Hej ænder. Dette er en artikel skrevet på Arto, som jeg synes i skulle ha lov at læse. Dette er en sand historie, og forfatteren har givet lov til at den må bruges. Artiklen er skrevet d. 11-12-2005 Det her er ikke en historie om ulykkelig kaerlighed, venskab, politik eller musik, det her er en historie om at se doeden i oejnene. Det er min historie, mit liv, og min doed.  Jeg vil starte med at undskylde for min stavning, jeg bor i udlandet og kan derfor ikke skrive ae, oe og aa, saa det vil blive stavet paa den gammeldages maade.  Jeg har laest enormt mange af de der ?skraek? historie om hvad anoreksi kan medfoere, set alle billederne af de omvandrende skeletter, og altid taenkt, det vil aldrig ske for mig. Og nu er jeg den som skriver ?skraek? historien. Jeg ved ikke rigtig hvorfor, men haaber paa at min historie vil kunne hjaelpe, bare en, saa vil mit liv maaske ikke have vaeret forgaeves.  Min barndom var rimelig normal. Min mor og far var lige blevet gift da de fik mig, min mor var 19, min far 21. Jeg blev foedt d. 14. feb. 1989, i New York, New York, USA, og fik navnet Calanthia Valentina. Min mor droppede ud af college for at passe mig, mens min far fortsatte med skolen. Min mor blev gravid kort efter jeg var foedt, og det koerte ikke saa godt for mine foraeldre, min mor var traet af at gaa hjemme med mig, mens min far gik i skole og var sammen med hans venner. Min lillesoester, Acacia January, kom til verden d. 1. jan. 1990, og var min bedste ven fra den dag hun blev foedt! Min far dimitterede i sommeren 1990 med en grad i jura, og vi flyttede fra New York til Californien, hvor begge mine foraeldre fandt et job.  I aug. 1991 kunne mine foraeldre ikke laengere udstaa synet af hinanden, og bestemte sig for at blive skilt. Mig og min soester flyttede med min mor, og var hos vores far hver anden weekend.  Indtil jeg var 7 havde vi ikke saa mange penge, og vi levede meget sparsommeligt. Men i 1996 fik min far et job som advokat i et stort advokat firma, og det hjalp gevaldigt paa vores oekonomi. Men vi havde nu aldrig manglet noget, vores bedsteforaeldre forgudede mig og min soester, og vi fik altid lige det vi pegede paa. Det var ogsaa derfor vi kunne gaa til ballet, som vi startede til som henholdsvis 3 og 4 aar. Vi var vaeldig dygtig, og vores instruktoere var sikre paa at vi engang ville blive beroemte. Men at gaa til ballet er ikke ligefrem en dans paa roser, specielt ikke naar man er god til det, og ens instruktoere presser en. Min lillesoester stoppede da hun var 7, fordi hun ikke laengere ville bruge hendes tid paa at traene, men hellere ville have lov til at lege. Men jeg holdt ved, jeg ville vaere beroemt, og jeg ville have at min familie kunne vaere stolte af mig. Saa jeg traenede 3-4 gange om ugen fra jeg var 8 aar gammel.  I 1998, da jeg var 9 aar gammel, fik jeg af vide af mine instuktoere at hvis jeg ville rykke op paa et bedre hold, skulle jeg tabe mig mindst 3 kilo. Det skal lige siges at jeg altsaa var 140 cm. hoej og vejede 30 kilo, hvilket er meget normal for en 9-aarig. Men selvfoelgelig ville jeg rykke op paa et bedre hold, jeg skulle jo vaere beroemt, saa jeg gik i gang med at tabe mig. Jeg startede med at skaere slik ud af min kostplan, men efter tre dage havde jeg stadig ikke tabt mig, saa jeg bestemte mig for at springe morgenmaden over. Der var altid enormt travlt hjemme hos mig om morgnen, saa min mor lagde sjaellent maerke til at jeg ikke spiste morgenmad, og hvis hun endelig gjorde, tog jeg bare et stykke frugt i haanden og sagde at jeg ville spise det i skolen, men som regel smed jeg det i den foerste skraldespand i skolen. Der skete stadig ikke meget med min vaegt, saa jeg bestemte mig for at skaere ned paa stoerrelsen af mine portioner, og motionere efter maden. Efter det raslede kiloene af mig, og jeg vejede endelig de 27 kilo som jeg skulle for at rykke op, og jeg var lykkelig.  Da de tre kilo var vaek, taenkte jeg at det ikke kunne skade hvis jeg nu tabte 2 kilo mere, saa ville jeg jo vaere meget lettere, og blive endnu bedre end alle de andre. Saa jeg forsatte med at spise mindre og mindre, og motionere mere og mere. Jeg var altid sulten, men sulten gjorde mig ligesom ?hoej? det var noget af det mest fantastiske jeg nogen sinde havde oplevet. Min mor og far blev bekymrede over at jeg blev ved med at tabe mig, jeg altid var traet og at jeg naesten altid var svimmel, det var jo ikke normalt for en i min alder, og naar de spurgte mig om det, sagde jeg at jeg ikke vidste hvorfor. Saa min mor tog mig med til laegen for at finde ud af hvad der var galt. Jeg gennemgik en masse tests, men de kunne ikke finde noget galt med mig, saa min laege sendte os til en diaetist, saa hun kunne planlaegge en kostplan saadan at jeg kunne begynde at tage paa. Jeg var meget imod alt det hun foreslog, men var bange for at sige noget, saa jeg sad bare og nikkede.  Til aften fik vi noget af det der stod paa min nye kostplan, da der var serveret sad jeg bare og stirrede paa tallerknen, mens tanker floej rundt i mit hoved. Min mor blev ved med at sige, spis nu, men jeg sagde at jeg ikke var sulten. Vi sad og diskuterede i en halv time, foer jeg endelig tog en bid, og for hver bid blev min mor naesten noed til at tvinge den i mig. 2 timer senere var hun traet af at diskutere med mig, og jeg havde spist halvdelen af den mad der laa paa tallerknen, saa hun bestemte sig for at det var nok. I en hel uge var hvert maaltid saadan, jeg naegtede at spise, og hun sad og truede mig med diverse ting hvis jeg ikke gjorde, hun endte altid med at vinde, og jeg fik maden ned.  Jeg blev enig med mig selv om at det ikke var det vaerd at skulle skaendes med min mor ved hvert maaltid, og jeg begyndte at spise normalt igen. Men nogen gange kunne jeg slet ikke holde op igen, jeg spiste og spiste indtil jeg fik det daarligt. Hver gang efter et af mine ?mad orgier? fik jeg det saa daarligt med mig selv at jeg blev noed til at goere noget for at skade mig selv, i starten var det bare noget som at slaa mit hoved, eller knytnaeve imod vaeggen, men saa begyndte jeg at sidde og kradse mig selv til blods, og endte med at skaere eller braende mig selv. Jeg hadede at jeg ikke kunne styre mig selv, jeg hadede ikke at have kontrol over tingene. Og jeg begyndte at tage meget paa. Balletten gik helt af helvede til, og mine instruktoere sagde at jeg blev noed til at tabe mig hvis jeg ville fortsaette. Saa da jeg en dag laeste i en af min mors modeblade om en pige med bulimi, blev jeg saa lykkelig at det slet ikke kan beskrives. Hvorfor havde jeg ikke selv taenkt paa det?! Hver gang jeg kom til at overspise kunne jeg jo bare gaa ud og kaste det op igen.  Men jeg tabte mig ikke, for jeg spiste jo stadig normalt, og kastede kun op naar jeg havde et af mine mad ?orgier?. Og jeg besluttede mig for at jeg jo ligesaa godt kunne kaste op hver gang jeg havde spist. Og selv om min vaegt igen begyndte at gaa ned, var jeg ikke tilfreds. Jeg var frustreret over at jeg ikke kunne kontrollere mig selv, og bare lade vaer med at spise, det var det jeg ville, jeg ville have den foelse tilbage, den foelse som gjorde mig ?hoej?. Men det var ikke saa nemt som foerste gang, og det tog mig ca. et halvt aar at vende tilbage til mine gamle vaner. Jeg spiste naesten ingenting, det jeg spiste kom op igen, og jeg motionerede som en gal. Mine instruktoere var meget tilfredse med min indsats, og roste mig altid. Min familie var derimod bekymrede. Jeg var 11 aar, 148 cm. hoej, og vejede 24 kilo. Jeg var undervaegtig.  Jeg kom igen til laegen, denne gang en anden, og han stillede diagnosen anoreksi. Han mente at jeg sagtens ville kunne blive rask med terapi, og at jeg ikke behoevede at blive indlagt, eller droppe balletten. Jeg startede nogen dage efter hos en psykolog, som aldrig foer havde haft en patient med en spiseforstyrrelse.  Terapien hjalp ikke meget, jeg blev ved med at tabe mig, og fik det vaere og vaere. Da jeg i juni 2000 besvimede mens jeg var til ballet, blev jeg indlagt med en vaegt paa 18 kilo. Det hospital som jeg blev indlagt paa havde ikke nogen speciel afdeling for spiseforstyrrelser, saa jeg kom paa den boerne psykiatriske afdeling. Jeg naegtede at spise den mad som blev serveret, og efter to dage fik jeg lagt en sonde, som jeg fik ?mad? igennem. Men saa snart sygeplejersker og laegen var vaek, trak jeg sonden ud, det var enormt smertefuldt, men det var i mine oejne lagt bedre end at blive fed. Efter at have udfoert det trick et par gange, endte jeg med at faa en sygeplejerske til at holde oeje med mig 24/7. Jeg maatte ingenting. Hvis jeg skulle nogen steder blev det i en koerestol, for ikke at komme til at forbraende kalorier. Naar jeg skulle paa toilettet eller i bad blev det med en sygeplejerske i rummet. Det var et sandt helvede.  Efter at have vaeret paa hospital i 4 uger, var jeg parat til at give op. Hvert eneste vaagne minut taenkte jeg paa hvordan jeg kunne slippe ud derfra, den eneste udvej var at jeg tog paa. Saa jeg kom frem til den konklusion, at jeg jo bare kunne spise, og tage det paa som de ville have mig til, og naar jeg saa kom ud derfra, kunne jeg tabe det igen. Det var ikke saa nemt som jeg havde troet. Det var en haard kamp for mig ved hvert maaltid, men jeg begyndte langsomt at tage paa igen.  4 maaneder senere blev jeg udskrevet, men en vaegt paa 30 kilo. Min mor havde bestemt sig for at vi skulle flytte, hun var bange for at hvis jeg kom hjem til det jeg kendte ville jeg bare faa det vaere igen. Saa turen gik til Danmark, hvor min mor er fra. Min lillesoester ville ikke med, hun syntes ikke at det var fair at hun skulle flytte vaek fra alle sine venner, og alt det hun kendte, det var jo mig som var syg, saa hun blev boende hos min far.  I sep. 2000 flyttede mig og min mor ind i en lille lejlighed paa Noerrebro, som mine mors foraeldre havde skaffet. Og jeg startede i 7. klasse. Jeg ved godt nu at min mor gjorde det hun troede var bedst for mig, men at flytte til et nyt land, hvor jeg ikke kendte nogen, og ikke engang talte sproget, var ikke det som jeg havde brug for. Jeg vendte hurtigt tilbage til mine gamle madvaner, men var denne gang bedre til at skjule det. Min mor havde travlt med sit nye arbejde, og fik hurtigt en kaereste som hun ogsaa brugte meget tid paa. Saa hun lod mig vaere i fred, og lagde ikke saa meget maerke til mine madvaner. Hun troede jo jeg var rask.  Jeg laerte hurtigt dansk, og klarede mig rimelig godt i skolen. Men jeg fik ikke rigtig nogen venner. Folk var soede nok, og proevede altid at faa mig med til fester og med i byen osv. men jeg havde ikke tid til venner, jeg havde nok i min spiseforstyrrelse. Den optog alt min tid, og mad var det eneste jeg taenkte paa.  I foraaret 2001 blev jeg igen indlagt, denne gang paa en speciel afdeling for spiseforstyrrelser. De var uddannet til at hjaelpe os, og de var ikke saa nemme at narre. Efter 3 maaneder gav jeg op, og indvilgede i at spise og tage paa. Og efter 8 maaneder blev jeg udskrevet. Jeg havde faktisk faaet det bedre, jeg havde stadig mange tanker omkring min vaegt og om mad, men jeg spiste nogenlunde og kunne nogenlunde holde min vaegt paa 38 kilo. Jeg begyndte at faa nogen venner, maaske ikke de bedste af slagsen, de var rimelig fucked up, lidt ligesom mig. De drak meget, nogen af dem tog ogsaa stoffer, jeg begyndte ogsaa at drikke en del, men holdt mig dog fra stofferne.  I maj maaned 2002, var jeg paa besoeg hos min far i et par uger. Og der skete den stoerste tragedie af alle. Min elskede lillesoester begik selvmord, hun var kun 12 aar. Hele min verden faldt sammen, og jeg havde saa ondt inden i. Jeg begyndte igen at skaere i mig selv, men det var ikke nok, det fik ikke smerten til at gaa vaek. Jeg begyndte at tage stoffer, jeg ville ikke foele noget, jeg ville ingenting. Kokain var mit fortrukende, i starten var det kun i weekenderne, men det blev hurtigt til hver dag. Jeg kunne ikke komme igennem en dag uden mit coke, og en af de ?dejlige? sideeffekter var at jeg ikke var sulten, og ikke havde lyst til mad. Kiloene begyndte endnu engang at rasle af mig, jeg lagde egentlig ikke rigtig maerke til det, det eneste der betoed noget var at jeg havde mit coke. Min mor var i stor sorg over min soester, og havde ikke overskud til andre end hende selv, saa hun lagde ikke maerke til noget. Foerst da jeg endte paa hospitalet efter at have taget en overdosis heroin, blev min mor opmaerksom paa mit problem, og fik mig indlagt til afvaenning.  Jeg blev afvaennet, men jeg kunne ikke klare alt den sorg, saa jeg vendte endnu engang tilbage til det jeg kendte, anoreksien. Og saa var jeg ellers tilbage i den onde cirkel.  Fra jeg var 13 til jeg var 16 var jeg indlagt yderligere 5 gange paa grund af min anoreksi, jeg svingede mellem 30 og 55 kilo i de 3 aar, for det meste laa den i den lave afdeling. Og hver gang jeg blev udskrevet vendte jeg tilbage til mine gamle vaner. Nogen dage oenskede jeg virkelig at blive rask, men det ukendte skraemte mig, det var svaert at skulle bryde et moenster, og jeg hadede at have mad i mig, bare tanken kunne faa mig til at flippe totalt ud. Min mor og jeg skaendtes konstant, det eneste vi kunne snakke om var mad, og det endte altid i et kaempe skaenderi. Saa da jeg i sommeren 2005 var paa besoeg hos min far, bestemte vi os for at det ville vaere bedst hvis jeg flyttede ind hos ham.  Jeg var rimelig opsat paa at nu ville jeg blive rask, jeg ville have mit liv tilbage. Saa jeg blev frivilligt indlagt paa en behandlings klinik for spiseforstyrrelser. I starten gik det rimelig godt, det var haardt, men jeg var villig til at kaempe for det. Jeg blev meget deprimeret, og begyndte paa anti depressiv medicin. Jeg gav endnu engang op, jeg var traet af at skulle kaempe mod mine tanker, jeg var traet af det hele. Saa jeg blev ?smidt ud? fra behandlings centeret, fordi en af reglerne var at man selv ville vaere der, og var villig til at blive rask, og det kriterium opfyldte jeg ikke laengere.  Lidt over en maaned senere endte jeg paa hospitalet fordi jeg blev ved med at besvime, jeg gennemgik en masse tests for at se hvordan mit helbred havde det. 3 dage senere, havde jeg et moede med overlaegen og min far. Han sagde: ?Callie, der er ikke nogen nem maade at sige det her paa, saa jeg kan lige saa godt sige det lige ud. Din krop er meget oedelagt, dine organer fungerer ikke laengere som de skal, du har knogler som en paa 80, og dit hjerte kan snart ikke klare mere. Du vil aller hoejest have 3 maaneder tilbage at leve i!?  Min far begyndte at graede, jeg kunne ikke fatte hvad han lige havde sagt, det kunne ikke passe, jeg er kun 16, jeg skal da ikke doe. Men han sagde sandheden, min krop var ved at give op efter mange aars underernaering.  Nu sidder jeg her, lidt over en maaned senere og skriver min historie. Jeg er 16 aar gammel, og om to maaneder er jeg hoejst sandsynligt doed. Det tog noget tid foer jeg kunne forstaa at jeg er ved at doe, men nu har jeg vaennet mig til tanken, og er ved at afslutte de ting som jeg skal have afsluttet. Jeg er ved at planlaegge min begravelse, tage stilling til om jeg vil braendes, eller begraves i en kiste. Jeg er ved at sige farvel til mine venner, og min familie. Og saa er jeg ved at skrive min historie. Det her er en forkortelse, og mange detaljer er undladt, men det forklare i korthed om hvordan jeg er endt som jeg er. Hvordan en simpel slankekur kan ende galt. Hvordan denne her sygdom kan oedelaegge ens liv, og tilmed ende det. Det her er ikke en fiktionel historie, jeg ville oenske det var, men den er virkelig.  Hvis jeg sagde jeg ikke var bange, ville jeg lyve, jeg er bange, meget bange. Jeg er bange for ikke at vaagne op i morgen, jeg er bange for det der vil ske naar jeg er doed. Findes saadan en ting som himlen og helvede?! Eller er der bare ingenting?! Der er ingen som kan besvare alle mine spoergsmaal, jeg maa bare vente og se hvad der sker. Min frygt for doeden bliver overskygget af hvor ond jeg har for min familie, og mine venner, det er dem som skal leve med min doed, ikke mig. Jeg hader mig selv for al den smerte som jeg har paafoert dem, og al den smerte jeg vil paafoere dem med min doed. Jeg ville give ALT for at kunne gaa tilbage i tiden, og aendre mit liv. Men det kan jeg ikke! Det eneste jeg kan goere er at skrive min historie, og haabe paa at den vil paavirke nogen, saa de ikke ender som mig. Jeg ved at den hoejst sandsynligt ikke vil, men jeg vil haabe paa at den goer, hvis min historie kan hjaelpe bare en, har det vaeret det vaer!  Jeg har altid vidst hvilke konsekvenser anoreksi har, men har aldrig troet det ville ske for mig. Nu er det sket. Jeg er 16 aar gammel, 168 cm hoej, og vejer 32 kilo. Jeg tog kampen op mod anoreksi, og jeg tabte.
Undskyld mig, men hvorfor fik du dog beskeden over sms??? Jeg havde godt nok været ked af, at få sådan en besked over sms. Men godt du fik set ham. Det tror jeg er utroligt vigtigt. Frederikke: Han skal nok blive en smuk stjerne. Håber, at tiden er til at holde ud. Det lyder som om du har mange dejlige minder at tænke på.
satans hårdt, at miste dem man elsker. Min farfar døde for omkring 4 år siden, men har aldrig haft det tætteste forhold til ham. Der var det mere det at se min familie være ked af det, der gjorde mest ondt. Min farfar havde sukkersyge, men var ellers frisk nok. Han døde af en blodprop i hjernen, og mærkede intet selv. Værdig og "god" død, hvis man kan sige det sådan. Min mormor døde for 1½ år siden, og savner hende stadig meget. Hun blev kun 78 år. Det var hårdt hun døde, men også lidt en lettelse, da hun var meget syg, og det egentlig ikke var en værdigt liv hun havde. De sidste mange år, havde hun haft stærke smerter i sin mave, og fået utrolig meget smertestillende + morfin. Hun havde været igennem en hård sygdom, voldsom tarmslyng og derefter kraftig lungebetændelse, hvor hun lå i respirator i flere uger, og blev også genoplivet én gang. Hun var UTROLIG stærk, og kom igennem det, selv om hun på et tidspunkt kun vejede 40 kg, havde liggesår, stærke smerter osv. Det var frygteligt. Anden gang hun blev syg igen, og skulle akut opereres gik det faktisk godt. Men desværre gik der hul på såret/det begyndte at bløde, og hun skulle akut opereres igen. Det var desværre mere end hvad hun kunne holde til. Og vi i familien valgte, at blev der noget igen, skulle hun hverken genoplives eller i respirator. Det ville have været uhumant, og læger + sygeplejersker bakkede også på om det. Vær "glad" for din farfar døde så hurtigt, og ikke langt og smertefuldt. Og vær glad for alle de gode minder i har haft sammen, og vær med til at føre hans gode sider videre i de næste generationer.
HeidiZ: han fik ikke en hurtig død. Det sidste år har han gerne ville falde i sin evige søvn.. Og han har været totalt sengeliggende i et halvt års tid. Inden det sad han bare i en stol i lang tid og kunne intet.. Han blev indlagt i efteråret hvor vi troede at det var slut, men så var det som om han blomstrede op! Men han fik en smuk død.. Far, farmor og min stedmor sad ved hans seng hele natten og holdt ham i hånden, og så ca. kl. 3 holdt han op med at trække vejret..
Mine er ikke racistiske og sælgere af mine heste har da heller ikke set noget problem i , at der på det tidspunkt hvor jeg købte hestene , stod to IKKE islændere(nordbagge og æsel) på min mark .
godt indlæg. Ja nogen gange undres man, over folks dumme bemærkninger. Jeg tror ikek det er helt umuligt, at finde en sød islænder, som lever op til dine forventninger og i en pris du kan overkomme. Jeg har islænder krydsning, oldenborg, oldenborg krydsning, araber og dv i min stald. en rimeligt blandet forsamling, som går udmærket i spænd med henanden.
nu har jeg aldrig ejet en ismule og ved ikke noget om dem.. men racistiske.. hehe den har jeg aldrig hørt før.. ville gætte på at det er ejerne der racister hvis nogen skulle være det.. ligesom "os" dressurryttere hvor nogen er imod nordbakkere, thinkere, friesere osv. i dressuren.. men det er jo en helt anden snak.. Hehe men fik da et smil på læben da jeg læste det... så venter spændt på svar fra nogle islænder-mennekser.. for det er da spændende Tina
Om islændere er racistiske? både og vil jeg svare. Der hvor hyppen(islænder) er opstaldet nu går den sammen med både islændere, fjordheste, DV'r osv. Det er intet problem. Har dog oplevet at en fjordhest og en koldblod blev jaget rundt og holdt udenfor i en islænderflok.
Min venindes araberhest går sammen med to islændere og er tit på tur med flere og det går da helt fint. Ingen problemer der, har heller aldrig hørt at der skulle være problemer med det. Har altid haft indtryk af at en islænder stort set kunne gå i spænd med alle. Der var heller intet problem med min traver da hun stod sammen med en islænder. Har da set mange annoncer med islændere til under 55.000 der lød ganske udemærkede. Vil også gerne selv have en engang men den skal heller ikke være den nye stjerne, ellers kan man bare købe et føl eller en yngre hest, hvis man altså har tid og lyst til det. Hilsen Pernille
Jeg tvivler på at der findes ret mange racistiske heste, hvis nogen. De går vist mest efter farver og ikke race. Jeg har dog haft mine tvivl i vinters, når hopperne har fået hø på fold i to bunker, og fjordhoppen har haft den ene bunke, mens der har stået 3 store fede DV-hopper i den anden. 
er de ikke. Avler kan fortælle dig det, for at få den opstaldet hos sig måske? Jeg har aldrig hørt de skulle være det. Heste vil jo altid vælge at gå med dem, der ligner dem mest. Så det er klart en Islænder flok kan rotte sig sammen mod andre heste! Det har jeg set f.eks. hos en fjordheste flok, hvor der var en meget strid vallak, der jagtede de mindre ponyer. Men det holdte op, i løbet af sommeren. da de små lå helt i bunden af flokken. Siden avleren siger sådan, er det nok fordi hun mener at du gerne vil have en god stamtavle med. Men hvis det ikke er papierene der interassere dig, kan du godt få nogle til en meget lavere pris: Uden papiere, kan du få en hest der er fin i gangarterne 4 gænger for 10.000 og op efter (efter hvor smuk og godt sammen den er.. Med papiere fra 20.000 og op til 10.0000 alt efter hvor gode papierne er. ( 5 gængere koster lidt mere) Synes at det lyder til, at den avler gerne ville tjene kassen på dig. Ved godt du ikke gider joras, men prøv at tjekke markedspasen ud der, så får du et bedre billede af priserne der. Men ellers prøv at snakke med flere private, der har ismuler, de vil helt sikkert kunne hjælpe dig. Håber du kunne bruge dette til noget
Tja sjovt nok har jeg tit hørt om islændere som var racistiske og ikke kunne lide andre racer. - De føler sig nok for fine  Min gamle ismule havde nu intet problem med andre racer, at hun så havde et problem med ridning er en anden ting. Og jeg vil bestemt mene du kan få dig en lækker familie hest til 55.000kr! Du kan få en luksus familiehest vil jeg ligefrem mene. Jeg tror tit hvilke "race-folk" har tendens til, ikke snobberi, måske mere over i "heste-racisme". - Det er både for og imod islændere, i særdeleshed, men også arabere, fjordheste m.v. - sådan vil det jo altid være. Kan være heste er ligesom vores geder, de er meeeget familieære. - Der er bukken og den ene gimmer og deres søn, de er én familie. Og så er der de to andre gimmere og den enes datter, og de er så den anden familie. Til trods for de går i samme "flok" vil de bare ikke være "flokket" og tog man den ene familie væk, ville den anden være ligeglad. Hvis du kan følge mig?   Tågesnakker vist.
en god islænder til under 55.000 en islænder til 55.000 må da hvist være top trænet og slæber medaljer hjem fra stævnebanerne.Min ismule går sammen med min ny indkøbte shetlandspony og det går super de elsker hinandens selskab mææn er lidt betinkelig ved og la hende gå med en mega ridehest. mvh katrine
Jeg har faktisk hørt det modsatte: At varmblodsheste ikke vil finde sig i at gå på fold med ismuler. Men nu er heste jo i virkeligheden ikke   kræsne. Hvis de var, ville der ikke findes muldyr    Min varmblodshoppe synes naboens islænder er vildt sød. Og naboens islænder har været meget forelsket i min hoppe når vi har redet sammen. Så mon ikke det går? Mvh Julie Taylor
Jeg mener tildels at der er tale om noget snobberi - men dét er der sq også inden for enhver anden race-heste-ejere. *s* Der ovenikøbet også snobberi inden for de "papirløse" heste-ejere ... Men sår'n er der så meget - og jeg gider ærlig talt ikke at spekulere så meget over det ... (alderdommens ignorance).  Men - som jeg læser startindlægget - så KUNNE der måske være en bekymring fra avlerens side ang "græsningsforholdet"? Islændere tåler ikke så fed græs som f.eks. de ædlere racer. Det er ikke noget snobberi - men en simpel erkendelse! Ang. priser på islændere - så minder det jo lidt om de andre "modeheste" - f.eks. tinkere - der ikke avles specielt på deres "blodbaner for dem kender de færreste (modsat islænderne) - men pga. deres udseende. Indtil for få år siden var en islænder ikke "noget" i de fleste rytteres/hesteejeres øjne - og de fleste rynkede faktisk på næsen af de små uldtotter - men trenden har vendt - og da det er en forholdsvis ny "mode" - så er islandshesteejere meget OBS på at få netop deres foretrukne hesterace frem i lyset! Det samme gør sig jo gældende inden for tinker-kredsen. Nu lyder jeg sikkert meget fordømmende - men i de ca. 37 år, jeg har været "bidt af en gal hest" - så ER begge de ovennævnte typer (jeg kan dårligt sige racer som en fællesbetegnelse) blevet vældigt meget IN de sidste år. Men her er det måske på plads, at jeg overvejer at købe en islandsk hest som afløser for min hoppe, der blev aflivet d. 14/4 06. Og dén kommer altså heller ikke til at koste hverken 50.000 eller mere!!! Jeg vil hellere vente lidt - og hvis der endda skulle vise sig at være en unghest, som jeg falder for - ja .. så bliver det dén! Jeg har jo heste livet ud (deres eller mit) - og jeg har ikke travlt med at finde en afløser ... Jeg finder helt stensikkert en soulmate - og endda sikkert nok til en hæderlig pris.  Venlig hilsen Nina
Tror absolut ikke at Islænderen er racistisk. Der står opstaldet 1 Islænder i stalden hvor Charmeur står, og der er absolut ingen problemer overhovedet. Tror nærmere at det handler om, at de fleste islænderryttere altid har deres heste stående steder, hvor der kun er Islændere opstaldet. Faktisk så leder en pige fra stalden efter en løsdrift til hendes netop pensioneret stille og rolige connemare/nordbagge blandning. Problemet er bare, at de fleste løsdrifts stalde kun tager islændere ind. Tror det hænger sammen med at der findes stævner kun for islændere mv, så det virker mere naturligt for en islænder ejer, at opstalde sin hest sammen med andre islænder ryttere.
jeg har arbejdet et sted hvor der var 12 islændere i en flok på 30-35 blandede heste (store og små). Der holdt islænderne sig også meget for sig selv, de gik ofte i den anden ende af marken (1 km væk fra de andre) og hyggede sig i de mest ufremkommelige områder, så når vi skulle indfange hestene tog det af og til ½ time ekstra at skulle indfange de kære isdyr. De blev ikke jaget med af de andre heste, de accepterede hinanden fint nok, men jeg tror bare at de foretrak hinandens selskab... noget andet der kan have indflydelse på det var nok også at de kom fra Island hvor de kendte hinanden i forvejen (6 af dem kom med fly i 2003 - 6 i 2004). Men jeg tror nu ikke at de er så meget anderledes end andre firben (heste), deres temperament (kemi) passede nok bare bedre sammen fordi de kom fra det samme miljø...
Det var faktisk hende selv der nævnte det med græs. Jeg havde på intet tidspunkt snakket foder og græsning med hende. Hun spurgte bare hvordan hesten skulle opstaldes og jeg fortalte at jeg var den eneste med (forhåbentlig snart) islænder på gården. Jeg vil heller ikke op på 55.000 for en islænder. Min smertegrænse rykker sig mere og mere nedaf efterhånden som jeg mister penge på dårlige hestekøb. Nu hedder den MAX 45 men så skal den altså være noget ekstraordinært og helt sikkert den eneste ene som jeg bare MÅ eje