Lidt tanker og bekymringer.. Min hest er til salg. Jeg har haft hende i 5 år, og er fantastisk glad for hende. Hun har altid været mit åndehul i hverdagen, og min ledsager gennem de sidste mange år. Men, nu er hun til salg. Jeg har alt for lidt tid til hende, som mit liv er nu, og jeg føler altid at jeg svigter hende. Jeg har haft hende i mange år, mens jeg var single og læste, og havde mere tid til at dyrke min interesse. Nu fylder arbejde, min dejlige kæreste og hans søn, og jeg har lyst til at bruge meget tid med dem. Men, uanset hvor jeg er, er der altid en dårlig samvittighed. Jeg vil også gerne selv have børn indenfor de næste par år, og det vil min kæreste heldigvis også:-). Men, en hest er en kæmpe økonomisk og tidsmæssig post, og jeg kan ikke overskue mere dårlig samvittighed og mere mangel på tid. Jeg vil også vildt gerne ud og rejse lidt, se noget mere af verden inden børn, det kan man heller ikke med en hest på sidelinien (i hvert tilfælde ikke med min økonomi, har heller ikke lyst til at få hende passet). Jeg har altid prioriteret min hest først, og gør det stadig, men det har selvfølgelig haft konsekvenser på eksempelvis rejsefronten, hvilket har været helt ok. Trods alle disse argumenter har det alligvel været vildt svært at tage, til salg beslutningen. Men, nu er beslutningen taget, og så sker det her: Kodeledsforvridning! Lige før den første og eneste henvendelse, der har været på hende, skulle komme og se hende, så er hun pludselig halt. Det har den aldrig været før. Så nu er hun selvfølgelig behandlet med ledvæske, finadyne, Back on Track, Equitop Gonex og hvad man ellers kan tænke, der skulle have en gavnlig virkning. Og vi er i gang med genoptræningen og går og går og går. Men, jeg er vildt bekymret for om hun nogensinde bliver i 100 % i orden igen. Hun skal bestemt ikke sættes til salg, før hun er på toppen igen, men selvom jeg laver den bedste og mest grundige genoptræning, er der vel fra nu af altid en risiko for at skaden bryder op igen ved forkert træning, og falder det så ikke tilbage på mig, hvis det sker indenfor de 2 første år efter salget? Hvordan skal jeg forholde mig til det? Hmm, det er en af mine bekymringer. Har nogen af jer været i samme situation mht til at sælge sin hest? Der er ikke nogen, der har bedt mig om det, det er helt min egen beslutning. Jeg ved, der er mange der beholder hesten selvom de stifter familie, men jeg ved, at jeg vil få alt for dårlig samvittighed over ikke at kunne være der for min hest som jeg plejer, og jeg har ikke min familie i nærheden der kunne hjælpe. Jeg har aldrig før solgt en hest, og lige nu er tidspunktet, med finanskrisen osv. vel ar betegne som dårlig timing. Skriver hvis bare for at få det ud..
Jeg har også engang været nødt til at sælge min hest (blev alenemor med 2 børn) og det var mega svært at indse at det blev jeg nødt til. Lige inden han blev solgt havde han fået sur stråle og pga. en ikke udlært smed, blev det ikke opdaget i tide, selvom jeg blev ved og ved med at sige at hans hove lugtede, det endte i dyrlægeregninger og selvfølgelig en ny smed der rettede så meget op på skaden som han kunne. Da han blev sat til salg, skrev jeg det der var sket og jeg tilføjede også at han under INGEN omstændigheder måtte sælges videre, for han skulle ikke videre en gang til. Da Kirsten kom og hentede ham, græd jeg snot i stænger, men Kirsten var bare kanon og jeg fik 15 min. til at pakke i og så kom jeg med hende hjem for at se hvordan han fik det med hensyn til stald osv. Jeg var der et par dage og har efterfølgende besøgt ham en enkelt gang, men det var alt for hårdt for det gjorde bare savnet værrere. Det er der ikke mange købere der gør det ved jeg godt, men fortæl køber som tingene er og du kan måske aftale at komme på besøg efter et stykke tid og se at den har det godt. Kirsten har stadig Maron i dag og han trives rigtigt godt, jeg savner ham dog stadig, selvom jeg nu har Bella.
Hej Mette Tak for dit svar. Det er rart at læse:-) Jeg ved også med sikkerhed, at jeg skal have hest igen senere i mit liv. Men, savnet over min nuværende hest vil nok altid være der. Men selvom man er ærlig omkring den skade, der har været, har man så nogen garanti?
En kodeledsforvridning går jo som regel over igen. Jeg kan ikke forestille mig man kan klandres for det, hvis hesten inden salget bliver dyrlægetjekket og ingen reaktioner har ved bøjeprøven osv, - så er den jo rask. Man kan jo heller ikke returnere en hest fordi den får kolik - selvom den måske også har haft det en gang tidligere i sit liv.... - Sådan vil jeg da helt klart tro det forholder sig, - netop fordi kodeledsforvridning normalt ikke er en kronisk lidelse. Men måske skulle man spørge dyrlægen for en sikkerheds skyld, man ved jo aldrig i disse tider....
Kære Ane. Bliver trist over at Aquila stadig er halt, men krydser fingre for at hun snart bliver rask. Mht om du kan klandres i 2 år, ved jeg ikke, for som du ved, har jeg ikke den store erfaring med salg af heste  Jeg håber du snart finder en løsning på tingene. Kærligst fra din veninde Jane
Hej Ane Jeg ved ikke rigtigt noget om salg af heste, men Kirsten og jeg blev eninge om at skaden var sket, hun ville gerne ha Maron og så lavede vi en køb/salgs aftale, hvor hans skade også blev nævnt og at Kirsten købte ham med viden omkring evt. følger/ulemper en sådan skade kan ha. Måske har jeg bare været SUPER heldig, for Kirsten er et KANON menneske, jeg vil nok råde dig til at spørge en advokat for at være sikker og det behøver ikke koste en herregård, for i de fleste byer kan man få gratis advokatrådgivning. Hos os er det på sønderborg bibliotek, så prøv at undersøge om man ikke kan få det i nærheden af hvor du bor.
tror jeg ikke det er det store problem at få din smukke hoppe solgt. Hun er jo en hovedstambogshoppe, så hun er bestemt værdifuld for avlen:) (det forudsætter naturligvis at hun er smertefri).. Men jeg kan godt forstå din dårlige samvittighed. Alting her i livet har "sin" tid, og selvom hun er din øjesten, står du måske et sted i livet, hvor der desværre ikke er "plads" til hende, på den måde som du vil holde hest...
Hej, Dejligt med jeres hjælpende svar. Det er rart med lidt opmuntring, og I har jo ret i, at det nok skal gå. Når hun er klar til salg igen, skal jeg jo nok få lavet en ordentlig og ærlig slagaftale, så jeg må lige tage mig sammen og få lagt alle de forudtagede bekymringer på hylden. Tak for jeres svar. Det hjælp at få det skrevet ned, og få lidt feedback   
hejsa ænder... hvordan gik i til opgaven da i planlage jeres bryllup.. hvem inviterede i....? var børn med (både de små, mindre og større) hvad kostede jeres bryllup... hvordan lagde i jeres budget og holdt i det? hjælp fra den nyforlovede...
Bare. Budget holder hvis det er stort nok...Prisen på vores er ikke noget der vedkommer HN.. Kun voksene der vedkom os, ikke tante Olga som vi aldrig så alligevel, INGEN børn , kun min nevø på 9 var med, viste han kunne holde bordskik.. Men kjolen blev syet af en prof. skrædder. Og vi holdt det privat på et yndigt slot. De nye kartofler kostede 56 kr pr KILO. de aller aller første i den sæson. Vi skød selv 4 rådyr så der var nok dyreryg til forretten.
Bestemte og bestilte feststedet først og aftalte derefter med præst/kirke. Budget afhænger af hvad man vil.... eller hvad man har penge til  Niecer/nevøer var med, ingen andre børn her. Kun nærmeste familie og venner der betød noget  Holdt budgettet, var endda lidt under  Og tillykke 
Vi lagde ikke budget. Vi købte og lejede det der skulle bruges. Mine forældre betalte så en pæn sum af det totale beløb. Det var også dem der sørgede for transporten osv. Min onkel er "professionel" amatørfotograf, så han tog billederne. Men planlægningen, thjaaa det gik vel bare slag i slag. Start ved A og slut med Å.   Reserver først kirken,borgmesteren. Så feststedet, gæster, mad osv. Og held og lykke. 
1. Vi kontaktede præsten i den kirke, vi ville giftes i. Aftalte dato og tid. 2. Vi bestilte restaurant. Gav overslag på antal kuverter. Vores idé til pris pr. stk. 3. Vi sendte invitationer ud - omkring et halvt år før selve brylluppet. 4. Vi fik arrangeret tøj. Min mand lejede kjole og hvidt. Jeg købte en kjole, som kun kunne fåes i en specialbutik ude på bøhlandet, og som skulle syes ind hist og her. Så find kjolen i ordentlig tid; men først når du er færdig med at være på kur/stressspise.  5. Vi fik arrangeret det løse. Fx hotelværelse til bryllupsnatten, menuen, musik, fotograf, bryllupsrejse, makeup og hår samt kørsel. Budget havde vi ikke meget af. Det kostede, hvad det måtte koste, for at vi kunne få vores vilje. Mener, hele herligheden løb op i ca. 80.000,- Hvor restauranten åd 40-50 K (synes egentlig, det var ret billigt for molekylær kogekunst i perfekt samspil med vinen samt fri bar efter middagen og superlækre sandwich til natmad). Kjolen kostede 9.000,- Resten blev gjort så billigt, fordi det ikke betød alverden for os. Kørsel fx, var en helt almindelig taxa. Musikken var restaurantens stereoanlæg, som vi selv medbragte cd'er til. Bryllupsrejsen var en storbyferie i Prag. Gæsterne var de, der betyder noget for os. En skøn blanding af nærmere familie, venner og søde kolleger. Kan anbefale dig at få fingre i Bryllupsbogen fra Politikens Forlag. Der er bl.a. nogle tidslinier i, som vi gjorde god brug af. Den kan minde en om alverdens detaljer. Samt besvare spørgsmål om skik og brug, hvis man har lyst til at følge dem, hvor man måske ikke selv har helt styr på sagerne.   Og sådan her endte det med at se ud. Ikke det allerbedste af billederne; men et af dem i farver jeg lige kunne finde. Skal lige nævne, vi kun gjorde brug af proffesionel fotograf til de her opstillede billeder. Middags- og festbilleder, der har vi fået kopier af svigerfars og andre, der tog billeder. PS: Vi havde kun velopdragne børn med i kirken. Og ingen under 18 med til middagen. Vi var 40 til bords om aftenen, og 70-80 stykker til kirke og reception.
Først og fremmest TILLYKKE MED FORLOVELSEN! det er rigtig hyggeligt at gå igang med bryllupsforberedelserne - især hvis man er ude i god tid og har en udførelig huskeseddel, så man ikke panikker. Vi blev gift d. 30/8-08 og holdt brylluppet hjemme på vores smukke gård og det var helt fantastisk - vejret og stemningen var i helt i top! Dog vil jeg tilføje, at det hverken er billigere eller nemmere at holde det hjemme - ihvertfald ikke hvis man holdt det som vi gjorde. Man skal sørge for ALT selv - lige fra toiletpapir til lysekroner - men det bliver meget personligt og stemningsfyldt når man holder det hjemme og der er ikke nogen der lukker og slukker festen kl. 3 fordi tjenerne er trætte eller der skal ryddes op til næste morgen. Vi festede til kl. 6 om morgenen og havde alle gæsterne til brunch næste formiddag. Budget?...hmmm det opgav vi - brylluppet var i den dyre ende. Her er vores kronologiske "to-do-rækkefølge": 1. bookede kirke 2. fandt skrædder (Jesper Høvring) 3. bookede super gourmet kok & band 1. sendte sæt kryds i kalenderen postkort ud til gæster 2. bookede frisør, make-up & fotograf 3. bookede stort telt, service, borde osv. 4. bookede tjenere 1. de rigtige bryllupsinvitationer blev sendt ud 2. bookede blomster 3. designede selv ringene med en guldsmed 4. kjole & hvidt sæt købt 7. reservede hotellet som vores udenbys gæster skulle sove på 6. fandt den bil der skulle køre os og de busser der transporterede gæsterne 1. bordplan 2. praktiske småting såsom øve sig på tale, få ordnet hud, negle, hår osv. 3. + alt det andet jeg har glemt nu...og husk at få lidt tid til dig selv og til at slappe af Her er et billede fra da jeg er på vej ind i kirken med min søde far   
Hvor dum er man lige, når man overvejer at gå fra en kæreste, som elsker en højt og gør alt for én? Hvorfor i hele hule helv.. kan jeg ikke føle det samme for ham som han føler for mig? Hvorfor skal man lige pludselig møde en fyr, der sætter hele verden i ubalance, fordi man allerede er i tvivl om sine følelser for kæresten? Jeg står og har rodet mig ud i en værre omgang l*rt. Jeg har været sammen med min kæreste i 4 år, men det sidste halve år har jeg været i tvivl om hvorvidt det skulle være os to. Jeg holder virkelig af ham, og han er der for mig, men jeg kan ikke sige om jeg elsker ham mere. Jeg føler virkelig, at der mangler noget i mit liv, og eftersom jeg trives på mit arbejde og har det godt med mig selv, så er jeg kommet frem til at kæresten og jeg nok er begyndt at vokse i hver vores retning. Men er det bare noget pjat eller hvad?  For 3 uger siden fik vi ferie sammen, og jeg fortalte ham hvordan jeg havde det. Det sårede ham selvfølgelig, men vi blev enige om at give forholdet en chance. Men jeg har bare ikke kunne give 100% fordi jeg har været så snot forvirret. Så er der jo en kollega fra arbejdet, som jeg svinger ufatteligt godt med, og som jeg nok er faldet rimelig meget for. Og nu er det blevet endnu mere forvirrende, fordi kollegaen åbenbart har det på samme måde. På et plan har jeg lyst til at afslutte mit forhold og så tage den derfra. På et andet plan har jeg bare lyst til at glemme kollegaen, og se om forholdet kan reddes. Men jeg kan ikke glemme ham. Torsdag besluttede jeg mig ellers for at sige til kæresten, at jeg havde brug for en tænkepause, og derfor ville flytte hjem til en veninde et par uger, men så kommer jeg gudhjælpemig hjem fredag til at kæresten var blevet fyret fra sit arbejde som mekaniker. Og på en ufattelig uretfærdig baggrund. Firmaet havde rost ham til skyerne, fordi han var deres bedste medarbejder i den afdeling, og den eneste der kunne tjene sin egen løn ind, og så vælger de at fyre ud fra dem, der sidst var blevet ansat. Nå, men han er helt ude af den af raseri og skuffelse, og jeg går helt ned med flaget, for det var bare det sidste, der manglede. I dig konfronterer han mig med, at han ikke synes, at det går med forholdet, og han vil gerne vide hvad jeg har tænkt mig, for jeg har jo ikke givet 100% og jeg har ikke været den kæreste, som han har brug for. Men nu er det blevet til, at jeg flytter ud til min veninde alligevel. Og han er overbevist om, at vi går fra hinandet, hvilket jeg jo ikke engang kan protestere imod. Men jeg har det så dårligt med at forlade ham når han nu har brug for støtte, men han vil ikke ha´ve mig herhjemme, når jeg ikke kan give ham den kærlighed han har brug for. Men hvor ville jeg dog ønske at jeg kunne!  Nu er han taget hjem til sin mor, og jeg sidder her og skal finde ud af hvad jeg gør nu. Skal jeg sige at det er slut nu, eller skal jeg tage hjem til veninden og tænke det hele igennem, og så tage den derfra? Jeg er i syv sind, er bare snot forvirret.. Undskyld det blev så langt, jeg var bare ved at koge over. Håber, at hvis i er nået igennem min smøre, at i vil komme med en kommentar. Evt. et verbalt møgfald, hvis i mener det er dét, der skal til..
Nå nu bliver det vidst min tur til at diske op med noget følelsesporno. Kort forhistorie: Min mor døde i august 2006, efter ca 8-10 måneders slem sygdom. Hun fik ALS (en slags turbo muskelsvind). Jeg ved ikke hvor meget I kender til denne sygdom, men altså hun blev bare mere og mere afkræftet. Dette skal jeg nok uddybe hvis det bliver nødvendigt. Det første år efter hendes død, havde jeg ofte mareridt om at hun genopstod, men ikke kunne bevæge sig, eller at hun var blevet begravet levende. Dermed sagt at det var hårdere at se hende lide end at miste hende. Jeg kunne ikke mærke mine triste følelser, når jeg blev ked af det, krængede mit ansigt sig bare og så storvrælede jeg, uden egentlig at kunne mærke hvor ked af det jeg var - kroppen reagerede bare. Nu, 2 år og knap 4 måneder senere kan det åbenbart stadig dukke op. Jeg sad og var ved at svare i en tråd inde på hyggen og kom til at tænke på en af vores gamle rideruter. Mor gik eller red nemlig tit med mig på tur da jeg for over 10 år siden, havde hest hjemme hos hende. I april 2006 gik vi en tur der igen, eller dvs jeg gik, hun kørte i elektrisk kørestol, som hun altså selv styrrede. Hun var allerede noget afkræftet og på denne tur opdagede jeg at hun ikke kunne holde sine øjne åbne så længe. Derfor kørte hun hele tiden skævt og jeg måtte styre for hende. Så nu sidder jeg her igen og er helt vildt ked af det over at komme i tanke om, hvor tragisk det var, at se hende sådan og opleve hvordan hun mistede kontrollen over sin krop. Kan det virkelig passe at jeg skal sidde her og græde efter 2½ år? Hvorfor tager det så lang tid at give slip på? Jeg synes jeg har været god til at tage mig tid til at sørge når det kom op og har gerne gået en tur og eller lagt mig og bare ladet mig selv føle og tænke over sorgen og disse oplevelser. Sådanne aha-oplevelser over hendes tilbagegang, har jeg naturligvis mange af og de kommer op af og til. Hvordan er I kommet videre efter tab af nære familiemedlemmer og hvor lang tid har det taget? Eller det er jo et mærkeligt spørgsmål, for man kommer jo ikke over det, men man kommer videre.
Mistet så tæt en familie, men er tæt på en som har. Og det er en proces som tager tid, meget forskellig fra person til person. Der er intet forkert i , eller underligt i at oplevelser eller noget du læser eller høre om vil give en reaktion, som her af sorg. Sådan er det bare. Intet unormalt i det. Og du er jo kommet meget videre , skriver du selv.
Og ja - det er vel meget naturligt, at man kan savne et menneske, som har været så tæt på en selv - selvom der er gået 2½ år... Min far begik selvmord for 9 år siden. Og jeg kan stadig blive rigtig meget trist, når jeg tænker på de ting, som han ikke får lov til at opleve - specielt min nuværende kæreste, hans to børn og vores to fællesbørn. Min far ville have ELSKET at blive morfar. Han ville have forkælet de unger til døde simpelthen. Jeg havde i årene efter hans død nogle "tilbagefald", hvor jeg pludselig kunne bryde sammen og græde helt hæmningsløst over tabet af ham. Som sagt er der nu gået 9 år og det bliver da bedre med tiden. Men jeg kan godt stadig savne ham. Jeg ved så ikke, om det er specielt i henhold til selvmord, da der jo er nogle ting, som vi aldrig har fået svar på mht hans død. Men i hvert fald kan det godt stadig komme over mig. I starten berørte det mig meget, hvis jeg f.eks. så en film, hvor nogle havde hængt sig (hans vej væk fra livet) - det reagerer jeg så ikke så meget på mere. Nu er det mere alle de ting, han går glip med mine børn, der kan få mig til at synke en ekstra gang. Min "løsning" på at komme videre med det har været at tale med alle, der orkede at høre på det. Min nuværende er super til at gide høre efter, når jeg finder et billede eller lign og lige har en historie at fortælle - og han har aldrig mødt min far. Jeg har så generelt været meget åben omkring, hvordan min far døde og jeg har ikke noget problem, hvis folk spørger ind til det; men det er sikkert også fordi jeg netop har snakket så meget om det. Og så er det bare vigtigt at give sig selv lov til at være ked af det. Det er jo trods alt dit nærmeste familiemedlem som er væk og aldrig kommer igen - og selvom din mor var syg og havde ondt og man på den baggrund kan sige, at det var bedre, at hun fik fred - ja, så mangler hun jo stadig i din hverdag. Ups - det blev sørme noget langt... Håber du når igennem det. Du er også velkommen til at kontakte mig over pb, hvis du gerne vil snakke mere. Jeg er altid klar til at lytte. MVH Tanja
Jeg sidder på grådens rand, jeg havde sådan glædet mig til juleaften som skal holdes hjemme hos os selv for 1. gang. Vi bliver: Min søde kæreste og jeg, og hans 2 bedste forældre. Min far og hans kone Karen var inviteret, men takkede nej da de fik hendes børn juleaften. Jeg var inde og handle i lørdags og møder Karens datter- som siger "Jeg glæder mig meget til vi skal til jer juleaften!" What!!!?? Jeg sagde ærligt at far og Karen havde takket nej, og at jeg ikke regnede med at se dem.(Altså de 2....!) Datteren blev ked af det- og jeg sagde at de kunne da komme alligevel- de 3. Sagen er den at min far og Karen sidder netop nu et sted i mexico, og jeg har skrevet til en mail de tjekker dagligt. Nu har jeg læst svaret: "Som jeg har sagt ville vi gerne komme, hvis problemerne med Ebeltoft ikke har løst sig inden. Og blabla" De har IKKE sagt en skid, og midt i det hele er hendes datter invitret med...!! Det lyder ikke til de har lyst eller noget. Og de tager det som en selvfølge at hendes datter på 20 år kommer med- hun har ikke været hjemmeboende i 2 år... Jeg har ikke de bedste følselser for dem, pga en masse snyd og "dem, dem, dem". De gør mig ked af det gang på gang, og mine søstre har det på samme måde. de snyder, bedrager, bagtaler, osv. Nu sidder jeg bare med den der dumme følelse af jeg aldrig skulle have sagt de kunne komme alligevel)o; Hvad ville i have gjort i denne situation??
vi inviterede kort og godt de mennesker, som betyder noget for os. Var 30 i alt, hvilket vi synes var en passende skare. Var udelukkende voksne, da vi på daværende tidspunkt ikke selv havde nogen børn, og derfor ikke følte der var "plads" til børn, som jo ofte ikke orker at sidde stille i flere timer. Og sådan en dag/aften, gad vi ærlig talt ikke at se flyvske børn. Vi lagde ikke noget budget - købte bare det nødvendige. Vi blev viet i den lokale kirke. Derefter kørte vi til fotograf, mens resten af selskabet kørte hjem til os, hvor de fik champagne og kransekage. Mange havde nemlig på daværende tidspunkt ikke set vores gård, og så var det jo oplagt at kombinere det sådan en dag  Siden kørte vi på kro, hvor festen blev holdt. Spiste bl.a. en lækker 3-retters menu med vin ad libitum. Derefter var der bryllupskage og kaffe. Da det var indtaget, var der bar og musik. Blev dog brændt af af musikeren, så endte med en jukeboks. Det var lidt øv, men svært at gardere sig imod. Sluttede af med "skrup-af-mad". Alt dette inkl. bryllupsfoto, tøj, frisør mm. kostede os sammenlagt knap 35.000,-, hvilket jeg ikke synes var urimeligt. PS: Efterfølgende har vi selv været til bryllup, hvor vores børn var inviteret med (7 år på det tidspunkt). Og selvom mine børn er ganske velopdragne, og sad musestille under HELE middagen, ja så vil jeg nok overveje en ekstra gang, om det vitterlig er noget for børn. Hvis det er muligt er det nok bedre, at de "bare" er med i kirken. Børnene synes selvfølgelig et bryllup er sjovt. Men de synes nok ikke så vildt meget om alt det spiseri og bordstik, som jo også følger med.
Mht børn, så havde vi kun få børn med til receptionen. Middagen var kun for voksne.
skal i holde som i har lyst til. Vi fandt en dag vi godt kunne tænke os og så var det ellers og finde lokaler og præst. Da det var på plads, så var det ellers bare at komme igen. Peter friede slut november 2005 og vi blev gift i påsken i april i 2006. Vi ringede til de personer som stod os tættest og gav dem besked om at sætte et kryds i kalenderen. Min søster blev også hurtigt kontaktet, da hun skulle sy kjolen (hun er uddannet skrædder) og så blev der ellers holdt et par måder hjemme hos moar.. Så gik tingene ellers slag i slag. Noget budget havde vi ikke, men vi ville ikke betale det hvide ud af øjenene. Det løber dog hurtigt op, mine forældre betalte heldigvis alt til mig og bilen fra kirken til fotograf og til festen. Af børn havde vi kun min niece med. Kunne ikke forestille mig en sådan dag uden hende og min morfar nåede heldigvis også med inden han døde. Det var ekstra specialt fordi jeg var det eneste af hans børnebørn, der var blevet gift og holdt fest. Held og lykke med det hele og husk nu at nyde dagen... overlad ansvaret på dagen til andre mennesker.
ALDRIG..planlæg så intet kan gå galt.
hejsa mange tak for jeres svar... blev endelig ved... hehe jeg overvejer at holde festen på st restrup herregård der ligger mellem nibe og aalborg... nogle der har erfaring med dette sted..
Stort tillykke med det kommende bryllup. St. restrup er et smukt og lækkert sted...   Jeg har ikke hørt så mange erfaringer derfra - men mit indtryk - fra min egen branche-viden - er kun godt! Skulle det ikke være "sagen" alligevel - eller vil i holde budgettet lidt lavere - så kunne i jo overveje Restaurant Bryggen i Nibe. Her er der smukke lokaler lige ned til lystbådehavnen - og også mulighed for at benytte Bryghusets lokaler - der er utroligt smukke - med store lysekroner og direkte ned til vandet også. Jeg reklamerer gerne lidt - da det er min egen arbejdsplads - og skulle i ønske at holde jeres store dag der - skal jeg gerne se til at de bedste tjenere mv. er der til jeres dag.  Restaurant Bryggen blev i 2008 overtaget af min chef igennem 4 år - Peter Bertelsen - der er en særdeles dygtig kok og restaurantsejer. Selv har jeg hovedsageligt arbejdet på Restaurant Kulgaarden i Løgstør for ham, men konceptet er først videre på Bryggen, og jeg kan i hvert fald stå 100% inde for kvaliteten. Min bedste veninde og hendes mand valgte at hyre Kulgaarden til at stå for kokke og tjenere til deres bryllup i Århus. De havde oplevet kvaliteten fra mine fester mv - og ville have det bedste. Nå ja - og så kom til i den sidste ende til at koste under 2/3 af hvad de havde fået tilbud på fra Århus-restauranter. Og der var INTET at udsætte på noget som helst! Dejligt! Milla
Milla mange tak for tippet... vi bor jo selv i lokal området.. nærmere mellem Nibe og Støvring... jeg har selv boet i i Frejlev (min far bor der stadig) og blev i sin tid konfimeret i Frejlev kirke derfor regner vi med at det er der vi skal vies... derfor er det nærligende at festen holdes på st. restrup herregård... der er os mulighed for overnatning og det er rart da min mor oprideligt stammer fra polen og alt min familie på hendes kommer fra polen og mangler sted at overnatte når bryllupet skal stå... så det er det nemmeste at familen der kommer langt fra kan overnatte samme sted som festen holdes... jeg skal helt sikkert til bryllup messe i Aalborg i år.... så det blir spændene om mig og manden kan blive ening om datoen...heh
har i andre gode råd til når man planlægger bryllup....? kom gerne med jeres erfaringer....
Det er en rigtig suppedas du er havnet i. Føler med dig. Ud fra hvad jeg kan læse, så syntes jeg at du skal flytte hjem til din veninde, og bor der i en uge eller to. Undgå al kontakt med kæresten. Og føl så efter. Mangler du ham? Savner du ham? Hvis du ikke mangler og savner ham, så skal du ud af forholdet. Men måske viser det sig at du mangler og savner ham, fordi at du har fået lidt luft, og har fået mulighed til lige at få tingene på plads i hovedet. Det var i hvert fald hvad jeg ville gøre. Held og lykke.
forhold oplever gode og mindre gode perioder.... I de mindre gode, er det nemt at lade tingene stå til, og det er nok at vide, at den anden bare er der.... Og mange forhold genfinder hinanden efter sådan en p+eriode, hvor man er nærmest nyforelsket igen.... Så din kære kollega, er blot med til at gøre det sværere.... Det er nemt at falde for en der er spændende, hvis ens eget forhold er gået lidt i dvale.... Aner ikke hvad du skal gøre, men forlad ikke din kæreste på grund af den anden.... Forlad ham for din egen skyld, hvis du mener det er det rigtige....
Tak for svarene begge to!! Jeg håber virkelig det hjælper at komme væk fra ham i noget tid! ´Håber sådan at jeg kan komme af med følelsen af at være fanget i forholdet. Men vi er bare derjemme altid, og jeg kan efterhånden ikke finde på noget vi har tilfælles. Andet end at se tv men det holder jo heller ikke. Ham den anden har styr på sit liv, han har samme syge humor som mig, er god til at lave mad, har masser af dyr samt eget hus. Vi kan have en intellektuel samtale, hvilket jeg ikke kan med min kæreste. Kæresten hader sin proffesion, kan ikke lide den mad jeg laver, har ingen interesser udover pc-spil, har ingen økonomisk sans, så vi har mega lån og så kan jeg ikke gå nogle steder uden jalousien bobler op i ham. Så Zamangah, jeg kan virkelig godt sætte mig ind i det du siger, men det er bare mega svært..
der skal arbejdes for at holde den i live og "frisk" Hvad har du selv gjort for at komme op af sofaen??? har du arrangeret eller inviteret ham til noget spændende? Har I i det hele taget fået snakket igennem hvad det er du-i synes der mangler eller skal være anderledes i jeres forhold? det er ret svært at vide hvad den anden tænker.. men det skal selvfølgelig gå begge veje! JEg tror at han rigtig gerne vil dig,og jeg synes at han er meget fair,han giver dig en chanche for at finde dig selv og så lider han selv i stilhed imens.. Jeg tror han håber, at han ved at give dig luft, viser dig respekt.. Og mon ikke han også ved at der er noget med en kollega.. Jeg kan godt se at det er svært for dig også ,men jeg tror altsår heller ikke han har det for nemt.. Han havde et job i et fag han egentlig ikke er glad for, og så bliver han tilmed fyret og oveni så svigter den som altid burde være der for ham... Kærlighed er for mig at jeg ved at min mand altid er der for mig,og jeg for ham uanset hvad der så sker... Men derudover så arbejder vi også for vores forhold,vi gør ting sammen ,også nogen gange noget som det abselut kun er den ene der kan lide .. Vi prøver at interessere os lidt for hinandens interesser uanset hvor skøre de måtte være.. Vi aftaler "kærestetid" når alting bliver for stresset.. Altsammen fordi at hvis man bare lader sig lulle ned i sofaen hver aften, så risikere man lige pludselig at få et flip fordi man synes at verden snurre forbi en,at man går glip af alt for meget.. Tilmed så synes jeg faktisk ikke altid det er nemt at være sammen med os hestepiger... Vi bruger utrolig meget tid på de 4 benede, og vi har et sammenhold og en forståelse sammen med vores hest,som vi bare forventer at vores mænd forstår.. Vi tror også at vores ridetøj og beskide støvler lugter godt  Men for folk der ikke har haft mulighed for denne oplevelse med dyr,kan det faktisk være lidt svært at forstå,og det kan være svært at det fylder meget tidsmæssigt også.. Helt ærlig, da jeg havde hest kunne jeg da sagtens rende rundt i ridetøj i et par timer når jeg kom hjem fra stalden, inden jeg skulle i bad, det er sku da ikke spor sekset... Måske jeg rammer plet og du kan grine lidt sammen med mig, eller måske du ryster på hovedet fordi det er helt andre ting der går dig på,uanset hvad så håber jeg at du finder en løsning.. Men uanset hvad du gør så vil det kræve noget reparationstid både hvis du gerne vil finde sammen med din kæreste igen,men også hvis du vælger at starte forfra selv.. Og som andre nævner,pas på det er så let at lade sig tiltrække af noget der er nyt og spændende,men det er virkelig en flad føelse at stå med, når man finder ud af at man traf det forkerte valg på det forkerte grundlag... Måske drømmen om hus og god økonomi tæller højere her end du umiddelbart er klar over?? EN sidste ting, mærk efter i maven alt hvad du kan og så hold fast i din beslutning,verden er fuld af gode råd,men inderst inde er det dig der kommer til at leve med det-de valg du tager,så vær sikker på at det er det rigtige for det!! Held og lykke!!! Mvh Hotbandit!
Hmm, det lyder ret meget som den situation jeg stod i for et år siden. Jeg havde også været sammen med min kæreste i 4 år, og boede også sammen med ham. Jeg følte mig ligesom dig, fanget - følte at jeg rådnede op i den lejlighed. Og ja, han elskede mig ubetinget, forkælede mig og jeg fik ALT, virkelig. Vi passede egentlig skide godt sammen, men mine følelser var bare ikke med mig mere, desværre. Jeg "måtte" heller ikke gå ud, for så kom den der "jeg troede vi skulle have en hyggeaften" - ja ligesom vi har HVER dag? Han var også ret jaloux anlagt, så spøgelser alle steder. Han rodede i min mobil, jeg kunne vågne til en indbakke, hvor der var læste beskeder, som jeg ikke havde læst. Og der var virkelig ingen grund til, at han havde den tvivl omkring min troskab. Jeg kunne ikke holde det ud til sidst, jeg havde haft det sådan i rigtig lang tid, havde bare svært ved at tage skridtet. For han var jo perfekt for mig. Jeg havde bare ikke følelserne med. Tænkte tit, hvad fanden laver jeg, jeg har den kæreste som er absolut perfekt for mig! Han gjorde jo alt for mig, uden undtagelse. Men han tog skridtet, fordi han kunne mærke på mig, jeg ikke var helhjertet inde i forholdet mere, og vi endte med en pause. Som så blev til, at vi gik fra hinanden. Og det er nok det bedste jeg nogensinde har gjort for mig selv. For søren, hvor har jeg svigtet veninder og omgangskreds - men også mig selv. Jeg havde det virkelig ikke godt i det forhold - og for mit vedkommende, blev det ikke bedre ved at "se tiden an", det blev meget værre. Du må ikke misforstå dette, som om jeg siger du skal gå fra ham, for det kan godt være at netop I to, kan finde gløden igen. Vi eller jeg, kunne bare ikke. Skriv endelig til mig, hvis du vil snakke nærmere.  
gik jeg fra min kæreste gennem 2 år - som ligeledes elskede mig over alt på jorden og ville gå gennem ild og vand for mig - for jeg ikke vidste, om det var rigtigt at blive hos ham.. Følelsen af at være forelsket var der bare ikke rigtig mere.. Jeg må da være 100 % ærlig og sige, at jeg da også følte, at jeg kunne finde noget, som var "bedre" end ham, og det var da nok også en af grundene til, at jeg valgte at gå fra ham.. Han prøvede at overtale mig til at blive, men da jeg - ligesom dig - havde mødt en ny fyr, som var spændende, og som også godt kunne lide mig, var jeg sikker i min sag.. Det viste sig dog efterfølgende, at den anden fyr egentlig ikke var interesseret, da det kom til stykket, og efter et stykke tid begyndte ALT at gå ned af bakke for mig.. Jeg mødte en masse forskellige fyre, som alle bare udnyttede mig, og jeg fandt mig selv såret gang på gang. Den dag i dag fortryder jeg noget så grusomt, at jeg forlod det gode liv sammen med min kæreste, fordi jeg ikke har præsteret at finde nogen, som jeg havde det så godt med siden.. Ej, heller har jeg præsteret at finde en person, som elskede mig så højt for den, jeg er.. Hvad vil jeg med mit svar? - jeg synes, du skal være hos din veninde et stykke tid, uden kontakt til din kæreste og så VIRKELIG tænke tingene igennnem. Det kan godt være, at ham den anden virker spændende, men tænk på alt det, du smider væk.. Når først du har lukket døren, kan du desværre sjældent åbne den igen :/ Så mit råd er, at du skal lade være med at drage nogle forhastede konklusioner..
Tusind tak! Det giver faktisk mening alt det i skriver! Hotbandit: Kæresten arbejder som mekaniker, og tidligere gik han faktisk meget op i biler. Jeg anede ikke en dyt om biler da jeg mødte ham, men jeg tog med ham ud på værkstedet hver gang han skulle lave bil, og begyndte virkelig at interessere mig for det! Så faldt hans interesse da han fik nyt job, og så stod vi der. Jeg interesserer mig stadig for biler, men kan ikke rigtig gøre noget ved det, for han gider ikke. Min ridning har han aldrig gået op i, og eftersom jeg praktisk talt opgav mit liv fyldt med heste for ham, så er det ikke blevet til så meget siden. Jeg går til ridning en gang om ugen, og han er bare glad for at have en friaften. Jeg stoppede op og så på min liv, fordi en ven spurgte om kæresten var ham jeg ville tilbringe mit liv med. Men er det virkelig det? Han vil have børn og familie, og slå sig ned mens jeg gerne vil nyde min ungdom, have det sjovt og tage en dag ad gangen. Måske er jeg umoden, men mine teenage år var så fucked up at jeg gerne vil nyde min nyfundne selvtillid og et helt nyt syn på verden. Jeg er så inderligt klar over at det hele sårer ham, og hvis jeg vidste han ville blive fyret, så ville jeg have taget mig sammen og holdt min kæft, for at støtte ham. Han er trods alt min bedste ven. Michelle: Det var da godt nok skræmmende så meget som vores historier minder om hinanden! Jeg håber virkelig, at hvis jeg beslutter mig for at gå fra ham, så ender det på samme måde som for dig! Carina: Jeg kan godt se, hvad du mener, og jeg prøver for så vidt muligt ikke at drage den anden fyr for meget ind i det. Jeg forventer heller ikke noget seriøst med ham den anden, overhovedet. Jeg savner bare dét, at have det sjovt med en fyr, og føle, at man ikke bare er husholdningskone og sovedyr. Jeg ved godt, at jeg måske træffer en dum beslutning hvis jeg går fra ham, men jeg vil heller ikke være i et middelmådigt forhold uden det vilde kærlighed vel vidende, at jeg måske kunne få et bedre liv! Problemet er nok, at jeg aldrig har været over-forelsket i ham, men han har givet mig tryghed, og har støttet mig i alt. Og nu, hvor jeg endelig kan stå på egne ben, så begynder jeg at føle mig rastløs og ulykkelig på et plan. Jeg er så taknemmelig for at man altid kan regne med jer ænder for gode råd og trøst, når man aller mest har brug for det.
Det slog mig, det du skrev til Hotbandit. Ja jeg har ikke lavet andet end fis og ballade, feste hver weekend og virkelig have det sjovt og tænke på MIG, det sidste år her - og det har været vidunderligt! Jeg fandt sammen med min daværende kæreste da jeg var 15, så havde en del "unge" år at indhente og har det stadig! Jeg har det fedeste singleliv - jeg går stadig i byen hver weekend, ser mine veninder hver dag og ser min familie meget mere end førhen, det kan jeg virkelig mærke at jeg har savnet. Jo det kan da være trist at der ikke er en til at holde om dig når du skal sove, men ved du hvad - til gengæld får du lov til at have HELE dynen og HELE sengen for dig selv  Ja jeg kan ikke rigtig beskrive det.. Udover som jeg har skrevet tidligere - det er det bedste jeg har gjort for mig selv  Pøj pøj med det hele, uanset hvad vej det går 
forlad aldrig den du elsker for en du kan li' for den du kan li' vil forlade dig for den han elsker.... ehhh eller sådan noget.... men øv sikke noget men som mange af de andre siger så få det lidt på afstand.. jeg står selv lidt i samme båd og vipper fra den ene til den anden side.....
Det er altså ikke fordi jeg vil forlade min kæreste for ham den anden. Jeg vil forlade ham for min egen skyld hvis det endelig kommer dertil. Har snakket med kæresten nu her, og nu er det blevet sådan, at jeg tager hjem til veninden en uge og derefter tager han hjem til sine forældre i en uge. Han har det skidt med det hele, men kan også se det fra min side. Michelle - det lyder sgu da fedt! Mødte min kæreste da jeg var 16, så det er jo nok noget af det samme! Håber godt nok snart det er overstået, ligemeget hvad udfaldet er, så vi begge kan komme videre.
Hej tøser, Altsår nu håber jeg ikke at i har forstået det sådan at jeg mener at man skal holde sammen for enhver pris,for det var bestemt ikke det jeg mente!! Der skal være plads til at skeje ud gå i byen og skabe sig tosset hvis det er det man har lyst til- med eller uden kæreste, det burde ikke gøre en forskel, selv om jeg godt ved at det gør det for de fleste... JEg skriver som jeg gør med baggrund i mit eget forhold,jeg kender alle faldgrupperne.. Vi havde også en krise efter de berømte 7år,det var mest pga. alt for meget arbejde og så fulgte resten ligesom med.. Men nu har vi faktisk snart været sammen i 12år og vi skal giftes til oktober.. Vi var unge da vi fandt sammen,men heldigvis har vi aldrig lagt bånd på hinanden,tværtimod har vi altid formået at opmundre hinanden til at prøve de ting vi har brændt for.. Det er bla. også derfor at vi nu bor i Schweiz,men jeg tror virkelig at det gør en forskel,om man kan se ud over sofabordet og give hinanden plads.. og så selvfølgelig gøre noget sammen som giver liv til forholdet.. Jeg tror at hele vores samfund er med til at komplicere tingene en hel del,vi skal helst være mega frigjorte og prøve en hel masse, imens vi har en super karriere og gerne børn og mand på samme tid..'-det er sku da ikke nemt!!! Hvordan man bliver sikker på om man virkelig har fundet den eneste ene,det kan jeg desværre ikke svare på,jeg tror bare man ved det... Mvh Hotbandit!
Det er jo ret naturligt at du har rykket dig som person siden du var 16 år. Det er vist de færreste som elsker den samme fra den alder og hele livet. Ikke for at tage beslutningen for dig, men for at fjerne den dårlige samvittighed over at du "burde" kunne finde ud af det med den gamle. Pas på du ikke undertrykker dig selv og nøjes. Du vil blive kedelig, grå og bitter af ikke at kunne udfolde dig helt i livet. Og det lyder som om du savner ret mange ting i din kæreste. Tænk hvis du i virkeligheden står i vejen for at han kommer ud af den trygge sofa og finder sig en anden PC-nørd at tusse rundt med derhjemme!! Hvis du tænker dig om, ønsker han så at beholde dig fordi du er hans et og alt, eller fordi det andet er utrygt og besværligt? For ham går det jo meget godt, hvis I bare gør som I plejer, men det gider du jo ikke? Han skal nok finde styrken efter fyringen, med eller uden dig. Man kan godt skilles uden at først være uvenner og hade hinanden. Når alt det så er sagt, så synes jeg det er rigtig fint med 2 ugers pause. Ingen sms, ingen ringeri, ikke ses. Hvis ikke du savner ham overhovedet, så tror jeg løbet er kørt. Og ellers opdager du det selv.
Jeg var i din situation for ½ år siden... Havde været sammen med min ex i 6 år, og skal jeg være hudløst ærlig var de sidste 2 år ikke ligefrem sjove eller gnidningsfri. Ikke at vi skændtes, det gjorde vi som sådan ikke, men jeg var ikke glad, kunne tit begynde at tude over ingenting, og seks-lyst var der absolut ikke noget af fra min side. Jeg kunne ikke forstå hvorfor jeg ikke var lykkelig, han var den perfekte fyr for mig, samme interesser, han satte sig virkelig ind i min lidenskab for heste og ridning og tog tit del i det, elskede mig betingelsesløst og ville gøre alt for mig. Men der manglede bare noget.... Overvejede flere gange at gå fra ham, men jeg elskede ham jo. Eller gjorde jeg.... Vi flyttede sammen til Grønland i maj 2007 fordi jeg fik arbejde heroppe. Det skulle være en frisk start (vi havde også frygtelig dårlig økonomi med dumme lån fra motorcykler mv). Det gik også vældig fint i starten, da alt var nyt og spændende heroppe. Men jeg blev mere og mere kedelig. Blev hjemme fra fester mv eller gik tidligt hjem. Vi sad også altid klistret til tv'et. Eller... Det var hovedsagelig mig som gjorde det, han sad i det andet værelse foran computeren. Til sidst flyttede han faktisk ind og sov på kontoret hvor der er en sovesofa fordi han havde svært ved at sove ved siden af mig. Kom han til bare at røre ved mig om natten blev jeg møg sur i søvne. Jeg begyndte at blive lidt glad for en kollega, uden egentlig selv helt at være klar over det. Men havde flere "forbudte" drømme og tanker om ham. I marts tog jeg alene 2 uger til Danmark og boede hos mine forældre. Ex'en og jeg havde aftalt at jeg sendte ham en sms når jeg var landet i Kastrup og så skulle vi ikke være i kontakt i de 2 uger. Jeg savnede ham overhovedet ikke. Jeg nød at være mig selv, alene med mine forældre, selv bestemme hvad jeg ville hvornår, ingen sure miner eller noget. Intet hakkeri. Ingen dårlig samvittighed over noget. Jeg besluttede at jeg ville give forholdet en chance indtil ca. august (hvor jeg lige fik den måned fra ved jeg ikke). Men da jeg sad i flyet på vej herop fik jeg en større og større knude i maven. Jeg glædede mig ikke til at se ham. Måtte sige da jeg kom at jeg var blevet i tvivl om mine følelser for ham, om jeg elskede ham som en jeg ville giftes med eller som min bedste ven. Det sårede ham selvfølgelig, og det er sådan ca. den værste dag i mit liv. Ingen ønsker jo at såre en man holder af. 3 dage senere var vi ikke længere et par. 1 måned senere fandt jeg sammen med min kollega og vi har nu været kærester i 4 mdr og jeg nyder livet. NU er jeg lykkelig! Hvad vil jeg så med dette mega lange indlæg? Råde dig til at føle godt efter i maven... "spild" ikke dit liv sammen med den "perfekte" fyr hvis følelserne ikke er med. Det er livet for kort til. Men tænk det godt igennem. Gerne som foreslået længere oppe, lad være at være i kontakt med ham de par uger, så skal du nok indse om det er Jer eller ej... Held og lykke med det! Mvh Naja
jamen det jeg læser, så er den ikke til at redde.... Du har du jo taget din beslutning.... Held og lykke med kollegaen.... 
pjemm: Det bliver meget udramatisk hvis vi går fra hinanden. Vi vil nok altid være venner, for det er det vi først og fremmest er. Jeg har faktisk også tænkt på, om han virkelig elsker mig så højt, eller om det bare er trygheden han ikke vil miste. For jeg tror det er trygheden der har holdt os sammen, men nu har jeg faktisk ikke brug for det så meget mere. Jeg tror bare at jeg tager det ud fra hvordan jeg har det efter de næste to uger. Naja N: Tak for din historie! Det er virkelig dejligt at vide, at andre har været igennem noget lignende, hvor det er endt godt! Om jeg så ender med kollegaen, det er ikke det vigtige. For jeg tror i bund og grund at det er fysisk tiltrækning der er imellem os. Men bare det at jeg har lyst til at være sammen med ham hele tiden må da egentlig også signalere at jeg ikke er glad på hjemmefronten! At der i bund og grund ikke er tilfreds hvor jeg er.
Zamangah -   nu får vi at se hvad der sker!!
måles i tid. Jeg mistede min søster tilbage i 1984. Hende kan jeg stadig græde over, når minderne trænger sig på. I torsdags mistede jeg min bror. Jeg ved bare, at sorgen altid vil være der. At den nu er blevet til et ar, der igen er blevet revet op. En dag vil også det læges igen, for så igen at trævles op i kanterne, når jeg tænker på dem jeg har mistet. Det er livets betingelser. I dit tilfælde er 2 1/2 år jo ingen tid. Dit sår er stadig åbent. Giv tid. At du græder over din mor betyder jo blot, at du har elsket hende. Det er der ikke noget forkert i - heller ikke, at du vil savne hende resten af dit liv. Dem vi holder af, er jo en del af os. Derfor gør det ondt at miste og giver tårer, når vi tænker på dem. Jeg sender mine varmeste tanker til dig. ALS er en grim sygdom. Min bror døde af kræft, også hæsligt - den suger livet ud af folk.
Min far døde da jeg var 14 år, nu er jeg 35 år, og savner ham stadig helt vildt. Savnet forsvinder aldrig, men man lære at leve med det. Men jeg kan da stadig blive meget trist og savne ham for vildt. Jeg kan stadig huske hvordan hans stemme lød, hvordan han føltes når man fik et knus og hans store hænder. Jeg husker hver en detalje fra ham. Ja han var en super far, og jeg vil savne ham til den dag jeg skal mødes med ham igen 
.. og sorgen kommer på afstand - så vil savnet jo stadig være der, også efter lang tid. Og det vil jo specielt dukke op når de er minder der banker på. Og det er helt i orden at savne og at græde, det er jo den måde man bearbejder tabet på. Jeg har endnu ikke mistet nogen så tæt på, men "forbereder mig" så godt som man nu kan. Min mor er jeg ved at miste lidt ad gangen. Hun er efterhånden meget dement, og det er usandsynligt at hun vil vide hvem jeg er næste gang jeg kommer på besøg. Så tabet af hende sker/er sket "i etaper" - men jeg bilder ikke mig selv ind at det fritager mig for en stor sorg når hun dør (ifølge hendes læger inden for et årstid).
Hvor er det rart at høre, at det ikke er mig der er pylret! På den ene side ved jeg jo godt, at det tager tid, og i bund og grund aldrig går over, på den anden side, ser man det jo bare ikke. Mine søskene beretter ikke engang om sådanne ting længere. De har så også alle sammen egen familie, som jeg går ud fra at de deler det med, når det kommer op. Det der med at tale det ihjel, det kan jeg ikke få mig selv til. Jeg bruger min kæreste, hvis ellers han lige er der når det kommer op, for han er virkelig god til at lytte, men udover det, så føler jeg virkelig at jeg er pylret og selvoptaget hvis jeg beder folk lytte. Jeg sad lidt nuher og tænkte "ring til en ven" men jeg synes ikke lige jeg ville belemre nogen med det. Derfor valgte jeg HN I kan jo bare springe over tråden. Så derfor igen 1000 tak til alle jer der gad svare. Og det varmer virkelig at læse jeres svar! Jeg kan også se, at selvom jeres oplevelser er individuelle og hvor kede af det i er efter x antal år, så går det igen, at man stadig sørger af og til og det er en trøst for mig. Forresten er jeg ganske afklaret med det ellers og kan faktisk også godt fortælle andre om det uden at begynde at blive ked af det. Min brors kone, har mistet begge sine forældre + sin sviger mor inden for de sidste 3 år og har en lidt sjov teori, jeg vil dele med jer: Når man mister en, så har man et antal tåre man skal græde, men om disse tåre kommer alle sammen på en gang, 3 voldsomme gange eller få, man masser af gange, det er lige meget, men ud skal de. PS Pyt med at svarene bliver lange, det er jo et ret stort emne 
Hov jeg skrev vidst mens du lavede dit indlæg. Lige præcis det med at miste etaper, har jeg jo erfaring med. Jeg vil næsten påstå, at det er hårdere at se hende, der plejede at passe på en, blive den svage, end at miste dem. Hvor sørgeligt det end er og hvor langt væk de end er fra deres gamle jeg, så kommer det alligevel som et chok når man får at vide at det er slut. Det lyder nok lidt selvmodsigende, eller som om jeg påstår begge dele er hårdere end hinanden, men jeg kan heller ikke helt forklare det. Altså det er vel noget med, at det er hårdt på hver sin måde, eller at døden kommer som et chok uanset hvor tiltrængt den må være. Min farmor blev også dement, så det kender jeg også lidt til. Hende var jeg bare ikke ret tæt på, så jeg var mere lettet på hendes vejne, end ked, for det var synd at hun skulle sidde der og vide at det gik den gale vej, for hun vidste det godt i starten og var så frustreret over ikke at kunne huske. Iiiih jeg er glad for at jeg skrev herinde, for så kan jeg sidde og forklare mig mens jeg græder - det er faktisk bedre end at tale, for så er man så hæmmet af gråd Iiih HH-terapi når det er bedst 
Som jeg kender til, er det meget meget normalt, det du oplever... Jeg mistede i 1991 min datter, og jeg kan i mørke stunder stadig dvæle ved ting, som gør mig rigtig ked af det. I dagligdagen går det fint, og jeg tænker tit på hende, men det er som om der popper noget op ind i mellem. Jeg tager det som om der er noget, jeg skal have gennemtænkt, noget jeg ikke har fået styr på. Jeg har arbejdet meget målrettet på, at lære at leve med det, da jeg oplevede mange, som aldrig kom videre, aldrig fik et liv efterfølgende. Jeg har altid sluttet mine tanker med, at jeg gjorde det så godt jeg kunne (hun døde med timers varsel af pludselig sygdom). Men jeg har aldrig tilladt mig selv at bebrejde mig noget ang sygdommen, da jeg ikke kunne ændre. Men oplevelser, hvor jeg gerne ville have gjort noget mere for hende, eks da vi var på bakken, da ville jeg da gerne have givet hende eks en stor is, eller andet, som jeg kan bebrejde mig selv. Men også dette er normalt, og jeg slutter altid sådan en tanke med, at jeg jo ikke kunne vide, at hun ville dø, jeg gjorde det så godt jeg kunne, og nægter mig selv at tage skyld på mig... Når jeg får gennemtænkt div situationer 1000 vis af gange, så er det som om de lige så stille forsvinder.... så tænker jeg, at nu har jeg fået styr på det også.... Det er en lang kamp, at leve, overleve og få et godt liv...
hej, Jeg er ked af at høre om dit tab! Da jeg ikke selv har haft døden tæt på livet kan jeg ikke hjælpe dig, men i dag så jeg et indslag på Døden, 17.11.08  Prøv at se det, måske bogen kan hjælpe dig til at mindes de gode ting og derved flytte fokus lidt væk fra de dårlige. Mvh Hotbandit!
Jeg mistede min far til kræft for 2 år siden. Det var med meget blandede følelser da han havde haft en meget aggressiv kræft i de 2 år og dermed ligget meget syg på sygehuset det meste af tiden. Så samtidigt med at det var en lettelse over han fik fred var det også en sorg over at miste min far og hvad han måtte gennemgå... Tror heller ikke helt det er gået op for mig. Og jeg græder også stadig når jeg tænker på ting jeg har lavet med min far eller hvordan han havde det under hans sygdom. Alle sørger forskelligt, der er ikke noget rigtig eller forkert.
Det er netop sådan jeg også har det. At det var en lettelse. Det er mærkeligt at tænke sådan om at miste, men hellere det end at se folk lide. Er også ganske sikker på, at min mor glædede sig til at komme videre (hun troede på reinkarnation). Jeg kunne også godt se, at hun havde gjort sit i denne familie og ikke gad mere. Det var en noget kompliceret familie hun havde skabt. Hendes man var en skovl. Min ene søster gik til psykolog bagefter og denne mente, at mors mand lød som en psykopat (altså sådan rigtigt) vi har nu også altid konkluderet at han var afvigende. skudt i låget og forresten heller ikke god ved dyr. Så da 3 af hendes børn var etableret med egen familie og den yngste (mig) kommet ind på en videregående uddannelse og dermed godt på vej i livet, så gav hun altså op. Derfor er hendes død heller ikke meningsløs for mig og det er også en lettelse nu kun at have en familie (far og mor talte ikke sammen, på trods af, at de begge er/var meget sympatiske mennesker) så på den konto er ting jo blevet lettere især fordi hendes mand, ret hurtigt efter hendes død gjorde sig fortjent til at blive slettet fra kontaktlisten. Så altså sorgen over hendes død er mere et meget meget kærligt minde. Hun var den bedste mor man kunne ønske sig (på nær sit valg af samlever) Jeg synes bare ikke hun fortjente det sidste halve år hvor sygdommen var rigtig slem og det er disse minder der gnaver, men jo lægnere tid der går, jo mere husker jeg de glade minder og glemmer det korte stykke tid hvor det ikke var sjovt. I den forbindelse er det rigtig rart at høre, at selvom jeg stadig bliver ked af de triste minder, så er det ikke et tegn på, at jeg hænger fast og det er rigtigt som I siger: der bliver længere imellem disse pop-ups. Eeej nogle lange indlæg jeg laver - undskyld! Stadig tak for svar og tak for at være lidelsesfælder.
Jeg mistede min mor for 3 år siden, hun døde ud af det blå, faldt om og var væk.. det gik stærkt, heldigvis, hvilket har trøstet mig mange gange, og særligt nu hvor jeg hører om de svære tider, I andre har været igennem ved at langt sygdomsforløb. Men sorgen er den samme.. tung og svær at beabejde.. det føles så meningsløst, at min mor skulle dø som 51 årig. Jeg var selv 25 dengang, min søster 28.. Jeg valgte at tage til psykolog, hvor jeg fik bearbejdet en del af sorgen, men den sidder stadig dybt i mig.. når jeg hører veninder, der skal hjem til deres mor, så kan jeg mærke klumpen i halsen med det samme.. Men jeg har med tiden lært at leve med savnet, og jeg har også delvist accepteret at hun ikke længere er her mere.. men sorgen er der stadig, og det vil den altid være.. jeg sørger stadig, mest når jeg er alene og tænker, når det er højtider og mindedage.. Men som tiden går, så bliver det lettere at få hverdagen til fungere uden at blive ked af det.. Men jeg har grædt mange tårer, og gør det stadig engang imellem.. og det tror jeg aldrig jeg vil holde op med.. så føler du trang til at græde, så gør det.. lad være med at holde det tilbage, for det gavner dig ikke, det er bedre at få det ud.. man føler sig helt fri bagefter, synes jeg...
mistede jeg min mor til kræften, hun valgt selv at nu ville hun ikke mere. Da hun var død og dagen oprand hvor hun skulle begraves, fik jeg den tanke at i virkeligheden var det en fest for hende for nu slap hun for at have ondt mere, jeg vil samtidig også sige at den tanke var svær at holde i kirken. Oplevelsen har gjort at jeg har meget svært ved at være i en kirke, som ellers har haft en særlig plads i mit liv (min far er graver) og det har været meget svært for mig at acceptere at nogen kunne tage min mor fra mig, når nu jeg havde sådan en stærk tro, jeg syntes det var tarvelig og samtidig havde jeg også svært ved at acceptere at min mor havde givet op, at hun ikke havde fortalt hvor slemt det stod til o.s.v altsammen en del af sorgen Jeg lånte en bog af en der også havde mistet, desværre kan jeg ikke huske hvad den hedder, men den ting jeg kan huske er at man skal skrive et brev hvor man defintivt siger fravel (først når man er klar) dette brev skal man tager med hvor personen ligger begravet og læse det højt - når man kan det er man kommet videre. Jeg er startet på brevet men er ej færdig, jeg begyndte i foråret - og det var simpelhen bare noget der røg ud på papiret så jeg var klar til lige netop det stykke. Jeg er i gang med en massage uddannelse hvor der også er healing og samtale med i, hvilken har hjulpet mig meget - det var godt nok ikke pga af min sorg jeg startede med jeg blev hurtig gjort klar at der var noget der ikke helt var bearbejdet - og jeg arbejder stadig på det. Det jeg endlig prøver at sige og som de andre også har skrevet Sorg tager tid - på et tidspunkt kommer man videre men aldrig over det, hvad du skal gøre for at komme videre ved du når du møder det, det gør ondt helt inde i hjertet men du kommer stærkere ud på den anden side. At huske de gode ture du havde med din mor, er jo bare pragtfuldt behold endelig dem, og er det netoop på de steder du kommer tæt på hende så gå derhen og vær sammen med hende på din egen måde, og kommer der nogen tåre - hvad gør det andet at du er på vej den rigtig vej. Held og lykke du er altid velkommen til at skrive til mig hvis du har brug for støtte eller en skulder Mange hilsner fra Rikke
Rosso - jeg tror bestemt ikke du er blevet forskånet, men sorgen er klart noget andet for dig. I sygdomsforløbet, kan man trodsalt nå at få talt en masse og have en masse kvalitetstid og få sagt farvel. Du må jo nærmest side med et kæmpe chok og hvad det må føre med sig af psykologiske kringelkroge. Dimma - den med brevet lyder som en hammer go ide, ikke mindst fordi der er så mange skeletter i skabet grundet hendes mildt sagt trælse mand og en temmelig usympatisk skilsmisse. Det tror jeg, jeg vil gå i gang med. Det skal bare ligge et ultra hemmeligt sted på computeren  Til alle: Det gør mig ondt at høre alle disse historier, på den anden side er det rart at høre, at man ikke er den eneste som har det sådan her af og til. Denne tråd har sat gang i en masse, jeg er sådan liiige en anelse mere sart. Bliver let rørt. F.eks. nu hvor der ligger sne og alt er smukt, så får jeg lige blanke øjne fordi det er så smukt. Det har åbenbart åbnet lidt op, på godt og ondt, men mest godt og jeg føler mig lettet og er begyndt at skrive sange igen, hvilket må være et tegn på, at der er ved at blive løsnet op. Sangskrivning er min måde at bearbejde alle niveauer af sorg og skuffelse på. Eller dvs de har handlet om uskyldige kærestesorger da jeg var 12 - 14 osv men døden har været for stort et emne for min kreativitet men takket være HN og dets fantastiske bruger = JER, ja så kommer sangene, dybe og poetiske og smukke, som skidt fra en spædkalv (som man siger). Det er bare godt at få muget ud i sindet! Tak for hjælpen!
jeg har fulgt denne tråd fra sidelinjen, og vil også gerne takke for alle de mange gode svar. Da jeg var 13 år mistede jeg min mor efter flere års sygdom, men det var ikke noget man snakkede om - så jeg har gået og gemt på sorgen og savnet i 13 år, og oplever nu hvad jeg egentlig burde have oplevet dengang. Det er rigtig rart at høre at man ikke er ene i verden med følelsen af at sorg kan vare længe og det giver mig håb om at jeg også kan få bearbejdet sorgen og være mere til stede i nuet. Mange tak for hjælpen.
Jane: Du har ret i, at det kom meget pludselig, hvilket gør det meningsløst for mig, da jeg netop ikke har haft den tid til at "vænne" mig til, at tiden er ved at ebbe ud.. men jeg slap for at se min mor "sygne hen", hvilket jeg så til gengæld er glad for idag.. De psykologiske krimmel kroge, du nævner, de kom i stor stil, og var også derfor jeg valgte at gå til spykolog i en periode for at få talt ud om det hele med en fremmed.. det gør bare alverden til forskel.. pludselig kunne jeg komme af med den vrede, jeg havde i mig over at hun var væk.. jeg kan huske, at jeg virkelig følte mig uretfærdig behandlet.. hvorfor skulle det lige gå ud over mig.. ?hvad havde jeg lige gjort, siden det var min mor, der skulle dø.. samtidig er man død ulykkelig og har svært ved at forholde sig til noget som helst.. det hele bliver så værre af, at man ikke har en dødsårsag.. hvilket vi stadig ikke har, da obduktionen ikke viste nogen specifik årsag, andet end at hjertet var en smule forstørret.. men de kunne ikke sige, at det var derfor.. Det er noget fandens noget, som man aldrig kommer over, men man lærer at leve med det.. for det er man nødt til..
Jeg har mistet min ældste datter for 1½ år siden, og for 2½ uge siden mistede jeg min storesøster. Det har været hårdt, og er stadig! Min datter var syg fra hun belv født og hun døde da hun var 4 år. Det var SÅ hårdt at man tror man skal dø, jeg føler mig heldig at jeg er kommet videre... Jeg har aldrig haft den store fidus til psykologer, nok fordi jeg ikke har givet det mange chancer, og de 2 jeg har "prøvet" kort tid, har ikke hjulpet mig noget særligt. Tror jeg er bedre til at bearbejde selv, og snakke med venner i stedet. Een gang har jeg dog hørt noget jeg siden har kunnet bruge. Lige da jeg hørte det synes jeg det lød åndsvagt, men det er noget jeg i den grad har kunnet bruge senere. Det var noget med at når man er i krise så modnes man helt vildt, og det er noget man vil have med i rygsækken som noget brugbart, og det giver nogle evner som andre ikke har. Alle de grimme situationer og oplevelser skal selvfølgelig bearbejdes, men når man er gennem det, så kan man mærke at man på en måde er forandret og blevet stærkere. Mig har det givet en sindssyg viljestyrke og stædighed til at nå de mål jeg sætter mig. Jeg har fået en 100 gange bedre forståelse for andre mennesker, det giver mere nære venskaber, men jeg sorterer også de iloyale folk fra med hård hånd. Alt i alt gav det mig en eller anden form for klarsyn til at rydde op i mit liv, sortere ud i det der gav flere minusser end plusser. Tænke igennem hvilke drømme jeg havde, som kunne realiseres, måske på bekostning af andre ting, men sådan er verden jo, når man vælger noget til, fravælger man noget andet. Af ændringer er salg af alle heste = mere frihed til at gøre impulsive ting, rejse og slippe af med den dårlige samvittighed(hestene havde det fint, men de stod og fes husleje af). Opsigelse af job -> Studere indenfor en helt anden branche. Det kostede et år på SU, men pengene fra de solgte heste varmede dog lidt. Nu har jeg lige fået en vild kontrakt med min drømme koncern hvor jeg skal være trainee i hele 2009. Set i forhold til tidligere, er det helt uvirkeligt at jeg er blevet 100 % nørdet, og får stillingen foran rigtig mange andre ansøgere. Noget jeg er 100 på jeg aldrig havde formået tidligere. Min søsters død for kort tid siden har været/er en hård nyser. Hun var min eneste søskende og verdens bedste søster, døde af kræft, og den sidste tid var så hæslig at jeg slet ikke kan beskrive det med ord. Flere gange troede jeg at NU kan det ikke blive værre, men det kunne det sagtens, det blev bare 100 gange værre.. På en måde føler jeg at min datters død har modnet mig, så jeg var "klar" til at takle sorgen da min søster døde. Jeg savner hende og har selvfølgelig ikke sluppet hende i tankerne endnu, føler at hun på en måde stadig er her. Oveni det, har jeg også en meget nødvendig opgave, at værne om min søsters mand og lille søn samt mine forældre der alle er i dyb sorg. Håber du finder styrken der kan drive dig videre, komme ud på den anden side som bom-stærk, og at du husker de gode øjeblikke med din mor, og de grimme billeder af hende som syg kan blive færre. Venligst Lone
Ikke været så hurtig til at byde personer til juleaften, jeg ikke rigtig vil se...
Dvs. de har et eller andet i Ebeltoft de prøver at arrangere, men hvis ikke det flasker sig, vil de gerne komme til jer som en slags nødløsning, sådan i sidste øjeblik eller måske endda uden at melde det? Den gik ikke her. Du er vel som førstegangsarrangør også lidt nervøs for maden, hvor meget og om tidsplanen holder og vil gerne gøre det så godt som muligt. Det er ikke dit ansvar om en "fremmed" persons voksne datter bliver ked af det fordi hendes mor ikke kan finde ud af tingene. Forlang et svar nu - ja, nej, slut, kan de ikke det regnes det for et nej og de er hermed af-inviterede. Uselskabeligt og hårdt, ja, men nogen mennesker skal have det at vide på den meget direkte måde. De siger jo næsten ligeud, at du kun er andenrangs. Hvad kan du dog bruge det til? :Pia
At far og karen kan IKKE komme. Men datteren til karen,mødte skribenten af dette indlæg,udtykte glæde over at de skulle holde jule aften sammen. Skribenten siger så at FogK ikke kommer, Ks datter bliver skuffet og så føler skribenten at hun skal indbyden Ks datter... ?
Min formulering er ikke den bedste  Far og Karen takkede nej til min indbydelse sidst i Oktober. Nu får jeg at vide at de regner med at komme- altså min far, hans kone Karen og hendes datter. Fordi hendes søn i Ebeltoft har lagt dem på is, så vi er vist det man kalder sidste nødløsning.
Men hvor har den 20-årige datter så sin invitation fra, hvis ikke hun har den fra sin mor? Anne-Sofie har jo ikke inviteret hende? Karen har altså sagt nej til Anne-Sofie, fordi hun skulle holde med sine 3 børn, inkl. omtalte datter formoder jeg, men til datteren har hun sagt noget andet? Meget fnidret. Men du kan da invitere datteren, hvis du har lyst og fortælle Karen at løbet er kørt. Eller sige til datteren, desværre, din mor kan ikke finde ud af hvad hun vil, men jeg har altså lukket for tilgang, ellers kan jeg ikke få købt ordentligt ind osv. Pointen er, du skal ikke lade dig underkue og prøve at please blot fordi de er den ældre generation. Respekt kører ikke kun opad.... :Pia
Aha, som jeg tænkte - Karen vil helst til sin søn, men du kan da bruges hvis ikke der er andre der gider dem. Du er åbenbart ikke den eneste som synes hun er træls. Gør som du har LYST til og i forhold til din far - ingen andre. Følger han bare med Karen som det tynde øl, eller har han en mening? Snak med ham om dine følelser, helt ærligt og ligetil? :Pia
Kan man lære at formulering er VIGTIG....
Min far følger Karen som som en lille hund- han siger ikke sin mening... Jeg føler mig desværre ansvarlig- og derfor gør jeg sommetider dumme ting. Som f.eks at sige de bare kan komme alligevel!   Jeg kunne da bide tungen af mig selv til tider. Jeg regnede med de ville blive glad og taknemmelige for 2. invitation men de gider jo ikke engang lyde glade for det! (jeg kunne nok holde dem ud den ene aften, hvis de havde vist bare LIDT glæde..) Illum: Bare jeg var så klog som dig...
Hvorfor ikke tage denne sag som første mulighed i din familie til, at - for det første at lære at være ærlig, og dernæst, lad være at være så helvedes håber-alle-kan-lide-mig syg... Vær da et ærligt menneske, kan du ikke sige det direkte, så skriv dem et brev, skriv - til far og Karen, at du først har fået et nej fra dem, at du har disponeret ud fra dette, og ikke holder jul, skriv til Karens datter, at du bla bla bla, ikke holder jul... Undlad alle vanvittige sø forklaringer, bliver de sure, hvad så? Det virker da som om, du skal have fat i dine grænser, du skriver om snyd og andet, ligeså skal du da have fat i hvad DU vil, og ikke din behagesyge, den er alt ødelæggende, inkl dit eget liv og kærestens....
Det er hårdt men du har ret, og jeg ved det godt. Min far og hans familie har altid kunnet manipulere med mig og mine søskende og ikke mindst resten af omverdenen. Han kan finde på at græde, sige han ikke vil leve mere mv. Og jeg hader mig selv for altid at falde for hans/deres spil for galleriet.... Øv hvor er jeg træt sf det altså!
Der er kun en som kan sætte græsen- og det er mig. Men hvorfor det er så forbandet svært ved jeg ikke?????
Min mor gjorde det samme, at "true" med ikke at ville leve, det gjorde hun i flere år... det varede lige til en dag, hvor jeg ikke gad høre på det mere, så eksploderede jeg i et sandt raseri, lige da hun havde sagt det..... Det fik damen på andre tanker, og jeg har ikke hørt det siden.. Det er intet andet end et manipulations middel, og du kan lige så godt lære det nu, som vente til du er 45 år.... Og ja, jeg ved det er let at sige, men svært at gøre, men ærgeligt, hvis du ødelægger mange år af dit liv med det.... Det er meget svært, at skulle lære ikke at ligge under for forældrenes dominans, men forsøg, for du får et langt langt lettere liv, hvis du får deres dominans ud af sindet, og så kun gør det du ønsker...
?? Hvad får du ud af at give efter, at behage andre uden at det giver dig glæde ?? Kan kun skrive at folk behandler en/dig som du tillader. Det er svært fordi du er banger for hvad de vil sige.... Men er det værre end at behage og bliver ked af det ?
Vibeke og Illum: Jeg kan også helt krølle tæer over min måde at reagere- når det vedrøre denne side af familien. Jeg ved ikke hvorfor eller hvordan, men der sker bare noget i hovedet på mig. Efter et møde med denne side er jeg sur, frustret og virkelig ked af det. Ved ikke hvorfor jeg byder mig selv det. Det er så dumt, for vi ser ikke hinanden ret tit. Men denne gang fik jeg et øjebliks svaghed, og fik ondt af dem. ARGGGH jeg må blive voksen! Illum: Kan du ikke holde sådan nogen "hårdheds kurser" for kvinder! Ligesom Karl Mar gør for mænd? 
det er da bare med at få sagt fra - ellers ødelægger de julen for jer .... der er bare ikke noget værre end at være sammen med nogle som hellere ville være et andet sted!! Hold en hyggelig aften med din kæreste og hans bedsteforældre - det lyder bare som om det kunne blive brand hyggeligt! SÅ!!! lav en kop the - skriv mailen - og så stå ved din beslutning!
Med glæde  Og jeg kan godt tro på at der er brug for den slags  Men her har vi ikke mudder,Carl M M bruger vist mudder, kan sne bruges ?
Sne er sikkert fint til den slags!   Med garanti.
Til gengæld er det måske ikke liiiige sagen at rende rundt uden kluns på, er det ikke også noget han gør i?  Men der er jo heller ingen der siger det skal være det samme infantile pladder. :Pia
Ja jeg har sådan nogen i min fryser- men hvordan tilbereder man dem egentlig bedst? Gode råd modtages med kys hånd 
Jeg har bare vendt dem i rasp og smidt dem på panden. Et par minutter på hver side. Smager super med grøntsagslasange og der skal selvfølgelig citron på fisken (da jeg ikke spiser fisk uden). Den type fisk du har i fryseren smager af meget, meget lidt og er derfor efter min mening bedst til lidt kraftige grøntsager, men kan jo af samme årsag spises til det meste. Forresten en af de få slags fisk jeg kan lide.
Det lyder godt- jeg var nemlig lidt i vildrede 
De smager af meget meget lidt ja.. jeg plejer kun at bruge dem i fad. Jeg plejer at bruge: Porre løg ananas (dåse) gulerødder lidt chili rød peber flødeost, gerne pikant smages til med salt og peber selfølgelig Svits porre, løg, chilli et par min. Kom peberfrugt i, saften fra ananas og flødeost. Kom ananas i til sidst. lad det koge ca 10 min Skær fiskene ud og hæl sovsen over, jeg plejer at give det ca 45 min i ovnen Jeg laver det lidt på slum, og du kan jo tilføje alle grøntsager.
jeg ville nok dampstege dem. man laver simpelthen en "madpakke" mad staniol. eks: jalapenos citron oregano og hvidvins eddike (endelig ikkefor meget såbluver fisken sur) salsa ananas og hvidløg hvidvins eddike (ikke for meget fisken bliver sur) persille citron salt og peber - persillen kan evt erstattes af dild. og så ville jeg lave nogle ovnbagte rodfrugter til som dyppelse ville jeg lave en hvidløgsdressing eller en mild karry eller paprikadressing  velbekomme 
Jeg plejer at putte dem i et fad i ovnen. En god lynhurtig opskrift. Halvfrossen spinat blandes med fetaost (gerne halv af hver). Man kvaser delene sammen med en gaffel. Et hvidløg blandes i. Lidt citron. Der lægges så meget af blandingen på den ene halvdel af fisken, at den anden halvdel stadig kan foldes hen over (Hold evt.sammen med en tandstik, men plejer ik at være nødvendigt). Drys med en smule salt/ peber. I ovnen ved 180 g. ved ca. halv time tror jeg. Når spinaten er lidt frossen, bliver det afløbne vand til en dejlig sovs i fadet. Spises med, hvad man lyster. Ovnstegte kartofler kan være godt 
Del fiske-filetterne i halve, på langs... Smør dem med pikant krydderost og rul dem (altså man får "fiskeruller" med indhold af krydderost, så at sige)... De "bindes sammen" med en skive bacon eller to og nogle tandstikkere - og siden i ovnen i et ildfast fad.. Mums, mums... Det er i øvrigt fredagens menu her i huset. Kan spises med lidt af hvert som tilbehør og smager SUVERÆNT