Samtaler med en psykolog og min læge. Jeg fik nogle antidepressivt medicin som har gjort at jeg ligger meget mere stabilt. Jeg får ikke de store nedture - og dog hellere ikke de stor opture.. Men det betaler jeg gerne i en periode, istedet for at have dage uden overskud til at komme ud af sengen.   Efter en snak med min læge omkring dem blev jeg tryg 
Jeg gik ca. ½ år, før min mor kommenterede, at hun troede jeg havde en depression, og at vi nok burde gå til lægen. Kom i behandling ret hurtigt derefter - Når jeg kigger tilbage, blev det nok grebet lidt forkert an. Der blev fyldt på med medicin, og jeg måtte selv efterspørge en psykolog. Hun kunne dog ikke hjælpe mig, da hun normalt ikke havde med unge mennesker at gøre. Ja, mit forløb er faktisk en lang historie af flere forskellige læger og psykologer. Nu er jeg ude af medicinen - Fordi jeg havde lyst til at se, hvordan min krop reagerede på det. Jeg har ikke haft det bedre i 6 år. Medicinen har virkelig holdt mig nede, passiv og zombie agtig. Det var det bedste valg jeg har taget. Om man kan arbejde sig ud af det, tror jeg, kommer an på, om man har mild, moderat eller svær depression. Ved svær depression, skal der altså medicin til. Ved mild og moderat, er psykolog helt klart vejen frem. Jeg er helt sikker på, at det er muligt, at arbejde sig ud af det.
Jeg nåede heldigvis at komme til læge inden det endte i "andet" end en seriøs omgang stress og let depression...ikke fordi jeg gik frivilligt til lægen, men fordi min gode chef utvetydigt fik fortalt mig at hun altså tog mig i hånden ellers  Jeg havde et par episoder på arbejdet hvor jeg bare stod og STORHYLEDE over (set i bakspejlet) bagateller - min chef og jeg + øverste chef (mand med MEGET gode evner til at gøre ting enkle!) fik mig overbevist om at jeg måtte afsted. Nede hos lægen gik der ca. 7 sekunder så STORHYLEDE jeg også der   . Stakkels min kære læge - hun har stort set ikke set mig fordi jeg aldrig fejlede noget - og så dukker jeg op og starter med at vræle   . Vi fik fundet frem til at en massiv omgang stress der havde bund i mange forskellige ting, havde væltet læsset for mig, og nu var endt i en let depression - som var stærkt på vej videre... Løsningen blev en 14 dages sygemelding, samtaler med min læge hver 14 dag (psykolog blev fravalgt pga. økonomi) og gåture - masser af gåture! I de næste 3 måneder gik jeg ALDRIG under 20.000 skridt dagligt - det var GULD værd, bare at gå og få vendt tingene i den rigtige retning igen inden i hovedet. Jeg kom ud på den anden side uden medicinsk behandling - kombination af god læge og min egen aversion mod piller. Det bedste der er sket, er at jeg er blevet sååååå meget bedre til at prioritere og sige fra - og så lade det være det istedet for at rende rundt med halvdårlig samvittighed over ikke at kunne være der for alle når de har brug for en hjælpende hånd eller en skulder. Tror helt bestemt også at de redskaber jeg fik dengang har hjulpet mig med at takle den situation jeg står i nu, nemlig arbejdsløs pga. et ben der ikke vil som det skal - og laaaaang udsigt til at det bliver bedre. Trine (Faxa)
Jeg har haft en depression. Det skete da jeg gik på skole. Jeg følte mig ked af det, følte mig træt. Følte at jeg var i en sort hul og faktsik ikke gad komme op igen. Følte mig ked af det, men kunne ikke fortælle grunden. Græd hele tiden. Tog til lægen, havde nogle samtale timer med hende i løbet af ugen. Hun gav mig en sygemelding og jeg kom væk fra alt. Hun sagde jeg skulle kun lave det det gjorde mig glad - de næste 14 dage. Dvs jeg tog kun til hesten og hjem igen. Samtidig snakkede jeg med hende (ingen medicin) og min mor hjalp mig også. Problemet ved en depression er at du ikke rigtig kan sige hvorfor du egentlig er ked af det. Men jeg kom ud af den stille og roligt ved hjælp af lægen, støtte og hesten. Jeg stoppede på min skole som var en del af udslaget fandt jeg ud af. Begyndet at arbejde i stedet og blev gladere og gladere igen.
Tusind tak alle sammen, for jeres fortællinger og erfaringer    Det har givet lidt stof til eftertanke og sat gang i nogle ting  Mvh Janni
Nu er jeg godt nok for ung til at være på seniornettet, men blander man alligevel-håber det er ok? Hvordan jeg fandt ud af jeg havde en depression er nok svær, for det kom snigende hen ad vejen, men "braget" kom en dag hvor jeg sad på skolen og brød helt og aldeles sammen over en meget lille og ligegyldig ting (forstod ikke det min lærer ville have mig til) Jeg ringede til min læge med det samme og kom som altid til at snakke med sekratæren. Jeg fik en tid 2 dage senere, men hun var parat til at rykke alle aftaler, for hun kunne godt høre den var rivende gal. Jeg kom ned til min læge og i starten var han sådan lidt - "jaja, teenager med kærestesorg er ked af det" Men så åbnede sluserne sig og så gik det op for ham, at det ikke var "bare lige" jeg svarede på nogle spørgsmål (spørgeskema?) og her scorede jeg noget af det højeste man kunne = mellem-sværdepression. Jeg var på det tidspunkt villig til at gøre ALT for at blive rask,og min læge spurgte om jeg var villig til at tage medicin for han troede ikke psykolog hjælp var nok. Som sagt var jeg villig til ALT. Jeg fik noget medicin og en psykologhenvising. efter 14 dage-3 uger blev min medicin sat op da den ikke have helt den ønskede virkning. Den første uge-14 dage fik jeg det meget værre og havde nærmest daglige angstanfald og flere gange måtte min far tage fri fra arbejde. Jeg havde meget kvalme og i næsten 14 dage levede jeg af et par pandekager om dagen. (de var nemme at spise!) Efter den første periode gik det bedre og som andre skriver får man ikke nedturer på samme måde, hvilket var så rart!! Jeg er så en af dem der fik nogle toppe også og kunne da også godt få tilbagefald på pillerne, men man er meget mere "neutral" på medicin-Men det tager man gerne med når man har haft det så dårligt. Den første psykolog jeg gik ved fungerede ikke for mig, så skiftede til en mand som bare fungerer fantastisk og han har hjulpet mig meget!! Jeg kom i medicinsk behandling september-oktober 2011, og var vel på medicin ca. 1 år, var i hvert fald medicin fri i julen 12. Jeg går fortsat til psykolog og nu er det af egen lomme uden støtte. Jeg får stadig tilbagefald og der skal ikke meget stress til før jeg bryder sammen igen. Jeg ved ikke hvor længe jeg har gået med depressionen før den blev konstateret, jeg er ved at tro jeg "altid" har haft en, men mine forældres skilsmisse i december 2007 for alvor satte skub i skidtet. (siden dagen de fortalte mig det gar forholdet til min mor været meget anstrengt) Hvis man er i tvivl, så tag til lægen- Det er en alvorlig sygdom som skal tages før den udvikler sig for meget! Jo før man tager hånd om det jo nemmere er det at komme ud.. - hende som stadig "kun" er teenager
hmm min startede med arbejdsrelateret stress, somjeg gik med i et ½ års tid før jeg kom til læge og blev sygemeldt, jeg havde en kort periode med opture, men gik så direkte i et dybt sort hul efter 7 mdr. hvor jeg tilbragte en hel måned (december 2011) med at sove og tude, inden jeg gik til lægen i januar 2012. Lægen udskrev medicin, hvor jeg selv pressede på for også at få noget psykolog hjælp, da jeg følte at medicin kun ville være en midlertidig løsning, så brugte 5 mdr. hos psykolog også, hvad der virkelig vendte nogle ting i mit liv. Jeg er idag begyndt på uddannelse, er glad det meste af tiden og ser frem til når jeg om 8 dage skal igang med at trappe ud af medicinen, og håber at min positive udvikling fortsætter  Herudover har jeg egentlig ryddet ud i min vennekreds og fået skubbet nogle stykker ud af mit liv, som faktisk gjorde mig trist, sur og træt af alt istedet for at give mig livsglæde, som de fleste af mine venner da heldigvis gør  mvh Mie