Hvor er det skrækkeligt at høre! Det er forfærdeligt når nogen skal igennem sådan noget. Har en meget god veninde, der har en ødelagt ryg, en ødelagt tyktarm (har haft stomi), ødelagte knæ, smadret hofte - og hun er kun 23.. Hendes storesøster har været i et kæmpe biluheld, hvor 2 af hendes veninder døde, og hun har misten sin korttidshukommelse. Desuden har hun også ødelagte knæ og maveproblemer. Kort tid efter det første uheld kører hun op bagi en tysker, der pludselig bremser, og får piskesmæld. Lillesøsteren bliver aldrig smertefri, og kommer aldrig til at leve normalt. Alligevel er de nogle af de mest positive og dejlige mennesker jeg kender! Tror ikke jeg ville kunne holde det ud hvis det var mig.. Livet er hårdt og uretfærdigt til tider. Og der er ikke rigtig noget man kan gøre ved det, andet end at leve det fuldt ud.
Øv jeg kan desværre tilslutte mig jer andre... Hjertefejl, så jeg har også været indlagt en del gange sammen med de "gamle", og gået rundt med ekg målings udstyr både på hospitalet og i "civil". Og så narkolepsi oveni...Plus alle uheldene sportsmæssigt.  Hvor er livet da herligt...Hm. Men jeg tror på at modstand gør os stærkere, hvis vi gennemstår det. Der er en mening med tingene.
Har stor medføelse med jer alle sammen. Men lige et spørgsmål hvordan er man der bedste for en der har en sygdom både fysiks og physiks. Håber i vil svare.
ved at være der. Ikke at beskytte personen for meget. Jeg blev arrig over, at når jeg endelig kom ud, så blev der passet på mig i overdreven stil. Til sidst måtte jeg bla sige til mine studie kammerater, at det var fint de ville kører i elevator med mig (måtte ikke gå på trapper), men så stoppede den også der...Det var ligefør de bar mig rundt! Og især bagefter. Som oftest imens det står på opdager man det ikke. Det kommer som oftest rigtigt efterfølgende!
Jeg ville simpelthen ikke tro mine egne øre, hvis jeg fik det afvide.. vuggedød som 22 årig.. men ja vi skal alle gennem vore tragedier, og det er så hårdt!! ingen er forskånt det, desværre.. Og ja det skulle jo helst være sådan at børn overlever deres forældre.. heller ikke min famillie er ude over det da.. men orker ikke remse det op.. det har ihvertfald bare gjort sådan, at jeg har lært at bremse op, og nyde mit liv, som det er NU! på godt og ondt og huske at fortælle de mennesker jeg har omkring mig, at jeg elsker dem.. Jeg midstede min far tdligt, og det gjorde at jeg og min mor snakkede meget om min barndom, og jeg gjorde hvad jeg kunne for at fortælle hende hvor stor en stjerne hun var i mit liv.. Det glæder mig meget idag, når jeg tænker tilbage på hende... Hun vidste at hun var elsket.. Det samme gør mine nærmeste Mand og børn osv... Og så må jeg kaste håndklædet for de mennesker, der ikke vil os/mig det godt...! De er jo slet ikke krudte værd!!