtil de gik i en eller anden fælde - også selv om der ikke var noget at komme efter, men indtil jeg kunne finde den mindste lille ting at hænge dem op på. Man skal nok finde noget, man kan flegne over, som jaloux! Man skal ikke have alle mulige regler for at gøre det lettere for den jaloux, for de regler er faktisk slet ikke med til at gøre det bedre. De skaber en falsk tryghed fordi man føler man kan holde kæresten i snor, men man har hele tiden brug for at gøre snoren kortere og kortere og hvis kæresten ikke lige skriver på det helt eksakt aftalte tidspunkt eller lignende, er det lige pludselig værre end før. Man sidder også hele tiden og venter på at kæresten så skriver eller ringer eller hvad man nu har aftalt. Det bedste man kan gøre er i stedet at sige "nej, jalousien skal IKKE styre mit liv, jeg vil ikke bukke under for den og lave de her urimelige regler!" Man skal prøve at komme ud af sit mønster ved fx at slukke mobilen, lave noget hvor man ikke kan koncentrere sig om jalousien - bare et eller andet der får en ud af den dårlige cirkel man skaber for sig selv. Jeg mener sagtens man kan komme af med jalousi, men det er rigtig svært og især fordi man som jaloux som regel får spændt ben for sig selv i sine forhold og de færreste ved hvad de skal stille op med sådan en kæreste og så bliver man jo forladt igen og føler svigt og at man ikke er god nok. Jeg tror at vejen er selvindsigt, vilje til at tage tyrene ved hornene, professionel hjælp (eventuelt parterapi), støtte og forståelse fra kæresten, men kæresten skal også være bestemt (ligesom overfor en hest, faktisk, blid men stadig en bestemt leder) og man skal være gode til at sætte sig ned og forsøge at finde en måde man kan komme ud af mønstrene på. Det vil være rigtig godt hvis du bliver god til at sige fra, stille og roligt uden at blive sur. Han vil måske først blive fornærmet eller ked af det, men det er faktisk den største hjælp man kan give en jaloux person, fordi de hver gang de får et nej bliver bremset i deres mønster. Håber du kunne bruge det. 
Jeg ville etenlig bare lige sige tak, du fik lige sat ord på de føelser som jeg har.. Jeg er EKSTREM jaloux.. Det er fuldstændig sindsygt som jeg bliver overtaget af totalt hysteri og jalouxi.. Jeg har bare så svært ved at sætte ord på hvilke tanker og ting der sker oppe i knolden.. Men jeg tror sku at jeg kan bruge nogle ting som du har skrevet.. Så mange tak..  
(For god ordens skyld vil jeg lige sige, at jeg er selv samme som Dy *nu uden Dy*, bare med nyt navn - så bliver ingen alt for forvirrede   ) Jeg er glad for at du kunne bruge det.   Det er nemtlig rigtig svært at gå rundt med og vide hvordan pokker man skal gøre noget ved det. Det er jo også lidt et tabu, så det er jo ikke noget man sådan lige sidder og debatterer lystigt på livet løs med veninderne og hvermand, hvilket også kun gør det sværere at bære rundt på ... Selv om jeg virker afklaret omkring det, så er det jo også primært på det rationelle plan - følelserne kan stadig få overtaget engang imellem, dog heldigvis ikke så meget mere, da jeg har en fantastisk kæreste der virkelig ikke efterladen spor af tvivl om sin kærlighed og fordi jeg har brugt så meget tid på at arbejde med det, da det er en side af mig selv jeg virkelig har været ked af, men jeg er sikker på at der sagtens kan pustes liv i ilden igen, hvis nogen får tråt mig lidt over tærerne, da det ligger så dybt i mig desværre. Men man må jo også acceptere hvem man er, det er første skridt på vej imod at gøre noget ved det.  Men du skal i øvrigt være velkommen til at "hælde ud", hvis du får brug for en der kender det og ikke tager parti ud fra om jeg kender dig eller din kæreste eller lignende, for det er vigtigt at få det ud af systemet - især så det ikke går ud over kæresten. 
Meget groft og firkantet sagt, så pleasede jeg min jaloux kæreste de første par år, og forsikrede ham at der intet skete, og ofte lod jeg hellere være end skulle til at forklare og måske endda i værste fald stå skole ret.. - Det som fik det hele til at vænne var at jeg ikke føjede ham, jeg fik nok, og sagde det direkte til ham at han faktisk istedet pressede mig væk fra ham.. Når han beklagede sig over jeg skulle ud med veninderne, så bagatiliserede jeg hans bekymring, og tog afsted.. Efter mange gangem fandt han jo ud af at der ikke skete noget ved det.. Og han er idag mer eller mindre jalouxfri.. I hvert fald så meget at han ikke er ved at gå i spåner over at jeg udsendes sammen med 90% mænd i forsvaret og er sammen med dem, væk fra ham i 3-4måneder.. Så i "vores" tilfælde hjalp det simpelthen at jeg stoppede med min forståelse og medlidenhed omkring det, og lod ham arbejde med det selv.. Selvfølgelig forsikrede jeg ham om at der ikke skete noget, men vi stoppede de der psykologiske samtaler, som altid lige skulle være lige inden jeg skulle ud af døren.. Det var da også hårdt for mig, bare at gå og lukke døren, med en vis facade for at være overskudsagtig - for jeg var jo vant til at det nemmeste var at føje ham.. MEN DET HJALP!!!
Min kæreste og jeg kan ikke sammen mere, og vi har en søn sammen. Men hvis vi nu går fra hinanden, hvem har så retten til at tage vores søn med? der er ingen af os der synes det er iorden at den anden skal have ham. Hvis i ikke ved det er der så nogen der kan give et link til nogen der ved det?
Det afgør statsamtet hvis i ikke selv kan blive enige - men husk det er altid barnet der er taberen i sådan en sag. Hvis barnet er gammelt nok kan det selv bestemme, tror det er 11 år.
... være bedst for barnet at bo? Det er DET der bør være afgørende for hvor han skal være - ikke at den ene af jer "skal have ham" og den anden ikke skal. Valget BURDE ikke være svært hvis i tager udgangspunkt i hvad der er bedst for barnet. Det allerbedste vil være hvis i kan bo i nærheden af hinanden, så i kan etablere et godt samarbejde hvor barnet har mulighed for at have glæde af begge sine forældre - uden at skulle vælge eller blive sendt frem og tilbage som en pakke. Han skal blive i nærheden af sine venner, sin skole/børnehave/dagpleje med mulighed for at se BEGGE sæt bedsteforældre osv osv. Vælg det der ødelægger hans verden mindst - også selv om det måske ikke er det rareste valg for dig. Ifølge loven har i sikkert fælles forældremyndighed og dermed lige "ret til ham". Så skal det være rigtigt avanceret kan han jo bo på skift hos jer - og ikke selv have et sted der er "hjem"
At.. Børn skal vokse op på én adresse.. Det er noget rod, hvis de fra onsdag til onsdag, bor et sted, og den anden uge et andet sted.. Det virker meget mere som et forældre-behov end barnets behov, når barnets tid splittes sådan op. Der er dog flere og flere der gør det på den måde..? Min dreng bor fx hos mig, og besøger sin far hver 14.dag + nogen ferier.. Vi bor godt nok alle 3 i region syd, men i hver sin ende. I min familie er der et træls eksempel på hvor stavnsbundet man kan være, hvis man vælger den "fair" løsning. (onsdag til onsdag) Min morbror og hans kæreste fx. De har ikke udsigt til at flytte sammen før børnene er gået ud af skolen om 4-5 år! De har begge børn fra tidligere, og ingen af dem kan flytte fra den by de kommer fra uden der er ballade med eksen, og den oprindelige aftale.. Så de er stavnsbundet i en lidt ulykkelig situation.. Jeg valgte derimod at flytte sammen med en ny - Det gjorde eksen også. Vi overholder vores aftaler om hver 14.dag uden problemer, og med respekt for hinandens kalender. Hvis noget akut dukker op, finder vi selvfølgelig en løsning. (gælder begge veje)
Jeg syntes et barn skal være ved sin mor fast, hvis moren magter det. Og det skal barnet så længe det ikke selv er i stand til at træffe en beslutning. Og så skal barnet besøge sin far hver anden weekend og nogle weekender. Syntes det er vigtigt at barnet har et fast hjem og trygge rammer, istedet for at de skal flytte hver uge. Hvordan ville man selv have det hvis man hver uge skulle pakke alt sit skrammel og flytte?!
også mest tilhænger af, at barnet har fast adresse/hjem hos den ene forælder. Samtidig er det super-vigtigt at der en fri mulighed for at være sammen med den forældre barnet ikke har adresse hos. Jeg har selv børn fra et tidligere forhold, og min holdning er, at det altså ikke kun er MINE børn, det er også deres fars børn. De bor hos mig, men det fungerer sådan at hvis deres far gerne vil have dem ud over det planlagte, så er det i orden... Med mindre de selvfølgelig har andre planer. Det samme med deres farmor og farfar.... De elsker at komme op til deres far og til deres farmor og farfar... Jeg har ingen ret til at forhindre dem i det. Men hvad vi på HN synes og mener, er fuldstændigt underordnet.... Hvis du og din kæreste ikke kan finde ud af det, så kan statsamtet hjælpe jer.
Statsamtet afgør det, hvis I ikke kan blive enige om en løsning. Jeg synes det er lidt noget ævl, at ingen børn kan holde ud at bo en uge hos mor, og en uge hos far. Ligesom jeg synes det er noget ævl, at barnet har bedst af at bo fast hos moderen. Ingen børn er ens, og hvad der virker for nogle, virker ikke for andre. I må sætte jer ned, og snakke forskellige muligheder og løsninger igennem. Måske det kan fungere for jer alle tre, hvis barnet bor hos jer en uge ad gangen?! Det største hensyn bør I tage til fordel for barnet, og så må jeres behov komme i anden række.
så er der ingen speciel grund til at barnet SKAL bo hos sin mor, så kan der komme alt det andet om at kvinder i Danmark stadig er dem der holder længst barselsorlov i forhold til mændene (mange mænd holder jo slet ikke ud over de 14 dage), er dem der har færrest arbejdstimer pr uge og derfor er mest hjemme hos børnene og stadig er dem der tager flest sygedage sammen med de små.. Alt dette giver jo en naturlig større tilknytning og det er i sidste ende den der kan blive afgørende for hvordan samværsordningen kommer til at tegne sig. Når I har fælles forældremyndighed så kan du i princippet tage barnet med hen og bo et andet sted og faderen kan så hente det en dag i institutionen og bringe det hjem igen og så fremdeles. Noget af det jeg synes er væsentligt er at man ikke skal flytte sin adresse før der ligger en samværsordning på skrift.. Ellers risikerer man at den der "bliver tilbage" pludselig er bopælsforælder og efter den nye forældre(u)ansvarslov så er en del af de rettigheder der før tilkom forældremyndighedsindehaveren lagt over på bopælsforælderen. Jeg kender et par som har valgt en løsning der VIRKELIG har børnene i centrum, det er nemlig forældrene flytter rundt. De har beholdt huset og har så fundet en lille billig lejlighed hvor de bor på skift i den uge de ikke har børnene. Det betyder at børnene ikke bor i en taske, har det samme værelse hele tiden, uhindret kan besøge kammerater og følge fritidsinteresser. Ja, det er umuligt for forældrene at flytte sammen med en anden men de har sgu da selv valgt at få børn og NEWSFLASH... Børn binder en.. De kan binde en til en bestemt bopæl, til en anden person eller whatever.. Det er i hvert fald det tætteste jeg har set på en lykkelig skilsmisse og de har da i den grad haft den svage part i centrum. Du kan finde oplysningerne her (det er efterhånden længe siden det hed Statsamtet, det hedder Statsforvaltningen nu) Der findes en bog der handler om børn i skilsmissesituationen og hvordan man kommer igennem på bedst mulig vis.. Mener den hedder noget med "Den lykkelige skilsmisse med barnet i centrum".. Har siddet og bladret i den i min psykologs venteværelse og jeg synes den er god fordi den tager både følelsesmæssige, praktiske og juridiske problemer op - og hvordan man kan ordne dem til barnets bedste.
Jeg har nu været sammen med min kæreste i et år. han har en datter på 3½ år som bor hos os hver anden uge fra mandag eftermiddag til mandag morgen. det virker rigtig godt, vi bor så 8 km fra hendes mor og mig og hende kan sagtens snakke sammen, da vi er blevet enige om at det er vi nødt til ellers går det ud over datteren. I børnehaven har vi fået at vide at hvis ikke de lige ser hvem der aflevere hende ved de ikke hvor hun er, for der er ingen forskel at mærke på hende.
... som en god ting at få situationen vurderet af specialister og få en reel vurdering af hvad der kan gøres. Og hold du bare fast i at der SKAL trænes mere så du får mere funktion i armen - hvor der er en vilje er der som regel også en vej! Held og lykke!
God tur til Århus. Håber virkelig at du får noget rigtig godt ud af det. JEg har også det den video som Betina henviser til. En utrolig ung mand som ikke lader sig begrænse, dem ser man somme tider. Jeg vil dog give dig ret i at det er "lettere" at være født med handicap og ikke have kendt andet. Da jeg i 1988 fik konstateret leddegigt var det også svært for mig at for eksempel at skulle ændre job. Lad høre fra dig om hvordan det går. Mange hilsner Helle
Jeg vil bare sige, at jeg synes, du er rigtig sej!! Ovenpå det du har været igennem, synes jeg det lyder som om, du har en masse håb og vilje. Det er du selvstændigt har trænet og at du VIL blive bedre. Jeg er imponeret over din gejst. Jeg håber, du får noget vægt på igen, humøret bliver bedre, at du får en masse ud af det i Århus, og at alting kommer til at se lysere ud. Sådan en omgang er der vist ikke mange, der kommer igennem uden at blive påvirket og drøn ked af det. Jeg blev meget rørt, da jeg læste, hvad du havde skrevet gennem tråden. Kan sørme godt forstå, det er uoverskueligt at kæmpe med kommune osv., når man har været det igennem, du har. Synes ikke, du er egoistisk. Kan godt forstå situationen er lidt hård engang imellem, og at humøret ikke altid er højt. Du har vilje - det kan man tydeligt læse gennem hele tråden, og det skal nok hjælpe dig. Mange tanker herfra og al mulig held og lykke med at få funktionen i din arm og ridningen bliver en del af din hverdag igen.
Det er gået rimeligt, indtil idag. Kommunen har godkendt en handicapbil til mig...meeeen, de har PTU til at vælge prisen på bilen (vil lige sige at jeg selv skal betale en stor del af den)og vi har så været med PTU i onsdags og se på egnet bil. Først viser de mig en Hyndai Matrix og vi prøver kran, samt pladsen til min kørestol, det går fint, de viser mig så en Fiat Q???, sædet er for højt, der skal være tophængt bagklap og jeg har problemer med dørene, da de er tunge så der skal ændringer til, de viser mig så en Opel corsa og vi prøver om kørestolen kan være der, det kan den og jeg siger ok og kører hjem. 2 timer efter ringes jeg op og skal så se på en anden Fiat også som de har glemt, den ser jeg så torsdag men har igen problemer med sæde, samt at der er manglende plads til kørestol og vi er tilbage ved Opel corsa, men så får jeg at vide at kommunen måske vil mene at jeg ikke behøver min kørestol med i bilen og at jeg måske vil blive tilkendt en endnu mindre bil (Fiat Panda)og om jeg ikke tror jeg kan nøjes med det...Nu er det jeg er ved at blive ked af det, skulle jeg have en bil, køre et sted hen og kun kunne komme 400 m og så køre hjem igen, skal det være min frihed...400 m...HVAD foregår der lige her???? Gud vil jeg ej acceptere ikke at kunne få mit hjælpemiddel med mig...de god nok stride. Idag ringer jeg til kommunen for at høre hvad der sker med min sag om merudgifter, som jeg satte igang i februar mdr., har fået en mail om at min indstilling ville være klar for ca. 3 uger siden, men intet hørt...Min sagsbehandler er så igen igen på ferie og der er intet lavet på min sag får jeg så at vide og jeg klager straks og beder dette oplyst til lederen...Nu jeg ved at eksplodere inden i, Jeg rykker, finder paragraffer m.v. til sagsbehabndleren og så er der INTET gjort på 6 mdr....jeg føler mig rent til grin, udnyttet og som et nul i systemet....mine krafter er på nulpunktet og mit hoved banker vildt. Jeg er temmelig træt lige nu og grædefærdig. Eneste gode er at de i Århus siger jeg kan komme mig rimelig godt med deres hjælp, men skal bare kunne betale 58500 kr for et 6 ugers ophold....Ja, dem henter jeg da lige på pengetræet...ØV et liv. Tror lige jeg skal sunde mig lidt nu og have en pille mere.
Det kræver et godt helbred at være syg! Dem her, kan måske hjælpe:  Du kan ringe hverdage (sikrest) eller maile. Det er uvildige socialrådgivere, der har forstand på det.
Tusinde tak.
Jeg vil gerne kunne sige noget klogt og trøstende til dig nu, men jeg kan kun finde på at det da er positivt at Århus mener at kunne hjælpe dig!! KAn virkelig godt forstå din frustration, håber da virkelig at du får en bil der opfylder dine behov. KAn du søge kommunen om ophold i Århus (undskyl hvis du har skrevet om det, min hukommelse er ikke så god) MAnge hilsner Helle
Jeg kan godt søge kommunen, men skulle regne med et afslag, det var beskeden fra sagsbehandleren. Men jeg søger nu alligevel, hvis jeg skal søge fonden om hjælp skal jeg medsende et afslag fra kommunen, men om fonden så giver meg noget er jo ikke til at vide, men det skal ihvertfald prøves, jeg VIL ikke give op endnu. Så alt bliver prøvet, alt der bliverskrevet eller henvist til her, vil jeg også prøve. Jeg har en utrolig sød og hjælpsom ledsager, hun hjælper så meget hun kan og hun har nu hjulpet mig med ansøgning til kommune og gjort ansøgning til fonder klar til mig. Jeg havde aldrig klaret dette uden hendes hjælp. Lige nu tror jeg, at jeg må prøve at tage det med bilen som det kommer og så har xtiny givet et godt link til hjælp. Men ja, man skal godt nok være stærk og ved godt helbred for at være syg. Mit mål er at komme til Århus til træning, tænk at kunne få funktion i armen, gå uden stok, måske kunne gå i haven og ride igen,være med i min søns aktiviteter, det ville så meget give mig mit livsgrundlag tilbage.
Hej Berit, Allerførst vil jeg sige at det gør mig utroligt ondt at høre om din sygdom. Det er alt i alt meget krævende at have behov for hjælp fra det offentlige, desværre ved jeg godt at der ikke ruller nogen ud og støtter familier i sådan en situation - Men Pøj - pøj med det  Vores lille familie stod også for godt 4 år siden i en situation hvor alting ændrede sig i løbet af 5 sec. på køge bugt motorvejen. Min mand, og vores to børns far ændrede sig fra at være frisk, raks, altid i godt humør, elske at tage sig af sine unger, være den stærke mand som tjente kassen mm. - til for altid aldrig at blive den samme, det betød en meget stor omvæltning i hele familien, pludselig kunne han ikke andet end at ligge på sofaen og brokke sig over at nogen larmede og at han ikke kunne noget. I meget lang tid var vores kærlige mand/far som før aldrig hævede stemmen, meget tris og opfarende for hans liv var jo fuldstændigt ødelagt - pludsedlig stod jeg med ansvaret for alt fra at forsørge familien (+divers fys og kiopraktor regninger oveni), til at tage mig af børnene, huset, haven, hans to hunde, hesten - den forandrede økonomiske situation og meget mere. Børnene mistede deres "normale" far og samtidige var mor travl hele tiden, sådanne ulykker sætter de pårørende under et enormt pres, og nej det kan ikke selv se det, for så længe man står i situationen drejer det hele sig om ren overlevelse. Jeg taler af erfaring, din familie elsker dig over alt på jorden, de er bund ulykkelige over at du har det som du har - hvis ikke de viser dig det tydeligt nok er det ikke af uvilje, men fordi de ikke ved hvordan og måske fordi de er bange for at gøre dig ulykkelig over at de også er ramt af denne tragedje. Men start med at fortælle hianden hvordan I har det, så kan i hjælpe hinanden, det er første skridt på vejen, og så lov mig at i sørger for at din dreng får noget professionel hjælp, for selv om han ikke selv ved det lige nu, så er han for altid påvirket af denne situation - for man bliver bange inden i når mor bliver syg og forandret, og det skal han have talt om så det ikke det sætter sig fast. Massere af rigtig gode ønsker for både dig og din familie i fremtiden, det   lykkes at få et godt liv på trods af ulykker selv om det ser sort ud lige når man står i midten af det. MVH Helle
fortælling, Helle. Det godt nok været hårdt for dig og din familie. Jeg prøver hele tiden at få min familie til at snakke og det går også rimeligt, når bare vi snakker om mig. Min søn er meget snaksagelig også omkring sig selv og sine følelser, Jeg er fuld gang med at finde noget hjælp til min søn, han har meget brug for det. Jeg har heldigvis for 1½ år siden meldt min søn ind i Sygesikringen Danmark og har lige flyttet ham i gruppe 5 i går, så vi kan få tilskud til psykolog. Resten af familien Min mor og bror, tror jeg, jeg må lade dem selv klare situationen og så bare sige min egen mening om tingene og så håbe det kommer til at gå. Jeg tror vi alle er blevet lidt bedre humør efter jeg har været til undersøgelse i Århus, nu udsigten til bedring er der og det har helt bestemt givet en bedre atmosfære i huset, det føles dejligt og afslappende. Håber din mand har det bedre, gøde ønsker herfra til dig og din familie.
Kunne man bare undgå disse nedture, hvor er jeg bare træt  Jeg har fået afslag fra kommunen om penge til genoptræning, samtidig med en mindre trussel, Jeg har sendt al dokumentation som der står i ansøgningen...meen man har så en regel i kommunen om at man også SKAL medsende afslag på lån fra banken og jeg har ikke spurgt banken, da jeg før jeg blev syg lånte at jeg kunne i egendommen og derfor ikke ville spørge igen eller synes jeg har råd til mere lån. (Skylder ca. 1.3 mill og det mig alene), fik at vide at hvis jeg ikke sender et afslag fra min bank, så ville sagsbehandleren skrive i mit afslag at jeg ikke er samarbejdsvillig, så jeg ikke kan søge fonder der kræver et afslag fra kommunen....Tud! Min sag om merudgift er fuldstændig gået i stå og jeg er træt af at rykke. Min udsigt til genoptræning lægger bare så langt væk lige nu og lysten til at dø er stærkere, tårene render bare ned af kinden, føler min bare så ynkelig. Min kæreste ven som plejer at støtte mig, ligger på sygehuset og har fået fjernet sit ene ben og jeg har ikke hørt fra ham...er så bange for at der er noget galt. Jeg har influenza oveni og kan jo ikke tage på sygehuset og smitte ham eller andre. Hvor er livet bare uretfærdig og træls.
Alle er på en eller anden tidspunkt der hvor du er nu. Måske ikke med de skavanker som du har, men med deres helt egen. Jeg ved hvad jeg snakker om og har faktisk selv nedtur for tiden. Men så længe man har nogen som elsker en, har man i mine øjne ikke ret til at fravælge livet. Livet er desværre sjældent let, men livet er det hvad man gør det til og man er nødt til at se på de små ting man har og ikke på alt det man ikke har. Dette er ikke nemt, det ved jeg, men prøv at gøre et forsøg. Jeg pøver at finde et positiv ting om dagen. Det hjælper mig. Håber alt flasker sig for dig og alt held og lykke til dig og den familei fremover. Kram herfra
Min x og jeg har den aftale at vores søn bor hos mig og er så hos sin far hver anden weekend plus det løse. Det kan fx være nu hvor jeg får undervisning om tirsdagen, at han henter junior i børnehaven tirsdag og afleverer ham onsdag. Ligeledes henter han fredag i sine uger og afleverer mandagen efter. Det fungerer for os, fordi vores søn kræver at have en fast base, der er hans hjem. Han ville aldrig kunne fungere ordentligt ved at bo begge steder. Min veninde og hendes x har til gengæld den aftale at de har sønnen en uge af gangen, fra fredag eftermiddag til fredag morgen. Det fungerer super for dem og knægten trives. Men kan I ikke blive enige, er det som mange skriver, statsamtet, der hjælper jer med at finde en løsning. Men sørg for at det er den løsning, der er bedst for barnet.
Min kæreste og jeg har været sammen i 1 1/2 år, men lige i øjeblikket føles det som om vi glider længere og længere fra hianden. Vi elsker hinanden men kan ikke rigtig "finde hinanden". Han bliver fjern og jeg bliver ked af det og går nogle gange lige rigeligt til ham for at få en reaktion. Han føler at der er gået noget si stykker i ham, hvilket gør at jeg føler der også er gået noget i stykker i mig. Vi har snakket sammen og besluttet os for at give vores forhold en sidste chance. Vi har snakket om at vi gerne vil have hjælp til at komme videre. Måske nogen herind ehar nogle gode råd? Vi har også snakket om parterapi. Er der nogen der kan anbefale en god terapeut enten i Randers eller Århus? Jeg håber der er nogen der kan hjælpe.
er bare rigtig godt. Det har min mand og jeg været i for at tage nogle ting lidt i forkøbet, bl.a. vores barnløshed. Jeg kender ikke nogen i det område, men prøv at kontakte Else Iseling, det gør hun sikkert.  Anja
Hej Anja Tak for dit svar. Det er godt at høre at du har haft en positiv oplevelse med parterapi. Jeg venter lige og ser om der er ikke er nogen der kan anbefale nogen her omkring. Der er nemmelig masser at terapeuter, men det er slet ikke uvæsenligt hvem det er man får. Så en anbefaling vil være rart. mvh Tine
... hjalp mig for en del år siden. Både i enkeltmands-terapi og i parterapi. Kæresten og jeg endte med at gå fra hinanden, men vi var vist også noget helt for os selv   (eller med andre ord, så gik kæresten med, fordi han fik et ultimatum, psykolog eller bye-bye, og selv om han gik med, var han vist ikke helt med på den, da det kom til den praktiske udførelse) Han kan i hvert fald varmt anbefales, og selv om det er nogle år siden, bruger jeg stadig for vildt mange af de redskaber, han lærte mig. mvh. tina
Inden i går i parterapi... Så prøv bolden.. Det handler i al sin enkelthed om at give taletid til den der har bolden i sin hånd, hvor den anden skal lytte UDEN at kommentere. Efter den første har snakket sig helt flad.. Så bytter man.. Men HUSK ikke et ord, hvis ikke man har bolden... Det er billigt og det virker.. (fordi den ene part ofte har en tendens til at "overrule" samtalen, hvilket medfører at den anden part gå helt i baglås) Prøv det 
Hvad med en præst??? Jeg var, sammen med min eks, hos en præst nogle gange. Han (præsten) har sådan noget parterapi, hvor han hjælper par med at få styr på forholdet. Han har vist også andre ting han hjælper folk med. Måske I også har sådan en præst deroppe? Det er jo ganske gratis, men jeg ved bare ikke, om det er normalt, at præster gør sådan. Jeg bor i Esbjerg, så der blir nok lidt langt, hvis I skal bruge "min" præst. Jeg ved jo så heller ikke hvor effektivt det er, men ham her gav i hvert fald en masse nye syn på mange ting, og ellers kan man jo finde en terapeut bagefter.
Og mit liv med manden incl en abort jeg IKKE er stolt af, flytning til Sverige og tilbage til DK. Køb og salg af diverse heste ... Jeg har endelig taget mig sammen , og pr 1 Oktober har jeg min egen lejlighed vi har begge skrevet under på seperationspapirerne, og damn hvor er jeg glad hvor er jeg stolt over jeg ikke har givet efter for alt hans bræk... jeg har fået hest i mellem tiden, min lille fjordbasse, til alt held har jeg stadig råd til ham når budgettet er lagt  Jeg har endelig fundet ud af hvorfor jeg har købt og solgt mine dyr, min psykolog hjalp mig den ene gang jeg var der. Jeg fjerner fokus fra alt det dårlige i mit liv, ved hele tiden at hive noget nyt og spændende ind........ Og det har han da ret i .... Nøj hvor jeg glæder mig til MIN lejlighed, så kan det godt være der ikke er have til ungernes trampolin og pool, men den må jeg tag når det bliver vejr igen... PS: Tina så er det snart tid til den drink på Holgers ;0)
lyder jo super - ansvar for eget liv  Kram herfra og held og lykke med det hele.
svær og sær størrelse, især når alt det rundt om en slår en kolbøtte. Tag den tid det tager for at DU heler igen, så skal det hele nok blive godt igen. Tillykke med dit nye liv, nye lejlighed.. Og ja måske er der ikke plads til trampolin til ungerne, eller pool. Men er der ro, kærlighed, varme og en glad mor, er der jo trods alt alt det de har behov for.. Held og lykke med DIT liv..
dine tidligere tråde, men jeg vil bare ønske dig held og lykke med dit nye liv.Du har taget et valg om du skulle blive i noget fordi det var nemmest eller du skulle bryde op og være god ved dig selv. Jeg er sikker på at du har taget det rigtige valg. En trampolin er ikke det vigtigste i livet så det skal nok gå, det vigtigste er at børnene har dig og at du har det godt, for så er det også godt for børnene. Held og lykke med det hele. Venlig hilsen Helle
Dejligt indlæg fra dig Lisab! Jeg husker mange af dine indlæg - også år tilbage. Jeg har tænkt på dig med mellemrum og glad for at du lader høre fra dig igen. Pøj-pøj fremover til dig og børnene.
Hej Lisab Hvor er jeg glad for at læse dit indlæg, det er dejligt at høre du har taget den beslutning. Det er altid dukket op i baghovedet når jeg har læst indlæg du har skrevet, hvordan det mon gik med familielivet. God vind, og ungerne skal nok klare sig uden trampolin, bare de har en glad mor  Merete
Jamen, det vil jeg da glæde mig til 
Var til fest igår, hvor de selv havde lavet isen og nøj det smagte godt. Så fik blod på tanden, til selv at gå i gang med is - Så kom gerne frem med jeres is-opskrifter.. Og gode råd. Det skal ikke være dem, hvor man skal bruge en ismaskine, fik nemlig fortalt man sagtens kunne sætte det i fryseren og vupti så var der is  Er selv vild med hindbær/ribs og jordbær, men alt har interesse!
Nem og lækker, og absolut kalorietæt 
Jamen så får du lige min ynglings-is-lagkage, at den er pærenem og ikke kan gå galt, er vel kun et plus. 1 Literfløde 1/2 plade mørk marabou eller andet godt mørkt chokolade 8-10 Pasteruriserede æggeblommer 10 spsk. Strøget rør-sukker 1 god stang vanilie 1 rulle marcipan Evt. revet blød nougat over og i kanten lækkert frugt. Pisk æggeblommer og sukker lysegult og luftigt Pisk fløden stiv og vend i æggesnapsen Put vaniliekornene i Hak chokoladen groft og vend deri. Frys isen i en glasskål Tag isen op 15. min. Før servering Vend den ud på et fad. Overtrækkes med marcipan, så det dækker helt. Pynt med frugt. Evt. riv blød nougat ud over toppen eller si mørkt kakao. : Den rækker til ca. 10 personer. Hvis man ikke gider bakse med marcipan når gæsterne er der, Kan man godt, når isen er helt frossen, vende den ud af Glasskålen, overtrække den med marcipan og enten putte den I glasskålen igen eller putte den på fadet og fryse den igen. Hvis den driller, holdes den eet øjeblik under varmt vand, altså med glad-bunden opad og under hanen. Velbekomme
De lyder begge gode - Er dog ikke til marcipan, men den kan vel laves uden..
Om få dage sker det: Undertegnede fylder 25 somre (eller 18 år og 84 måneder) Jeg ser mig omkring og er mere end tilfreds med mit liv - Jeg er faktisk et af de meget, meget priviligerede mennesker, der kan betegne mig selv som værende lykkelig  Alligevel kan jeg ikke lade være med at gå i panik... Faktum er nemlig, at jeg er gået hen og er blevet det, man vist betegner som VOKSEN  Jeg har fået styr på mit liv, jeg er i gang med drømmestudiet, jeg er langt om længe nået dertil, hvor jeg rent faktisk hviler i mig selv, og oveni hatten har jeg mødt den mest vidunderlige mand, og det er ovenikøbet ham, jeg kan kalde min kæreste! Og så kommer der sådan en fødselsdag snigende og minder mig om, at tiden går... Minder mig om at jeg udvikler mig, bliver ældre klogere, stærkere og mere erfaren hele tiden. Det er i sig selv ikke en negativ ting - tværtimod! Dog kan jeg ikke lade være med at ønske mig den legendariske evne til at standse tiden - SÅ STOP DOG! Det går jo alt, alt for hurtigt lige pludselig! Tænk at man kan have så travlt med at nyde hvert sekund, at man kan blive overrasket over, at man pludselig er et år ældre... Hvis jeg var dronning af universet ville jeg afskaffe fødselsdage, ville jeg - Bare så vi alle kan få lov til at være unge for evigt, og ikke have en eller anden mærkat med et tal hængende over hovedet  Er jeg helt gak? Eller er der andre, der ind imellem har lyst til at standse tiden??
Jeg har det som dig. Jeg syntes tiden går for stærkt, jeg bliver ældre og ældre og har ikke nået noget endnu. Ser jævnalderene omkring mig der bare er så meget længere med deres liv, har opnået meget mere end mig. Jeg går lidt med føgelsen af at jeg ikke når det, at jeg skal skynde mig. Så du må gerne stoppe tiden.
26 for en uges tid siden - og jeg synes den er lidt svær at sluge må jeg indrømme   Netop af samme årsag som du skriver - jeg er VOKSEN nu  For små to år siden var mit liv et stort ROD - jeg var i gang med en mastergrad i Danmark som jeg IKKE gad, jeg var i Danmark (hvor jeg ikke havde lyst til at bo) og jeg havde lige brudt med den mand som jeg troede jeg skulle leve resten af mit liv sammen med. Nu er det hele vendt   Jeg har boet i udlandet det sidste år og taget en anden mastergrad herovre (færdig om 10 dage) - og fundet en mand, som på mange, mange områder passer bedre til mig end den forrige   Uh, jeg kan ikke undvære ham på nogen måde... Jeg har fundet arbejde som starter til september (stadig ikke i DK) og manden skal med - vi har lige fundet den lejlighed som skal være vores nye love nest  Mit liv ER godt. Det eneste jeg mangler af store livsændrende ting er at få solgt min sidste hest - hvilket ikke er den nemmeste opgave i verden, men jeg håber det kommer til at gå... Så måske er det ikke så slemt at være voksen   Eller - spørg mig igen, når jeg er ved at få koldsved over at fylde 30!
Hi hi, jeg er altså nu 45 og ønsker mig rent faktisk ikke en dag yngre. Har også et skønt liv, skønne unger, mand, katte og heste. MEN, når man får børn, SÅ går tiden hurtigt, min ældste er lige startet på gymnasiet og nu tænker jeg bare, hold da op, hvor blev alle de år af? Men jeg er glad for at jeg ikke er 17 nu, glad for at være hvor jeg er i livet, med den erfaring og ro og føler mig absolut ikke gammel når jeg fræser rundt på mine små tøltende ponyer 
Tiden går stærkt og det bliver kun værre for hvert år. Jeg er 44 og det betyder slet ikke så meget som da jeg var 25 eller 30 - jeg har et fantastisk liv og nyder hver dag. Der er mere ro på livet og flere erfaringer at trække på - ellers er jeg stadig lige sådan indeni som jeg altid har været.
Jeg fylder 30 næste gang. Stoppede lidt op og tænkte - hvor blev tiden af.. Og - f*ck, de rynker skal væk!! Jeg er nu glad for at være blevet mere viis. Føler mig mere rolig og harmonisk. Bedre til at tage beslutninger etc.
hihi..lidt hyggeligt indlæg..Forleden kunne jeg ikke huske hva jeg fyldte næste gang..  mente det var 31, men min kære syntes bestemt at hun fødte en datter i 79 og ikke 80.. Da jeg var 20 troede jeg at når jeg blev 25 ville jeg være gift med børn, hus og et "rigtigt voksenliv"..hehe. Tja nu har jeg andet barn på vej,og føler mig bestemt ikke gammel og grå..nyder mit liv med børn, rynker og tænker ikke over alderen. Dog blev jeg en smule "ramt" da jeg fik brev fra min pension at jeg kunne gå på pension den 5 maj 2044 !!! 
Åh hvor er jeg træt af at have ondt! Ondt i ryggen pga. dårlig ryg - Der går ikke en dag, uden jeg mærker det. Ondt i hovedet... Migræne og spændingshovedpine gang på gang... Nå ja, og så er der jo også lige en let kvalme mere eller mindre konstant pga. antidepressiv medicin. Hvor ville jeg dog ønske, at byggeplanen for mig havde været lidt mere gennemtænkt! Hvor må det være rart at være en af dem, der aldrig er hæmmet af en eller anden fysisk skavank! Hvor må det være rart, at være fuld af energi, fordi man ikke bruger det hele på de pokkers smerter hele tiden. Jeg piver stort set aldrig - Jeg ved godt, det ikke nytter noget, og der er mange, der døjer med værre smerter end mig. Men hvor er det svært at holde humøret oppe, når man er lænket til sofaen igen, fordi hele lige har besluttet sig for at gøre fælles front mod mig idag - Heldigvis er kæresten ikke hjemme, for det hele flyder og jeg ligger her som en anden klud, fordi jeg bare er drænet for energi... Har ikke været i skole af samme årsag. Gå væk, smerter! Lad mig nu være, og hold op med at begrænse mig!
Øv hvor jeg dog kender det  Har også dårlig ryg der på de værste dage gør mig total invalid med migræne, kvalme etc. Og det er bare de værste dage. Håber du får det bedre snart og kan finde det gode humør. Disney film hjælper som regel mig lidt (og chokolade) når livet er sortest! God bedring!
Også kun sige kraniosakralt. Jeg har fibromyalgi og sikkert også piskesmæld, efter 2 ulykker. Når jeg begynder at få hovedpine pga. spændinger, så tager jeg en tur til kraniosakralt og vupti er hovedpinen væk og desuden har behandlingen også en positiv vrikning på resten af kroppen .. Har prøvet fysioterapi og zoneterapi og ingen af disse behandlinger hjalp noget, tværtimod fik jeg det værre af fysioterapien..
Hvad gør Kranio Sakral Terapi? Fjerner det problemerne eller holder dem nede? Har lige siddet og tegnet lidt - Noget skal man jo lave... Det blev til et smertebillede, tegnet med en snotelendig blyant og absolut ikke korrekt rent fysiologisk, men beskriver det egentlig meget godt... Velkommen til min verden...
Som jeg også har skrevet i en anden tråd er du velkommen til at gå ind på min hjemmeside for at få flere informationer ang. kranio sakral terapi -  jeg vil samtidig sige at, hvis din tegning sumboliserer dine smeter, så tror jeg bestemt du vil kunne få stor glæde af kst. jette
Meget forskelligt, hvad Kraniosakralt kan gøre. Nu har jeg jo kroniske smerter, i led og muskler, som gør at jeg spæner og bruger musklerne forkert, hvilket bare forværre situationen. Min først oplevelse med Kraniosakralt ligger vel 10 rå tilbage. Jeg havde prøvet Zoneterapi unden virkning og sener gået til Fysioterapi, hvilket faktisk forværrede min hovedepine til migræne anfald hvergang jeg jeg havde fået behandling. Så prøvede jeg kraniosakralt, først tænkte jeg, det her kan da ikke hjælpe noget , hun rør jo næsten ikke ved mig,( det gjorde hun jo så bare ikke som jeg var vant til) Men oplevelsen da jeg gik der fra var som om jeg var 2 meter højre, og 30 kg lettere, jeg svævede der fra, og skulle skynde mig hjem og tisse ;o)) Nå men hovedpine var væk, væske ansamlinger i kroppen og ansigtet var væk, jeg så nærmest yngre ud. Jeg gik i starten til behandling en 6 gange med 14 dages mellemrum, der efter gik der flere mrd, uden hovedpine. og lige så snart jeg mærker tegene på spændings hovedpine, så er det bare afsted, for så kan jeg nøjes med en enkelt behandling.. Jeg burde gå en gang om mrd, for at holde alle spændinger i ave, men så længe man har det nogenlunde, tja så glemmer man det jo lidt
Nogen der kan fortælle hvordan man behandler din oilskindsjakke, så den bliver vandtæt?
Skal gnides med noget voks, beregnet til oilskins jakker. Da vi købte vores, fulgte der nogle små bøtter voks med til jakkerne, mon ikke du kan købe noget , der hvor de sælger oilskinsjakker.
Du skal bruge noget voks, som kan købes hos diverse jagtforretninger og også andre steder er jeg helt sikker på. Jeg har bedst erfaring med den "hårde" voks, som kan blødgøres i vandbad inden brug, så det er nemmere at smøre ud. Man kan også købe noget spray, men det har jeg hørt ikke skulle give samme beskyttelse. God fornøjelse med indsmøringen, jeg skal også snart i gang med mandens   (og nej, det er ikke det jeg elsker mest at gøre, men det skal jo gøres)
jeg afleverede den på renseri og så var den næsten som ny og vandtæt. Det kostede omkring 160 kr mindes jeg. Og har selv forsøgt det der hjemme noget, som ikke fungerede så godt for mig. Samt den her på renseriet blev helt ren  Venlig hilsen Jette
Min Thomas og jeg vil gerne vies i kirke til august 2011. Vores tanker omkring festen er: - Familie, stor og tæt - Få venner, kun de tætte. - Vi ønsker et bryllup med plads til vores og andres børn, hertil ønsker vi at hyre en barnepige, som kan hjælpe os forældre med at underholde og holde opsyn, evt tage nogle af børnene med ud. Der skal være sådan at børnene kan få et lege/opholdslokale med film, legetøj ect. - mulighed for at lægge børnene til at sove i løbet af aften. - Mulighed for indlogering af sovende gæster i området. vi invitere 66 alt, hvoraf 16 er børn, de fleste heraf under 6 år til den tid. Vi har kigget på diverse hytter og ligende til dette formål, men har endnu ikke fundet et egnet sted, da vi selvfølgelig også kræver noget plads og lys. Plads til en uformeld fest, hvor vi ønsker buffet(udefra), anti-suppe-steg-og-is-fest, ingen slukning af musikken kl 02 Det skal være østjylland, Sabro, Odder, eller? Så fyr løs, hvad skal vi tage højde for, ideer eller hvad I nu tænker om dette.
Jeg tænker spejderhytte. Ved ikke om det bliver alt for uformeldt. Der er mange af dem rundt omkring, der er som oftes riglig plads, både til fest og overnatning. Og plads udenom til ungerne.
Det har vi faktisk googlet en del, da det var vores oprindelige ide, men de som er egnet, bliver ikke lejet ud til fester   .
Ja så har jeg ikke så mange ider, er ikke så kendt i de landsdele. Men syntes jeres planer lyder helt fantastisk.
Den efterskole jeg engang gik på blev af og til lejet ud til forskellige formål i sommerperioden når der alligevel ikke var elever på skolen. Så prøv at høre efterskoler i området hvis brullupet holdes i skoleferien. Har engang været til en familie fest med overnatning på en nedlagt højskole, den var vist ejet af en forening der lejede den ud til alle mulige formål når de ikke selv skulle bruge den til bla. feriekolonier. Det var godt nok på sjælland så lige den jeg var på kan nok ikke hjælpe dig, men mon ikke der findes noget lignende i jylland. Ellers kunne du måske prøve at søge efter steder brugt til rusture. Der hvor jeg var, var der masser af plads til 100+ sovende gæster, og dermed også fællesarealer, køkkenfaciliteter og udendørsarealer til mange. Det var en nedlagt skole, ejet af SDU, bygget om med køkkenfaciliteter osv.. Det var dog på fyn, så heller ikke i det område, men måske en idé til hvad du kan søge efter 
Jeg vil fluks følge dem til dørs 
Man kan indimellem også leje et helt vandrehjem, eller en del af det inkl køkken og spisesal, og på vandrehjem er der ofte legepladser udenfor til børnene. Og så er der naturligvis masser af pladser til overnattende gæster! Kender flere der har holdt bryllup på vandrehjem, og har selv været til et ungdomstræf på et hvor vi altså festede hele natten og boede der fire dage, og desuden lånte spisesallen til stor galla middag. Og de ligger over hele landet, så måske er det også en mulighed? 
Det var Ok at fylde 25, 30 gik også fint, 40 var simpelthen forfærdeligt, da jeg blev 50 tænkte jeg ikke så meget på alderen, men næste gang jeg fylder rundt, nægter jeg at fejre det  Der er heldigvis længe til og da jeg faktisk synes mit liv blir bedre og bedre, er der jo ingen grund til at klage  Man skal bare huske at nyde livet mens man har det, man ved aldrig hvor længe det varer, og det er uanset alder. Karin
jeg har alle dage svoret at JEG ikkev ar en af dem der fik krise. MEN jeg må indrømme som jeg nærmer mig de 30 blir jeg mere og mere skræmt. Jeg blir 27 næste gang - jeg følerm ig som en 18 årig stadig. Jeg er simpelthen ikke kommet videre- jo videnmæssigt, lærdom, inderst, erfaringer mv er jeg - men ik ellers. Når så jeg kommer i tanke om alderen tænker jeg shiiiiiit hvor blev tiden af? Nu har jeg en søn - jeg fatter ik det er 8 mdr siden jeg fødte ham allerede. Han blir jo snart et år allerede!!! Tiden får IKKE mindre hurtigt af man får sådan en størrelse skulle jeg hilse og sige.
Hvis du går i panik nu, så vent til det er din søn, der om godt et år fylder 50. Og tiden går ikke spor langsommere med alderen, tvært imod, det er ubegribeligt, hvor den er blevet af.
nej det er det som er problemet. Da man var barn og sov flere timer i døgnet virkede alle dagene længere- en uge som en mdr osv. Det var fantastisk som tiden gik langsomt ik. NU ja der suser den forbi uden man når at opdage det overhovedet! Min søn blir 1 år om små 4 mdr...
...og så er der mig der hele sidste år bildte folk ind at jeg var 34 når jeg nu egentlig kun var på vej imod de 33 (fødselsdag i december)  I år fortsætter jeg (pinligt men sandt) med at sige jeg er 34 - for 2010-1976 = 34!!!  Fatter ikke hvordan jeg nogensinde fik 11 i matematik - måske fordi jeg kom op i noget med nogle kurver og streger istedet for + og -???  Jeg FØLER mig ikke ældre end omkring de 20 - UNDTAGEN når jeg tænker over hvor LANGT der er blevet op når man er kommet ned på knæ, eller hvor TUNGT alting er blevet, eller hvor PYLRET jeg er når hestene er vilde, eller hvor STOR min gæld er vokset til at blive, eller hvor KORT tid der er til at spare op til pensionen    Trine (Faxa)
Jeg har det på samme måde..år efter år, får jeg bildt både andre, men ikke mindst mig selv ind, at jeg er et år ældre end hvad fakta er.. Så ingen kriser her, for når jeg så endelig når frem til min fødselsdag, kan jeg pille et helt år fra det jeg troede  Mærkelig forsvarsmekanisme.. hihi Jeg fylder fx først 34 lige om lidt.. "Men har været 34 år længe".. Så føles det som en ekstra gave  Jeg er glad for at jeg har det sådan, og at jeg ikke får vilde kriser hver gang en rund fødselsdag nærmer sig... Jeg har selvfølgelig ikke prøvet 40 og 50 endnu.. Men jeg er ret sikker på at jeg tager det som jeg plejer 
ja rynker og lårguilander er jo bare en yder omstændighed forårsaget af tyngdekraften, alt bliver hevet nedad. men alder er ok, teenagerårene var forvirrende, tyverne leder efter ståsted, 30 bevise sit værd, 40 overbevise sig selv, og næste gang 50 så vil jeg nyde det, snyder lidt, er begyndt.
BoT hjælper mig (og gjorde hyppen rengående). Når jeg kommer fra stalden, har jeg svært ved at gå (scoliose, hypermobil, slidskader, lammelse over vinteren), og BoT i et par timer, hjælper. Er det slemt, har jeg det på om natten. Det er det eneste, der hjælper mig, desværre.
Øv hvor jeg godt kender det. Man kan holde hovedet højt og lade være med at pive. Ja altså lige ind til den dag det bare bliver for meget. Jeg havde ondt i ryggen i 6 år. Det ene år så slemt at jeg INTET kunne. Og ja, jeg har ogsåt prøvet kraniosakral. Men uden held. Det gjorde intet for mig. Det der virkelig hjalp mig var en kiopraktor. Nu kan jeg holde min ryg ud. Jeg tror det er meget forskellig hvad der hjælper en. Dårlig ryg og dårlig ryg er altså ikke det samme. Jeg håber du får kræfter både fysisk og psykisk, til at prøve forskellige former for behandling, indtil du finder det der hjælper dig. God bedring
Jeg har ingen mirakkelkur. Jeg har selv konstante smerter i ryggen, især i lænden, og derudover får jeg ofte ondt uden årsag diverse andre steder. At være fuldstændig radbrækket - uden egentlig at vide hvorfor, er dagligdag for mig. Piller mod depression har jeg også haft prøvet, men måtte droppe dem igen, da bivirkningerne gjorde det hele endnu værre end det i forvejen var. Men nu til det positive, det der virkelig ser ud til at hjælpe mig rigtig meget nu, er yoga! Yoga dyrket med hensyn til kroppens skavanker! Det gør altså virkelig noget. Jeg har dyrket det i cirka en måned nu, hver dag, og jeg kan mærke STOR forskel. Jeg kan fx kigge bagud mens jeg cykler, for at se om der kommer nogen, uden at det gør sindssygt ondt i ryggen. Og jeg kan mærke at min krop har fået nogle "signaler" indbygget som den selv kan bruge og vedligeholde, altså jeg mener, kroppen får et sprog som den selv kan bruge i det daglige, helt uden at vi egentlig behøver tænke over det. Det er MEGET berigende! Jeg har stadig smerter, men jeg kan langt mere og min krop føles langt bedre. Så - det var bare et forslag - måske kan det hjælpe. Det gode ved korrekt udført yoga, er jo netop at man aldrig kommer til at gå over kroppens grænse! 
Jeg har bøvl i både øverst og nederst i lænden. Øverst gør det ondt når jeg vågner om morgenen. Det eneste der lindre, er at krumme mig sammen eller sidde op og falde sammen. Går dog nu til behandling på rygcenter. Min ene skulder jager af helvede til i visse stillinger. Rheumatolog har opgivet. Så det må jeg leve med. Min nakke giver problemer efter en manipulation hos kiropraktor som ville behandle min skulder. Nakken fejlede intet før det. Vi er desværre nogle der er født under en uheldig stjerne. Kranio sakral har jeg ikke prøvet og heller ikke råd til. Jeg har allerede brugt flere tusind på fysioer, massører og kiropraktorer. Men jeg kunne godt tænke mig at prøve det.
Jeg har fået flere kranio sakral behandlinger. Det hjalp i tiden efter, men er nu flyttet langt fra min behandler i Nordsjælland og har ikke fundet en lige så god i Kbh uden det koster mere end jeg har råd til. Derfor kan jeg ikke rigtig få den type behandling i øjeblikket, men ja det er super effektivt!
En lille update: I morges var jeg til behandling med kranio sakral terapi. Jeg kan ikke huske, hvornår jeg sidst har været så afslappet! Ryggen gør stadig ondt, men jeg slapper af, mit hoved føles 10 kg. lettere og det er som om, min krop "hænger sammen" igen! Jeg fik ud over behandlingen sat nada-kugler i ørerne, som skulle hjælpe mig til at slappe af mentalt og tage nogen af mine abstinenser (røg min sidste smøg i søndags). Nu vil jeg ud og sige hej i den stald, hvor min dejlige hest skal stå, når jeg får hende hjem fra udlån om lidt over en måned  (Uha, er det en smule overskud, jeg fornemmer?!) Tak for jeres kommentarer og råd!
Du tog imod rådet ;o) en god kraniosakralt terapeut er guld værd, og ja nogen gange skal der lidt flere behandlinger til. Dog lyder det til du allerede har haft stor glæde af behandlingen. De der nada kugler har jeg aldrig hørt om..
Nogen, der har noteret den ned? Eller ved, hvor den findes? Jeg noterede ikke da "det, kan jeg da godt huske!"- ja ja, men jeg har så først kunnet få øko-siner her en måned efter, og jeg kan kun husk, de skulle prikkes, så de ikk blev bitre. Hjæælp- ellers brændr jeg inde med 18 øko-siner- og 1 kg syltesukker... 
På svensk:  En anden version:  Næsten magen til: 
Nu har jeg 6 opskrifter- heraf 1 med rom. Takker!      Jeg er ikk så stiv i svensk- men jeg kan stort set regne ud, hvad der menes.
Sig til, hvis der skal oversættes.
så vi ved hvilken opskrift der smager bedst. den med rom, mums den lyder godt.
At få indkøbt ekstra patentglas og nye gummipakninger- og få lavet marmelade. Da, der var ca. 2,2 kg appelsin- brugte jeg 1 kg sukker. MEN: Man skal nok huske at tage ALLE kernerne ud! Jeg ved ikke lige med rom, jeg er ikke vild med smagen i madvarer... Men jeg har et stort glas ledigt, så romtoffkunne da være en idé.  Jeg har ikke smagt det afkølet endnu, men det er da omsider ved at blive lidt mere marmeladeagtigt (fremfor appelsinsuppe). De 18 appelsiner gav ca. 3½ liter marmelade.
Men, hvis jeg skal lave det igen, vil jeg nok skrælle 1/3 af appelsinerne, der er for meget skræl. Og dem med skræl i tyndere skiver. Men fin smag bitter-sød. Uden at være for sød eller bitter. Mit mål var den lidt bitre-søde smag.