Øv hvor har man det bare dårligt, når man lige har afleveret sin 2½ årige pige i dagplejen med bævrende og halvkvalt stemme, ked-af-det mund, fugtige øjne og klamrende sig til mor. Sådan havde hun det både da jeg gik fra hende i dagplejen samt hele vejen i bilen derhen, hvor hun også konstant sagde "mor henter mig senere   ". I hele maj måned er hun i gæstepleje, dog sammen med alle de andre børn hun er vant til at være sammen med og hos en dagplejemor som hun kender, og som vi har indtrykket af er god og sød. Hun er altid rigtig glad når vi henter hende, og hun gider næsten ikke med hjem, fordi hun har det så sjovt hos denne gæstepleje. Hvorfor er hun så blevet så ked af det, når man afleverer hende? Jeg tror måske selv jeg kender svaret, for det startede så småt - og er siden blevet værre og værre - da hun fik en lillesøster for næsten to mdr siden. Hun er jo ikke dum, så hun ved godt at jeg går hjemme på barsel sammen med lillesøster. Er det udelukkende fordi det er svært at blive sepereret fra os? Eller....? Uha, der er så mange svære følelser inde i sådan et lille menneske   Efter at jeg er blevet mor har jeg lige pludselig automatisk genkaldt mange erindringer - eller nærmere følelser - fra barndommen. Jeg kan godt huske følelseslivet fra da jeg var barn. Det er ikke noget man skal negligere. Livet er ikke altid nemt, når man ikke selv har megen indflydelse på de handlinger som er så afgørende for ens tilværelse. Nå men jeg skrev sådan set bare dette indlæg for at "komme ud med det", men måske endnu mere for at høre om der er nogen, der har nogen kommentare eller lignende erfaringer???? Knus fra Pia
er også 2½ år og har lige været igennem en periode, hvor han har været ked af at blive afleveret i dagpleje. Nogle dage har han grædt, når jeg har forladt ham, andre dage har han grædt kort efter jeg er gået, og generelt har han spurgt meget efter mig og skulle forsikres om, at jeg hentede ham, når han havde sovet til middag og fået frugt. I samme periode er han begyndt at stamme voldsomt. Han har altid været sproligt meget stærk. Jeg er godt nok gravid, men det tror jeg ikke rigtig, han forstår så meget af. Så mit bud er, at han er i en fase, hvor det er gået op for ham, at jeg kan forsvinde. Han kommer jævnligt hen til mig i løbet af en dag og siger:"Mor bliver ikke væk?" Så må jeg forsikre ham om, at jeg skam ikke bliver væk. Jeg tror, man skal tage børnenes kvaler meget alvorligt, for det fylder meget i de små hoveder. Jeg har gjort meget ud af at være meget sammen med Frederik, droslet ned for diverse aktiviteter, og vi har bare været 100 % sammen. Givet ham tryghed og ro. I dag (hans første dag i dagpleje i denne uge) var han glad, da jeg gik, og hans stammen er næsten gået over. Jeg ved ikke, om du kan bruge mit indlæg til noget, men i hvert fald er du ikke den eneste forælder, der oplever et ked barn, og det gør jo ondt helt ind i ens hjerte.
har vi prøvet, også i forbindelse med at min store pige blev storesøster. Som du skriver, så er de ikke spor dumme. De ved godt at mor går hjeme med baby, og det er svært når man er 2 år, at forholde sig til at JEG skal afsted, når MOR + BABY er hjemme. Min sundhedsplejerske sagde til mig, at hvis man prøver at oversætte et barns følelser, så er det nogenlunde sådan her et barn har det, når det bliver storesøster/bror: Du og din mand/kæreste har det godt og I synes at I har nok i hinanden. Verden giver mening for jer fordi I er sammen. Men en dag kommer din mand/kæreste hjem med en ny dame, og informerer dig om at hun skal bo her sammen med jer. Du får at vide at den nye dame er sød og kær og at din mand er rigtig glad for hende. Han har måske nok forståelse for at du lige skal vænne dig til tanken, men samtidig har han en klar forventning om, at du behandler den nye dame ordentligt. Det er nogenlunde det følelsesregister der rører sig i hovedet (og maven) på et lille barn. Forvirring, vrede, skuffelse, uforståenhed, spænding, glæde og omsorg for den lille ny i en pærevælling, og allermest er det at barnet skal finde sin nye plads i familien. uanset hvor gerne man vil at det ældste barn ikke skal mærke nogen forskel, så er der bare forskel. Barnet skal finde en ny plads i familien. Tingene er ikke som før og bliver det aldrig. Efter min sundhedsplejerske fortalte det, faldt der mange brikker på plads omkring min datters pludseligt opståede gråd når hun blev afleveret, hendes vredesudbrud herhjemme, og hendes stærkt tiltagede grænsesøgning, og så blev det ærligt talt også lettere at rumme alle hendes (vrede - kede af det) følelser. Hun er usikker på hendes nye verden og hendes nye placering i forhold til dig, og derfor har hun brug for den forsikring igen og igen, om at du kommer og henter hende. Og det handler slet ikke om hvorvidt hun er ked af at være i dagplejen eller ej. Vi løste problemer for min datter ret hurtigt og effektivt, ved at give hende den gode, at jeg hentede hende hver dag lige efter middagsluren. Som 2 år gammel kan man jo ikke klokken, men hun forstod helt klart at når hun stod op og havde fået "eftermiddagskaffe" så kom jeg lige efter. Det var en aftale jeg lavede med vores dagplejer. Hun vækkede hende og gav hende noget at spise og mens hun spiste så kom jeg efter hende. Hun blev også afleveret noget senere end normalt når jeg går på arbejde. Men altså det var ligesom, det trængte ind at hun fik "særbehandling" ved at blive hentet langt tidligere, fordi hun ikke havde "mistet mig". Det hjalp hele vejen rundt. Hun blev sig selv igen ved både afleveringer om formiddagen og i hendes humør iøvrigt. Både det og så meldte jeg hende til svømning, som så blev hendes og mit projekt uden far og baby. Giver det mening?
Min søster som læser til sygeplejske har lige haft psykologi om børn. Man får sin første livskrise i 2-4 års alderen. Så jeg ville også tage det alvorligt, men du kan jo ikke ændre på, at hun stadig skal i dagpleje. det var lige mit bidrag til debatten, for nu vågner mindste pigen.
Her var knægten kun 1½ da han blev storebror, så han forstod ikke lige så meget, men han fik også særbehandling. Han blev afleveret kl. 8.30/9.00 og hentet kl. 14:30/15.00 (Efter middagsluren) samt holdt hver fredag fri. Normalt var det 7.15-15.30 alle ugens dage han var i pasning. Derudover var der mortid uden lillesøster (gymnastik samt gåture eller lign.). Opmærksomhed og tryghed til den store er vigtig.
1000 tak for jeres indlæg. Det er rigtig rart at høre fra jer om jeres erfaringer og tanker om det. Jeg tror at det er rigtigt at storesøster har svært ved at forstå sin nye plads i familien. Der er desværre blevet en del mere irettesættelser af storesøster efter lillesøster er kommet til verden. Dette strider dog meget imod mine ambitioner omkring vores indbyrdes forhold i familien. Jeg er bare nødt til at beskytte lillesøster imod storesøsters råben hende ind i hovedet, prikke fingre tæt på øjnene, vælte over hende og anden form for voldsom adfærd. Jeg forsøger selvfølgelig altid først at aflede storesøster for at undgå konfllikt men det lykkes ikke altid, og derfor får hun desværre oftere negativ respons fra mig end før hun blev storesøster. Hun har måske derfor, mere end førhen, brug for at vide sig sikker på at jeg altid vil være der for hende og elske hende betingelsesløst. Det bliver desværre stadig værre og værre at aflevere hende i dagplejen. De sidste par dage har hun grædt rigtigt - selvom hun kæmper for at være tapper -øv, øv, øv:-( Kh Pia
Det er helt normalt, at børn i perioder, er kede af at blive afleveret. Det behøver ikke at have noget at gøre med den nye familisituation at gøre. Børns behov og præferencer skifter jo ustandselig. Lige når man, som forældre, tænker, "at nu kører det her sgu da meget godt", så laver barnet om i sine prioriteringer og behov. Så dét, der var nemt i sidste uge, og ikke gav anledning til ballade - det trækker tårer og forvirring nu.... I mine øjne er der ikke at andet at gøre, end at finde ud af, hvordan afleveringen så skal gennemføres på bedst vis for din datter. En periode skal hun måske have lov til at græde, mens hun siger farvel sammen med en voksen, og om 2 uger, så går det nok stille og roligt igen. Det vigtigste er, at der er én til at trøste hende i dagplejen, og måske snakke lidt med hende om, at mor henter igen - mor eller far kommer ALTID og henter dig. Herhjemme er Sallie startet i vuggestue 1. marts, og der var ingen problemer med at sige farvel - indtil for 2 uger siden. Nu er hun drøn ked af det, når jeg kysser hende på gensyn, og græder som pisket. Intet er ændret i vores dagligdag, men Sallie græder alligevel. Det er så væmmeligt at gå fra et grædende barn - synes jeg det er meget voldsomt, så går jeg ud for døren, og bliver der indtil hun er stoppet med at græde. Der går som regel under to minutter, så bliver hun afledt, og så er alt godt igen. Det giver mig ro... Held og lykke med dit lille pus