Selvom det kun er ganske kort tid siden min forhenværende kæreste er flyttet ud, så har vores forhold meget, meget længe båret præg af at vi     noget forhold. Alligevel kom det totalt bag på mig, da jeg løb ind i en mand som fik mig til at føle mig let og levende igen; jeg ville have svoret på at jeg ikke var "klar" - men sådan er livet jo så finurligt. Men.. C er soldat - officer med lav rang - og han skal til Afghanistan i februar måned. Det er så slemt nok i sig selv   , men det viser sig ydermere at han - som det er nu - bogstavelig talt ALDRIG har fri  Har han endelig et par dage, så sker der altid liiige ét eller andet - og han skal alligevel okse rundt i et øvelsesterræn et sted - og jeg får ondt og bliver ked inden i, fordi det hele er så nyt og fint og jeg savner ham rigtig meget. Er det sådan det er, at have en kæreste der er soldat? Jeg mener, er det bare noget man skal indstille sig på at leve med - hvis man vil leve med HAM? Er der nogen der har lyst til at dele erfaringer?
 
ikke i dit område... Jeg har selv redet ture på 3 - 4 dage, men det er på Midtsjælland. Den sidste tur var vi først i skoven ca. mellem Stenlille og Disnalund og derefter red vi til Jystrup(Skjoldenæsholm skoven), Tølløse, Uggerløse og endte hjemme omkring St. Merløse. Jeg kørte selv rundt inden turen og planlagde ruten og aftalte overnatningerne. På en af turene havde vi ekstra soveposer, der var kørt ud i forvejen, så vi ikke skulle ride rundt med dem. Nogle stede kunne vi købe mad, andre steder skulle vi slev klare det. Nogle steder havde vi fold til hestene andre steder boks. Jeg har nogle sadeltasker til salg her på hn, hvis det er. Du kan bare spørge, hvis der er noget, måske jeg kan hjælpe. Mvh
Det var en idé at finde ud af hvilket område du/i vil ride i og så kører ud og spørge på gårde eller hestesteder om i må overnatte med hestene et par nætter. Vi har på en anden af turene overnattet på en rideskole, det var sommerferie så det var ikke noget problem. Selv om i har fast overnatnings-base, er det en god idé med sadeltasker, til træktov, madpakker, drikkevarer og måske lidt til hestene og måske en regnjakke.  Vi har prøver at ride med rygskække, og det er ingen god idé. Mvh
Vi var en del "voksne ridetøser" som sidste efterår holdte ridelejr på Møns Klint Camping, ved godt det er langt væk fra København men rideterrænnet dernede i og omkring Klinteskoven er SUPER FEDT at ride rundt i..og helt bestemt køreturen værd. Vi lejede to hytter på campingpladsen samt store dejlige folde til hestene..
Hej herinde på senior heste-nettet  Jeg har aldrig oprettet, eller skrevet herinde før, men tænkte at i kune have svaret  Mine forældre er begge blevet 50, og det skal fejres med en fødselsdagsfest på Lørdag. Problemet er blot hvad vi skal finde på at give dem i gave.. De er typerne der har alt, og et kroophold og lignende er udelukket da de i forvejen får sådan et. Vi er tre børn, og har i alt 1500,- (plus, minus) Vi vil gerne give dem noget helt specielt, så skriv skriv skriv hvad i ville elske at få. Kirstine 
Et billed af jer børn taget af en fotograf og så i flot ramme. Det vil de da sikkert blive glad for.
En oplevelse i form af teater (en af de store forestillinger, ikke amatørteater i den lokale teaterforening) eller opera? Eller ballonflyvning?
Kloge ænder, hjælp mig. Min mens er kommet en uge tidliger en den burde. Og med rigtig stærke smerter, som jeg slet ikke er van til. Burde jeg være bekymret, måske ringe til lægen, eller er det helt normalt. Har aldrig prøvet det før. Jeg er ikke stresset eller noget, trisser bare stille og rolig rundt her hjemme. Lige nu ligger jeg i sofaen med en varmedunk, føj det gør ondt.
Hvis jeg var dig, ville jeg ringe til lægen i telefontiden i morgen og høre ad. Hvis du ikke plejer at have så stærke smerter, så lyder det da lidt underligt.
Tak for dit svar. Det vil jeg gøre. Hvad mon der kan være galt, hvis noget er galt.. Er fuldstændig død for energi og ondt over det hele.
Ved ikke om det hjælper når du har så stærke smerter, men jeg syntes at salte chips hjælper på mig når jeg får mit. føler lidt de suger det til sig nede i maven  Prøv det skader da ikke :S
Måske det kunne hjælpe. Desvære for det er jeg på kur, og har allerede tabt 10 kg. og vil ikke ødelægge angegementet ved at begynde at spise chips. Men tak for tippet.
Vægt tab kan faktisk godt ændre menustrations cyklus, mængde og smerte nivau. Omend det lyder ret meget det har ændret sig fra den ene gang til den anden... Hvis jeg må spørge hvor lange cyklus har du normalt. Fra 1. mens dag til 1. Mens dag. Hvis de plejer at være over 35 så tror jeg bare dit vægttab udløser en mere normal cyklus længde. Men ellers er jeg enig med det andet råd. Kontakt lægen i morgen i telefontiden, og hør om han bliver bekymret.
Hej Jeg er gift med en soldat. Han er dog Kaptajn. Næsten et år før de skal udsendes, er der utrolig mange døgn, de er væk på øvelser mm. Sådan er det desværre. Til gengæld har soldater så ofte meget afspadsering (hvis de altså ikke får det udbetalt i stedet). Min mand er på øvelse 1-2 gange om måneden. Han skal til Afghanistan til februar om 16 mdr. Jeg ved at han i månederne inden får utrolig travlt og er meget væk (for så derefter at være væk i ½ år!!). Sådan er det desværre  Man må vide, at hvis man er sammen med en soldat, er deres job en livstil, som tager meget af deres tid. Dog synes jeg bestemt at min mand ofte er hjemme og giver sig meget tid til familien. Men de belastende perioder kommer man nok ikke udenom! I skal ville hinanden 100% men så kan det også SAGTENS fungere! Det er super, når de er hjemme, men ekstra hårdt når de er ude. Det er også derfor der findes mange gode steder at henvende sig for pårørende til udsendte mm. Det kan din kæreste sikkert også fortælle dig meget om, og du får også en masse info i forbindelse med hans udsendelse til Afghanistan (hvis han vælger at du skal være en del af det, og det må man da helt sikkert gå ud fra at han gør). Jeg ønsker dig al mulig pøj pøj og held og lykke med jer to.
Tak for dit svar, Iben. Jeg kan bare se, at det der med afspadsering ender som en by i Rusland, - for der er hele tiden nogen der rykker ham i ærmet og liiige vil ha' han skal ta' et hold til oplæring i ditten og datten - og hvad det nu ellers er han render og laver  Og så er det jo en hård belastning for et nyt forhold; jeg har en formodning om, at det er slemt nok at skulle undvære hinanden i 6 mdr. når man har kendt hinanden længe - men vi kommer (af ovenstående årsager) knapt nok til at opbygge vores relation før han skal afsted.. *suk* Men sådan ér det jo så - jeg synes bare det er hårdt.
Hej igen Vil bare sige at jeg mødte min mand 4 mdr. inden han skulle til Irak - han boede på det tidspunkt i Holstebro og jeg boede i København. Så vi pendlede frem og tilbage i weekenderne, men det holdt alligevel! Det var super hårdt fordi man var så forelsket i starten, suk hvor jeg mindes de lange togture med sommerfugle i maven. Men vil man hinanden kan det lade sig gøre... fandt jeg ud af! Og som sagt, så er det jo ofte i månederne op til hans udsendelse at han har meget travlt. Mon ikke, der kommer meget mere ro på, når han er kommet hjem fra Afghanistan? Sådan plejer det i hvert fald at være her. Og når udsendlsen så er overstået, så går der som oftest lang tid inden de skal udsendes igen og så blir hans job "næsten" som et normalt arbejde.
Hmm.. C er "udsendelses-junkie" og er så vidt jeg ved ikke hjemme mere end maks. 2 år før han ryger ud igen.. Og så skal man jo altså også leve med risikoen for, at han ikke kommer tilbage  Men "én dag ad gangen" er nok den passende opskrift.. Undvære ham, har jeg jo - lige nu - heller ikke lyst til! 
Nej, det er bestemt ikke nemt! Jeg siger slet ikke, du skal prøve at lave om på ham, men måske ændrer han sig fra at være udsendelsesjunkie til at blive mere familiemenneske, jo bedre I lærer hinanden at kende. Det kan jo ske, når man møder den rette 
Jeg er ikke gift med en soldat, men kommer selv fra det uniformerede system. Det er en livsstil, såvel som hestelivet er det. Lad være med at leve i troen om, at du kan ændre ham. Det er et forkert grundlag, at gå ind i forholdet på. Tænk, hvis han tænkte, at han nok skulle få dig vænnet af med de heste med tiden!? Lige netop det, at vænne ham fra udsendt soldat til familiemenneske? Det er nok de største modpoler. Han har brug for sin udsendelse, da det giver mening, spænding, frihed og en alvor, som de færreste kan forstå. Jeg kender flere, der er gode familie-mennesker når de er hjemme. Men de skal bare afsted engang imellem. For nogens vedkommende, værdsætter ægtefællen det, da det er det "stof", der skal gøre deres elskede "glad" igen.
Hej Britt jeg er fuldstændig enig med dig. Jeg snakker ikke om at prøve at ændre ham eller håbe, han ændrer sig. Men med min mand var det bare sådan, at han fandt ud af at han vægtede sin familie højere end udsendelserne, det er hans egne ord. Det er jo stadig en livsstil for ham og han skal stadig udsendes (og vil gerne) - det må man acceptere, hvis man vælger livet med en soldat. Men derfor kan de jo godt ændre deres prioriteter i livet, selvom de/I har brug for at komme ud og "afreagere" en gang i mellem.
... forsvaret er ikke bare et job. Det er meget ofte en livsstil, og der går meget tid med det. Det betyder så også bare, at din nyfundne kæreste formodentlig er rigtig dygtig til det han laver, og derfor kan passe rigtigt godt på sig selv, når han kommer til Afghanistan. Du skal så heller ikke være helt blind for, at han måske bevidst vælger at holde lidt distance til dig, fordi han jo netop skal udsendes.
Spændende svar - eller måske netop ikke. Hvor i al videste verden læser I, at jeg ønsker at lave om på manden? Og hvorfra kom "konspirationsteorien" om, at den mand jeg er forelsket i - og som I ikke kender - holder afstand til mig?? Men ok. Det er jo den risiko man løber, når man braldrer sine følelser ud i et offentligt forum.
havde en kæreste der var premierløjtnant - aldrig hjemme og udstationeret op til flere gange. = meget usundt forhold i længden
Det er jo også det der bekymrer mig, Vicky; jeg er lige kommet ud af et forhold fordi han var  . Så møder jeg så en dejlig mand, som har en livsstil jeg ikke kender en dyt til - og bliver forelsket - men også bekymret over, at det ser ud som om jeg ender i samme situation igen. Men kunne da stadig ikke finde på at gøre det til hans "problem". Udover at det jo så betyder han må undvære MIG i sidste instans, hvis det viser sig at jeg går i stykker af det. Nogle gange er det bedste at "åbne buret" - selvom det gør ONDT!
Stutteri Freden »Birgit Fredberg : Der er ikke nogen der siger, at DU ønsker, at lave om på ham. Det var der en anden, der kom ind på. Nej, jeg syntes du skal springe ud i det. Nyd ham og din forelskelse. Lad tiden vise, hvordan det skal gå. Hvorfor skulle det ikke kunne gå? Der er mange andre, der lever i forhold med en soldat. Så med mindre, du er meget afhængig af faste rammer, en mand der altid er hjemme og en rimelig forudsigelig fremtid, så nyd dog de gode sider ved det. Du får også en masse frihed, og formentlig en meget forstående mand, der også accepterer DINE behov. I kommer til at savne hinanden, og det er da ikke det værste der kan ske, vel?  Al mulig held og lykke til dig, og din nye kærlighed 
1000 tak 
Godt svar Britt "Gero". Lige netop!! Vores omgangskreds består af rigtig mange soldatervenner og man kan altså sagtens få et forhold til at fungere, selvom manden har et job hvor han er meget fraværende. Jeg synes det er helt fint at have en del fritid og til gengæld er manden meget nærværende, når han er hjemme. Nyd tiden med din kæreste og se hvor det hele bærer hen. Og nyd også tiden hvor du er alene.
Problemet løste sig selv; han tog i den grad r*ven på mig og har knust mit hjerte, som jeg aldrig troede det muligt.. ; græder mig i søvn og kan slet ikke få min verden til at fungere. Var lige så åben og sårbar.. Så tæt. Tog ud at rejse og lavede en gylden tåge rundt om vores lille kærlighedsrede... Og så turde han ikke alligevel - men havde ikke the guts til at fortælle mig det, - så han gik lige fra 180 i timen til at være VÆK. Ikke en afsked. Ikke en besked. Ikke andet end en lukket telefon og tomhed.
Øv for en kedelig måde at afslutte det på, hvor føler jeg med dig..... Dumme dumme soldat   
Åh nej - stakkels dig  Jeg ved hvordan det føles. Blev selv "for nylig" dumpet på nogenlunde samme måde ... tavshed - bare tavshed. Og det er simpelthen bare SÅ KUJONAGTIGT !!!!! Nå, men jeg har haft "fornøjelse" af at tude til denne her:
Well, - sagen har taget en drejning jeg ikke havde forventet..
Omkring 28-29 dage, det rygger sig langsom frem af, dog aldrig så stort et skrit. Den med vægt tabet vidste jeg ikke. Jeg har siden den 4 maj tabt 10 kg.
næste mulighed kræver endnu en oplysning... Hvor gammel er du? For ved overgangsalder kan cyklus lave nogle ret vilde udsving (også til den korte side)... Og man kan desværre også gå temmelig tidligt i overgangs alder, men hvis problemet gentager sig kan det ret enkelt tjekkes ved en blodprøve ved lægen... Og så kan det være du bare er blevet "ustabil"... Fra den ene gang til den anden (havde en cyklus på 28 dage +/- 3 dage (dvs 25-31 dage) ændrede det sig til at svinge mellem 16 og 25 dage. Og ved mig er der bare ingen forklaring (er blevet undersøgt for en masse hormonelle ting, men intet er der galt). Det har jeg nu levet med i 3 år, og det lader ikke til at ændre sig tilbage (jeg var 36 da det gik agurk).
Der steg pulsen lige en tak... Er kun 29 og har endnu ingen børn, så håber da så sandlig ikke det er overgangs alder. Jeg ringer til lægen i morgen bare fro at være sikker på intet er galt.
Så har jeg snakket med lægen, Han mente godt det kunne være vægttabet der kunne have gjort det. Vi så tiden an, og så skulle det blive reglmæssig igen ellers skulle jeg bare ringd. Tak for hjælpen tøser. Lige forresten, det gåpr lidt bedre idag, men stadig nogen muldren.
Så er det taget notat om problemet, og bliver det ved (gentager sig) så er det lettere at blive hørt ved lægen næste gang. God bedring til dig.
være du måske har været gravid uden du vidste det? altså så det faktisk kun er 1 uges tid siden ægget blev befrugtet? For det kunne jo godt tænkes at at du har aborteret fordi fosteret (eller hvad det nu hedder når det er så lille) var sygt og ikke kunne leve... Det var umiddelbart min første tanke da jeg læste dit indlæg, men jeg skal ikke gøre mig alt for klog på den slags.
Det håber jeg da godtnok ikke, men jeg tror det bestem ikke. Og hvis det er, der der jo ikke noget at gøre ved det.
nu ved jeg ikke noget om dit 6-liv og dertil hørende risiko adfærd, men klamydia kan også give blødningsforstyrrelser, og er bestemt ikke noget at spøge med, især som kvinde hvis man gerne vil have børn, så selvom du ikke umiddelbart synes du er i risikogruppen, kunne det måske være smart at blive testet for det. Men ellers tilslutter jeg mig koret, der siger det nok skyldes vægttabet   og stort tillykke med det i øvrigt, det er super sejt gået  Merete
Jeg tænkte osse på en spontan abort, da jeg læste indlæget.
Er er sammen med den samme mand jeg har været sammen med i 12 år. Blev testet pr. rutine for klamydia sidste år, og der var intet at finde. Mener betemet ikke at tro manden har været forbi en anden, så ville han sige det. Lægen mente ikke der var noget at være bekymret over, dog lød han bekymret da jeg fortalte om mit vægt tab, indtil jeg sagde jeg var svært overvægtig, så blev han bare glad ( ny læge vi er fornylig flyttet, har aldrig snakket med ham før) Han mente også det måtte være vægttabet. Jeg vælger ikke at gøre mere ved det nu, og hvis det gentager sig om en måned eller mindre, så vil jeg tage et smut forbi er doktor.
Nej, så er det nok ikke lige klamydia du lider af   Men overvægt piller også rigtig meget ved den naturlige hormonbalance, så det kan sagtens være kroppen, der arbejder på "at finde sig selv" Merete
hejsa allesammen nu kanjeg snart ikke vente længere. I morgen bliver jeg endelig udskrevet efter 14 mdr indlagt. Jeg glæder mig helt vildt, det bliver så godt. Har været meget hjemme de sidste 3 uger. Og passet Kaja selv. Så det er mest bare det at komme helt hjem der betyder noget, for har sådan set været hjemme det sidste stykke tid. Men er bare så glad. Skal bare overstået vejning i morgen, og bare jeg har taget lidt på så kommer jeg hjem...lækkert. ville bare dele min glæde ed jer 
Det er bare så flot klaret! Jeg har fulgt med fra sidelinjen, og jeg synes virkelig du har klaret det hele så flot! Tillykke!
Har også fulgt dine indlæg på sidelinien. Kender en del til spiseforstyrrelser, da jeg har haft en svigerinde der led af det. Ville bare ønske dig et stort tillykke med sejeren og ønske dig alt det bedste fremover. Du er sgu en sej pige!
Og charlotte jeg har sagt det før, det skal nok blive godt igen.. Pas nu GODT på dig selv, elsk dig selv for den skønne dejlige pige du er, det har du om nogen fortjent.. Knus og masser af lykønskninger fremover
Super flot gået Charlotte!! Det er bare så dejligt for dig!
... hvor er det dejligt at høre at det går fremad og at du bliver udskrevet nu. Men husk at holde på din beslutning og blive ved med at kæmpe for at være rask og genopbygge det gode og dejlige liv du fortjener. Stort TILLYKKE til dig 
dig og tillykke med din sejr.
hej allesammen tak for jeres opbakning. nu har jeg været helt hjemme i 4 dage og det går bare rigtig godt. jeg har det rigtig godt, er i godt humør og ved godt mod. er sikker på det nok skal gå. det er dog ikke bare en dans på roser, der er også svære tider på døgnet. men så længe jeg kæmper den sunde kamp, så kan jeg vel kun vinde 
Hold op hvor er det dejligt at høre. Du har virkelig fortjent det. Nyd det og lov at du aldrig giver op! Knus herfra
at høre at du er udskrevet. Jeg har været væk nogle dage og har ikke kunnet følge med på nettet. Jeg er glad på dine vegne at det går godt. Bliv ved at holde den gode linie selvom det ind imellem er svært. Vi ved du kan søde pige. Bliv endelig ved med at opdatere os her på siden. Det er rart at kunne følge dig og du har muligheden for at komme af med dine frustrationer når de kommer og samtidig få "et kærligt spark" hvis det er det du trænger til. Hvor må det være rart selv at kunne bestemme over sin tid igen. Husk nu også at spise!!!   (ja ja jeg ved godt jeg er mor-agtig, men jeg mener det godt) Knus Helle
Hjælp og gode råd søges, til bekæmpelse af fodvorte !!!!!!! Jeg har en fodvorte på min ene fod, og den har jeg haft i rigtig mange år, og den vil ikk gå væk. Jeg havde en på samme fod for nogle år siden og den gik væk helt af sig selv, men det gør den jeg har nu åbenbart ikk. Jeg har her til aften siddet og skåret det døde hud af rundt om den, så den nu er helt blottet, så kom jeg til og tænke på at min søster havde fortalt at hun havde puttet kartoffelmel på en min nevø havde og så et plaster på, så nu sidder jeg med kartoffelmel på futten plaster på og sportstape over, så jeg er helt sikker på det bliver hvor det skal. Er der nogen af jer der har prøvet den metode??? Har prøvet med det der flydende noget fra apoteket, der er orange og lugter rigtig stærkt, men det virkede ikk, så kom gladeligt med mange gode råd, for vil gerne komme BÆSTET til livs inden sommeren sætter helt ind.
vortex på vores dreng, det er ikke orange men lugter fælt, og den gik væk efter kort behandling. Ellers må du søge læge og få en henvisning og få den frosset væk.
havde fodvorter og nogle på fingrene her i mit voksne liv. Alt blev prøvet, frosset, hudlæge mm. Intet hjalp. Så tog jeg imod min venindes forslag, og 5 uger efter var de alle væk. Natur medicin: Vogel; enchinaforce: 30 dr. i vand 2 gange om dagen Thuja D6 5 dr. 3 gange om dagen, købes i helsekost eller matas.
Jeg har haft fodvorter hele min barndom og i teenagealderen satte de sig også på fingrene! Adr! Jeg har naturligvis prøvet alt: frysning, neglelak, jod, molkosan, flere forskellige medikamenter til formålet og sågar mavesårspiller! Og lige lidt hjalp det. En genstridig fodvorte gik væk, da jeg som barn legede en hel eftermiddag og aften nede i mosen i sko - med gennemblødte tæer til følge - så prøv at blød den op i mosevand med ekstrakt fra lædersko   Den faldt simpelthen af og vendte ikke tilbage. Fingervorterne gik så væk efter en køkkentjans på efterskolen med konstant opvask - aner ikke hvorfor. Så havde jeg nogle stykker der var så glade for mig, at de blev siddende på mine tæer til 18-års alderen hvor jeg i desperation kastede mig over den alternative verden og brugte Louise L Hay´s teori om at tænke den væk. Jeg skulle ganske enkelt sige (helst højt, men det lod sig ikke gøre da jeg gik på højskole): Jeg går fremad med tillid og lethed. Jeg stoler på, og flyder med livsprocessen. Det tog vidst 1-2 måneder. Så gik de sidste væk og jeg har ikke haft en eneste siden. Hvis I finder den sidste metode mærkelig, men interessant, så skriv en pb og jeg vil fortælle mere om Louise Hay. Hun siger at hun har helbredt sig selv for kræft ved at vende sine tanker.
Hej med jer Nu er min alder jo der, hvor "alle andre" nærmest har fået børn. Jeg har ikke den store trang til at få børn, men kan jo "risikerer" at finde en mand, som har børn fra tidligere forhold. Nogen som er endt der? Hvordan er det? Nu er jeg nemlig ikke særlig glad for børn, derfor spørger jeg 
Hej allesammen på senior Har i skrevet livshistorie(i en eller anden form..)? Jeg er igang - og det er helt utroligt hvad jeg ikke vidste/havde glemt om mit liv ... Bl.a. har jeg fået svar på nogle ting om fx. afdøde slægtninge som ellers har været lidt tys tys.. hvilket nu giver meget mere mening! Der er også hele tiden noget som ligger op til nye spørgsmål - og skal jeg have svar skal de jo falde inden mine nærmeste falder fra.. Jeg synes det er en super sjov proces - og sikke alle de minder der dukker op løbende! Kh vivi
Det er jo ikke så dumt at skrive ned historien mens de ældste findes der til at svare på spørgsmål. jeg har også lært en hel del om min familjehistorie gennom samtaler med mine bedsteforældre og spesielt en af grandtanterne. De er alle borte nu, så tænk på all information der havde forsvundet om jeg ikke havde været historieinteresseret allerede som meget ung.
Spændende at alt nu har taget en ny retning for jer. Jeg er selv lige kommet ud af et forhold på 5 år med en sergant. han blev også ramt af på dep/pts efter en udsendelse - det er måske meget normal for soldater? Ved det ikk?
Ja, - der ér mange af dem der ryger i problemer, men forsvaret har heldigvis et ret godt krisekorps og der er mulighed for at få hjælp. Problemerne opstår for alvor, når soldaterne IKKE tager imod hjælpen - det kan man jo ikke tvinge dem til.. Der er desværre stadig en masse derude med den holdning, at "rigtige mænd klarer det selv"  Jeg håber at terapien virker rigtig hurtigt for ham.. Det er nu langt fra en "garanti" for, at jeg ender med at kunne være   med C, for der sker mange ting i sådan en proces, man befinder sig i det   hul imens det står på - og det kan tage lang tid, alt efter hvor alvorligt den er. Men det vigtigste er at han får hjælpen - det er ikke til at holde tanken ud om, at han har det helt forfærdeligt!!
Har fulgt tråden lidt fra sidelinjen. Jeg har nemlig også mødt en soldat.... -Det er dog stadig helt nede på "begynder-niveau". Vi ses og hygger os, og er blevet lidt glade for hinanden.... MEN, han skal muligvis også udsendes til februar. Og hvis ikke dér så næste gang der tager et hold afsted. Dét er jo så en ting. Men som du også fortæller, så er jeg simpelthen så bange for, at han kommer tilbage og er en helt anden.... Jeg ved han er god til, at tage den hjælp han kan få gennem forsvaret. Faktisk er han lige nu inde og snakke med en psykolog, fordi han i går fik et kæmpe chok, som fik ham til at tænke over en masse ting, fra sidst han var afsted.. Synes det er rigtig hårdt, for uanset hvor meget jeg prøver, kan jeg ikke sætte mig ind i dét han har været ude for. Håber, at din soldat, vil tage imod hjælp, så han kan komme op på hesten igen og i kan have det dejligt sammen!!! 
Well   jeg havde håbet at høre fra ham, her når han havde været hos terapeuten - men ikke en lyd.. Hvor er du og din soldat fra, Sofie? *kram*
Det er da slet ikk sjovt, at du intet høre. -Det er SÅ svært, når man bare går og venter og venter, og der så ikke kommer en lyd. Håber virkelig, at han lader hære fra sig. Ellers, kan du så kontakte ham? Evt. sende et brev eller mail.....? Blev faktisk lidt glad, da "P" kom hjem og havde talt med sin psykolog. Han havde fortalt om mig, og hun sagde, at grunden til han lige pludselig var begyndt at tænke på alle de her væmmelige ting, kunne være, at det var fordi han havde fundet en pige han var blevet glad for. -Altså havde "fundet" det fuldstændig modsatte af hvad han kom fra i Afghanistan. Kærelighed vs. død og ødelæggelse.. Men selvom man bliver glad for, at høre han er glad for mig, så skræmmer det mig også, at det får ham til at tænke på dårlige ting fra da han var udsendt...  Synes du skulle prøve, at kontakte "din soldat" og fortæller ham at du er der og vil lytte. Ikke nødvendigvis hvad du føler og hvordan du har det. Men bare så han ved at du er der...  "P" er soldat på Antvorskov i Slagelse..
Jeg har jo ikke bestilt andet, søde Sofie: Mails, sms, kørt på kasernen og lagt breve og små gaver, lagt beskeder på telefonsvareren hvor jeg både fortæller at jeg savner ham - men også giver ham plads til at han ikke "skal" noget; bare at jeg er dér. Så måske skal jeg lade ham være i fred nu!? Jeg ved bare hvor vigtigt det er, når man har en depression, at der er nogen der giver udtryk for at de ER der.. Men det er jo ikke sikkert den "nogen" er mig  I øvrigt er der ikke nogen hemmelighed at jeg elsker ham. Det er gået meget hurtigt - hvilket, som du selv er inde på, kan være skræmmende - men jeg ved at han også elsker mig. Spørgsmålet er bare, om det får lov at være der - det bestemmer man (mere eller mindre bevidst) selv langt hen ad vejen. Det er i dag 8 dage siden at jeg hørte fra ham sidst. Og det er et helvede!! Lorteliv.
Øv ja, jeg kan sgu godt se det ikke er sjovt, at være så meget på, og kontakte ham hele tiden, uden noget svar... -Men stopper du, så tror han måske også, at du ikke længere er der for ham...?! Spørgsmålet er så også bare, hvor længe vil du vente på ham? Er der nogle andre der hører fra ham? Fælles venner eller lignende? Det er ikke et lorteliv, søde, det er bare ikke altid lige let 
Der er ikke nogen der hører fra ham, nej.. Men han skal jo være på kasernen mandag morgen - så nu afventer jeg lige - og gir ham et break. "Vil" er ikke så svært.. "Kan" mere problematisk, fordi ens følelser forandrer sig hele tiden og visner og dør, hvis ikke de får næring. Jeg kan kun afvente og se hvad der sker - og håbe på det bedste; først og fremmest for HAM og at han får det godt. Og så må jeg se, om der er noget til at (gen)skabe et OS af derefter.
... skal han ikke udsendes alligevel, når nu han ikke er psykisk stabil? Dernæst så er det sandelig ikke en konspirationsteori det med, at man kan finde på at holde lidt afstand, når man ved at man skal udsendes. Jeg er selv soldat, og har sørme da hørt mine mandlige kolleger sige, at det med kærlighed og piger må vente til de er hjemme igen. Det andet er tit noget rod, fordi der er savn på begge sider, og noget at det vigtiste som udsendt, er at der er ro i baglandet. Jeg siger ikke, at "din" mand er sådan. Blot at det er en mulighed.
Tak Louise, - jeg er meget åben overfor det du skriver; vil så gerne forstå! Og jeg er helt enig - jeg håber søreme heller ikke han skal afsted, som tingene ser ud nu!
Hmm.. Jeg ved ikke med forbrydelse, - men stædighed betaler sig!  Jeg ved at C er 110% dedikeret til sit job og at han møder tidligt i morgen mandag, - så han MÅTTE komme hjem.  Jeg satte mig på lur i bilen kl. 16.45 og kl. 22.56 kom hans kassevogn trillende!! Hold da kaje, jeg fik hjertet helt op i halsen da jeg så den bil   Han blev meget rystet over at se mig, - men jeg kommanderede ham til at gi' en kop te - og lovede at smutte så..  Så jeg fik min te - og jeg fik den indsigt jeg havde brug for, for at komme videre - med eller uden ham.  Det er rigtigt nok, at alting er ramlet for ham. Hans far er ved at dø og han har et dumt og uafklaret forhold til ham - jobbet er ekstremt og krævende og han kan ikke udføre det som han gerne vil længere (han er jo på min lettere fremskredne alder  ) + + + en masse andre ting.  Jeg er nok den direkte årsag, fordi vi blev forelskede og jeg fik ham til at åbne op, mærke efter på godt og ondt - og så blev det hele bare alt for meget.  Det gode? Jo; han er helt afklaret med at han skal i behandling - og er allerede i gang hos psykologen, hvortil han så vil ha' noget antidepressivt.  Det bedste? Er at  !  Det andet? Well, - han er ikke i stand til at være i kontakt med mig eller andre stadigvæk. Han har en temmelig almindelig, men ikke desto mindre fejlagtig opfattelse af at han skal VÆK fra det der gør ondt - klare det alene og ikke lade nogen komme tæt på.  Og jeg..?  Jeg summer i hele kroppen af endelig at have mærket hans arme omkring mig igen (og af en uge stort set uden søvn + for meget rødvin  ) og svæver 1½ over gulvet:   Nu vil jeg lige sove et par timer og lade drømmen få magt... Så forholder jeg mig til resten i morgen. Men han skal nok blive OK igen - og det er den vildeste lettelse!!
godt nok løbet skrigende væk hvis jeg var dig synes det lugter langt væk af nederlag til dig undskyld jeg siger det men aldrig om jeg ville udsætte mig selv for at skulle jage en mand på den måde .
Well, Jeanette - det har ikke noget med at "jage" at gøre, men med at ha' en depression.. Og sådan har vi jo så forskellige terskler for vores berøringsangst. I øvrigt er der ikke nogen der siger det her forhold nogensinde bliver til noget - det kommer MEGET an på, hvor hurtigt behandlingen hjælper - og hvor vi så står derefter. Fik jeg fortalt at jeg selv har haft en depression for år tilbage. Hell, - jeg ville squ ønske at der havde været nogen der havde "jagtet" mig dér - isolation er IKKE godt i den kontekst!
Jeg kan jo ikke lade være med at tænke weeeeee, kærligheden besejre alt, men jeg er vist også selv en anelse lyserødt anlagt lige pt  Jeg havde aldrig haft modet til at gøre som du har gjort, og slet ikke det med at møde op på hans bopæl, men jeg synes bare det er så sejt at du tør, du tør at stå ved at du elsker ham  Da jeg første gang læste tråden tænkte jeg, åhh nu endnu en af de her mænd der ikke har nosser nok til at sige fra på en pæn måde, og ikke mindst, nu en af de her kvinder der absolut ikke forstår et vink med en vognstang  Men jeg tog fejl   og jeg er også bare så meget mere vild med denne her slutning, håber det går jer begge godt. mvh Katja
Sad lige og læse i de gamle tråde der er røget et par sider tilbage, og blev nysgerrig: Fik du din soldat? 
den her tråd på Jubii Det tror jeg jeg skal prøve. Har også nogen som er oldgamle og de bliver frosset hver 14 dag og får vortex på ca hver 3 dag og ingen ting sker der. Så nu vil jeg prøve æblecidereiddke.
Da jeg havde en fodvorte, brugte jeg en neglefil (ikke metal) til at file på den efter jeg havde været i bad. Selvfølgelig skal du ikke file til den bløder, men bare lige file lidt. Så lakerer du den med en gennemsigtig neglelak, og gentager proceduren næste gang du har været i bad osv. Til sidst har du reduceret dens størrelse, samtidig med at du har forhindret den i at få ilt. Min blev til sidst en sort lille prik, som jeg kunne pille af - vorten var død, og den kom ikke igen  Men det kræver, at du er konsekvent, og ikke glemmer at file + lakere efter bad.
og lever af at behandle sådanne sataner   Og følgende metode slår ikke fejl: Men skal have noget som ødelægger vortevævet, man kan enten fryse eller ætse (det der orange fra apotek), neglelak kan også du fordi det lukker for luft og vævet så langsomt dør. Når der så er lidt væv dødt skal det skæres/files væk. En fodterapuet hver uge kan nemt skære vorten væk uden det gør ondt. Ellers kan man som Mia file lidt på den hver aften, så vil den også være væk til sidst. Men skal bare være konsekvent 
det som janne skriver, virker bare, jeg var selv plaget meget med fodvorter, men så fik jeg det der stads der dræber huden. og så med en skalpel skar jeg det døde af efter en 2-4 dage. og på den igen ... jeg har ikke haft vorter på mine fødder i over et år nu og jeg har ellers haft dem i 10 år.
jeg havde også en midt på min trædepude... den var der vel i godt og vel 5-6 år on and off.... den blev alt prøvet på... var ved lægen 717 gange, og intet hjalp... nogle gange gik den væk for at komme tilbage 4-6 mdr efter. tilsidst hjemmebehandlede jeg den med salisylsyre på en vatpind, og en skalpel... og jeg både ætsede og skar dagligt... og skar altså meget, det blødte hver gang. efter en tid var den væk... det er vel godt 10 år siden den har været der... men kan dog mærke hvor den sad da jeg har fået lidt arvæv.
I sæbespånevand, derefter files med en pimpsten (fås på apoteket), og et vortemiddel (har glemt navnet, men det er klart og lugter henad fortynder -fås i håndkøb). Jeg havde en fodvorte som barn, der blev slebet på- og så dagligt fodbad i en periode. Min dreng havde vorter på hænderne, og en blev frosset- men kom igen. Selv har jeg ikke haft vorter siden, men derimod hudsvamp... 
du kan købe det her det brugte vi på et par heste, og det fjernede vorterne ret hurtigt... men selvføldig først en årerække efter min egen hjemmebehandling.
Jeg ved godt det her lyder virkelig ulækkert, og helt absurd - men det virker! Jeg har også lidt af vorter på hænderne, og gud hvor det træls når intet virker. Men det eneste som har virket for mig, er dette råd som min oldgamle læge i sin tid gav mig - man skal tisse på dem! Der er mange måder lige at løse den sag på, men det vigtige er at urinen er helt frisk (altså maks 1 min "gammel") når det påføres vorten. Jeg kan ikke lige helt huske videnskaben bag, men det er vist noget med ens egne antistoffer. Og det er faktisk dokumenteret for mange år siden. Det virker bedst hvis man gør det hver anden dag i en periode på 14 dage (eller indtil den er væk, men det tager som regel ikke længere). Det er godt hvis man har filet lidt på dem først. Det har virket på mig, min søster og adskillige jeg har anbefalet det til. God fornøjelse med projektet 
Jeg fik af en gammel mand også af vide at man skulle smøre dem i hestesved. Det gjorde jeg så, da jeg på det tidspunkt red en hingst som svedte ret så meget. Havde en vorte på lille fingeren. Den gik væk af det.... Men det er jo lidt svært med fodvorter 
en rigtig træls en på "trædepuden". Hver aften i lidt over 14 dage, smurte jeg et tykt lag Colgate tandpasta på lige inden jeg lagde mig i min seng... Den blev mindre, og mindre og forsvandt helt til sidst.. Jeg tror simpelthen den er blevet kvalt og ætset på samme tid 
Da jeg var barn havde jeg nogle fodvorter på min ene hæl, som bare ikke ville gå væk. Jeg fik så anbefalet af skolesygeplejersken at duppe dem med saltsyre (!) på en vatpind hver aften og straks efter vaske foden grundigt i vand. Der gik nogle uger, hvor jeg var konsekvent med den behandling, så forsvandt de. Og de er ikke kommet tilbage siden. Det var nok ikke specielt sundt, men det virkede da. Og jeg kan se at mange af de andre råd også er ret skrappe. Så det er vist bare at vælge metode  Lene
Jeg døjede en del med fodvorter som barn/teenager, men jeg fik has på dem med   fra apoteket. Hvis man følger anvisningen om at smøre hver dag, og så slibe/beskære vorten en gang ugentligt, så skulle den gerne gå væk i løbet af nogle uger. Hvis man har fodvorter, skal man huske at bruge fx. badesko i omklædningsrum, badeområder m.v. - det skidt smitter ad h... til!  Hilsen Annelise
Jeg har selv haft både vandvorter og fodvorter. Det er meget ubehageligt og det kan tage lang tid før de går væk. Som lille havde jeg mange fodvorter. Nok fordi jeg færdedes meget i svømmehaller og omklædningsrum, som børn jo nu engang gør. Det er jo våde overflader, der fører til smitte af fodvorter. Jeg fandt en god side om hvordan I kan undgå fodvorter, nemlig   - der står også en del om frysning og afskrabning af fodvorter. AV, det gør helt ondt at tænke på.  Desuden har jeg som voksen haft en del vandvorter. Nu er det dog mest børn, der får vandvorter. Men voksne kan også få vandvorter via sexuel kontakt - det skal påpeges, at vandvorter ikke er en kønssygdom, selvom infektionen kan opstå ved sexuel samvær. Ligesom fodvorter, smitter vandvorter voldsomt. Undgå at kradse eller røre udslettet, da du bare vil smite dig selv og få endnu flere vandvorter eller fodvorter. Du kan i øvrigt læse om vandvorter på   - det er nok den side, der behandler emnerne fodvorter og vandvorter mest grundigt.  Held og lykke 
Hej, Jeg vil tilslutte mig cowgirl ?appaloosa?`s forslag  Thuja D6 virker - og så kan man nøjes med nogle dråber i lidt vand 3 x dagligt i stedet for som jeg først prøvede bl.a. Verucid, Salicylsalve og en masse fileri og av, av på grund af ætsningen fra de skrappe midler.. Min historie kort fortalt: I folkeskolen som 10-årig fik jeg en stor vorte på tommelfingeren - var ikke klogere, end at jeg troede det var hård hud, hvorpå jeg ville file det væk med det resultat at det begyndte at bløde voldsomt (det gør vorter hvis man laver hul til det friske og det smitter!!!) Derpå blev jeg pludselig den heldige ejer af ikke mindre end 30 vorter rundt om på hænderne   . Jeg prøvede diverse behandlinger, men kørte sur i dem. Husker også hvor ondt det gjorde på mine hænder at komme ud fra hudlægen i frostvejr efter at have fået frosset gud ved hvor mange vorter - kunne dårligt bruge mine hænder og få låst cyklen op.. Jeg gik i flere år - indtil en venlig sjæl gjorde mig opmærksom på Thuja D6 - jeg nåede at indtage tre flasker, men så var alle vorter hver og én forsvundet som dug for solen - uden smerter og et kæmpe arbejde for at gøre livet surt for vorterne - ja, for det hjælper også - det er bare et større arbejde og tager længere tid   . Jeg tog dog Thuja D6 alene, men de andre midler cowgirl ?appaloosa? nævner styrker så vidt jeg kan se immunforsvaret og det hjælper bestemt også med i processen   . Vh. AnjaR
Vores ene dreng havde på et tidspunkt også fodvorter. Den ene ville bare ikke forsvinde. Han fik den skåret hos lægen og smurt med det der ækle noget fra apoteket. Men lige lidt hjalp det.  Efter laaang tid hørte vi om hjemmefrys. Ned på apoteket og købe en pakke og få den frosset godt og grundigt. Kan ikke helt huske om den fik 1 eller 2 behandlinger....men så var den væk. Noget nemmere end alt det renden til lægen.
Hvis du ikke er særlig glad for børn, så skal du da ikke have en mand, som har børn. Hvad mere behøver du at vide?
Piratos. Jeg ville som mor til 4 bliver rigtig ked af det hvis min eksmand fandt en som egentig ikke gad vores børn, af den ene eller anden grund. tror nu heller ikke sådan et forhold kunne holde i længden, og ellers ville de evt børn der var inde i billedet nok hurtigt vælge deres weekender fra, da børn faktisk ikke er helt så længe om at opfange og de er ønsket eller ej.
Okay, jeg har nok skrevet det forkert. Det er nok mere, at jeg ikke er særlig god til børn og er slet ikke den der drøner hen og tager en baby op osv. Jeg gør det, hvis der ikke er andre og babyen er ked af det. Sådan er det heller ikke  Og nogen gange kan man jo falde for en person, som der har børn. Men er der nogen af jer, som har fået børn med i "købet" og hvordan er det?
Jeg har en kæreste med en søn - og jeg har, ligesom du, aldrig været specielt begejstret for børn. Det er en ekstra ting at skulle tage med i et forhold. Så længe man bor hver for sig, kan man jo langt hen ad vejen undgå at skulle 'tage stilling' til barnet - men flytter man sammen, er det jo en anden sag. Jeg tror at man hver især må finde den model, der passer - jeg er fx ikke ret meget 'inde over' min kærestes søn; dvs. jeg øver ikke indflydelse på/deltager i skolegang, legeaftaler, putning, højtlæsning mv. Vi kan godt lave ting sammen, men det hører til sjældenhederne, at det er mig som passer ham alene. Omvendt har jeg hørt om andre, hvor man nærmest bliver en ekstra forælder -og det fungerer sikkert også for nogen. Men.. altså. Hånden på hjertet, så ville jeg hellere undvære - og sådan ved jeg mange har det; så man skal synes at manden er ekstra fantastisk, hvis man skal tage hele pakken. MH Nana
da jeg mødte min kæreste. Han har to drenge der på daværende tidspunkt var 1 og 3 år gamle. Her er det ikke ungerne der volder problemer, det er deres mor, og det har hun gjort i de 6 år vi har været sammen nu. deet skal siges at moderen ikke er dansk, og hvor hun kommer fra er det "normalt" at hvis ikke man får sin vilje, så smutter man bare med børnene. Så kan manden lære det og tage en tilbage når man har lyst.. sådan gik det bare ikke for hende, og det fortryder hun den dag i dag stadig! For mit vedkommende har e at min mand har børn betyder en retssag, politianmeldelse (hun angreb mig fysisk), trusler og alen lange underlige sms beskeder. for 4 år siden fik min mand og jeg vores datter. her modtog jeg en sms besked fra drengenes mor. Hun ville gerne om vi byttede børn, da hun altid havde ønsket sig en pige med lyst hår. jeg er slet ikke i tvivl om at hun mente det! dette bare et lille eksempel fra den sorte bog.. Vi har her bestemt os for at hendes "sjove" ideer ikke skal komme imellem os, og sådan er det forblevet. Det være sig alt fra onskabsfulde smsér til beskeder om at hun savner 6 med min mand)det betyer at min kæreste ikke træffer beslutninger omkring børnene uden at tale med mig om det (ofte moderen der bare laver om på samværet som det passer hende) og det fungerer. havde jeg valgt min mand, hvis jeg havde vidst hvor meget ballade det gav- Nej, det tror jeg ikke. Omvendt elsker jeg han jo, og det fungere fint med alle ungerne nu, hvor drengene er blevet lidt ældre. Så mit råd er, det er ikke børnene du skal tage dig i agt for, men der i mod hvordan forholdet mellem de to forældre fungere, ellers kan du hurtigt som godhjertet menneske ende i midten! hvis du er i tvivl vil jeg da tilføje, at denne kvinde IKKE er som mødre er flest:-)
Børn er jo forskellige og måske kommer du alligevel til at holde af et fremmed barn. Jeg har haft mange påhængsmødre i mit liv, de fleste var helt ok, en enkelt var forfærdelig og så var der hende der var sikker på at jeg ville blive et kæmpe problem, at jeg var til besvær, at hun ikke anede hvad vi skulle lave sammen... Lang næse til hende   da hun og min far brød med hinanden savnede hun mig så forfærdeligt at hun kom og besøgte min far i rigtig mange af de weekender han havde mig   Man ved aldrig hvordan det bliver før man sidder i det. Når det så er sagt, så ville jeg blive rigtig ked af det hvis faderen til mit barn fandt en kæreste der ikke kunne lide min søn. Faktisk synes jeg man er et ualmindeligt dårligt menneske hvis man ikke kan acceptere sin partners barn fra et andet forhold - bliv endelig sur på mig, men jeg synes faktisk det er dybt usympatisk og uempatisk. At den anden forældre kan være en pest som beskrevet længere oppe, det er meget uheldigt og totalt dårligt for ALLE parter incl. børnene.
Min mand har en datter fra et tidligere forhold og hvis jeg i dag skulle vælge, så havde jeg nok ikke valgt at indlede et forhold til ham. Børn har egentlig aldrig sagt mig så meget, og jeg har faktisk altid holdt mig langt væk fra fyre med børn, da jeg på ingen måde havde lyst til at blive blandet ind i sådan en familierolle og elskede mit ukomplicerede liv uden børn. Jeg er meget ærlig over min mand omkring dette, da vi indleder vores forhold, men vi vælger at lade forholdet udvikle sig og se hvad der sker. Jeg vil sige, at der har været nogle diskutioner, som der ellers aldrig ville have været, hvis det ikke havde været på grund af pigen og dennes mor (vi kunne vel have undladt 90 % af de uenigheder vi har haft). Et godt råd jeg vil give, er at være meget opmærksom på dine egne grænser i forhold til en andens barn. Det som den bioogiske forælder synes er naturligt, kan være meget grænseoverskridende for dig. F.eks. synes jeg at det var grænseoverskridende for mig, at hans datter lagde sig ind i vores seng og ville nusses. Det var bare en så privat sfære for mig. En anden lille ting er, at min mand nogle gange kunne tage som en selvfølge, at jeg havde lyst til at drikke af samme flaske som pigen. Ja, det kan lyde ganske banalt, men jeg synes faktisk ikke det er særligt lækkert at skulle dele mundvand med en anden. Nu lyder det nok som om, at jeg slet ikke bryder mig om pigen, men vi har faktisk et ok forhold til hinanden. Jeg har fra starten meldt ud, at jeg ikke ønsker at påtage nogen opdragerrolle og det har min mand også accepeteret. Men jeg ville da fortsat (hold jeg nu for ørene og øjenene bio. forældre), at det ville være federe, hvis pigen ikke var der og faktisk er det meget mere naturligt at man har den følelse, end at man elsker et barn, som ikke er ens eget. Det er bare tabubelagt at udmelde.
Jeg vil så sige som følger: Man er nok noget af det mest egoistiske og ucharmerende der kan gå på denne jord, hvis man rent faktisk indleder et forhold til et menneske med barn/børn på trods af at man ville ønske at det barn ikke var der. Fy for fanden hvor er det grotesk at sidde og læse om. Se dog at komme væk fra de mænd - tror I helt alvorligt at børnene ikke kan mærke og fornemme hvad I tænker og føler om dem? Øv hvor jeg græmmes!
Det er helt i orden at du græmmes Vickie, men sådan er virkeligheden nu engang i mange sammenbragte familier. Selv dem der selv har bragt ind i sådan en familie, kan have svært ved at skulle rumme den anden partners børn. Jeg har hørt om uendeligt få, der virkelig elsker nogle børn som ikke er deres egne. Det kan godt være det er egoistisk og alt muligt andet, men det er nu engang facts, om du så vil tro det eller ej. Tror nu ikke min mands datter har så meget i mod mig, for faktisk vil hun hellere bo hos os, end hos sin mor. Som jeg også skriver, så har vi også et fint forhold til hinanden, men jeg ville syntes det var lettere, hvis han ikke havde bragt en datter ind i vores forhold og det er ud fra den betragtning, at en masse af de konflikter der har været, er opstået på baggrund af pigens mor og somme tider også datteren.
Der selv har bragt børn med ind i en sammenbragt familie, skulle der have stået ovenover 
Jeg ser stadig min stedmor på trods af at det er 30 år siden hun og min far gik fra hinanden. Nå men jeg kan da vende den lidt om, jeg vil ikke have en kæreste uden børn, jeg orker bare ikke et forhold hvor den anden part stadig tror at de er verdens navle og bare ikke kan se at de forevigt vil være nr. 2. Min søn er nr. 1 en evt. kæreste vil altid være nr. 2 og vil til enhver tid blive fravalgt fremfor min søn. En af "dumpekriterierne" er helt klart hvis min partner melder ud at han/hun synes min søn er en byrde for forholdet. Det betyder IKKE at min partner ikke må have personlige grænser, at drikke af samme flaske som min søn, det kan han/hun selv vælge om han/hun har lyst til MEN der skal være plads til nusning i sengen, der skal faktisk være plads til kys og kram hele dagen. Jeg kan slet ikke forestille mig en hverdag hvor jeg ikke fortæller min søn at jeg elsker ham og giver ham knus og kram.
Han har ikke bragt et barn med ind i jeres forhold. Du har fået LOV at blive en del af en allerede etableret familie. Noget du burde være taknemmelig over. Tænk jeg får enormt ondt af den pige, der hellere vil leve sammen med en kvinde der egentlig ville ønske at hun ikke var der. Jeg er selv delebarn og har oplevet 2 kærester på mors side og 1 på fars side. Min bonusmor er idag netop det - en bonusmor. Hun elsker min lillebror og jeg som var vi hendes egne. Hun har været med til opfostre os, haft os på ferie, og ikke så sjældent er hun og jeg sammen bare os, til en hygge tøsefrokost eller hvad det nu kunne være. Hun tog os ind da vi havde mest brug for den stabilitet der var røget ved skilsmissen, og jeg føler mig hver eneste dag taknemmelig over at jeg har ikke én, men TO familier jeg ønsker at besøge og bruge tid sammen med. Den måde du omtaler din BONUSdatter på, får det til at vende sig i mig. Et OK forhold til hende, skriver du. Hun lyder som en ting, og ikke det hun faktisk er. Et menneske der skal igennem noget af det sværeste man kan udsætte et barn for - accepten af fars eller mors nye kæreste. Nej jeg tror ikke det er en sund debat for mig 
Nej, vi oplever vist heller aldrig enige om noget Vickie  Men lad nu være med at have så meget forforståelse i stedet for at analysere på det jeg skriver. Jeg mener bestemt ikke jeg omtaler hende som en ting, fordi jeg skriver, at vi har et fint og et ok forhold til hinanden?? Jeg kunne også finde på at skrive, at jeg har et ok eller fint forhold til min familie f.eks. Du behøver sørme ikke have ondt af hende. Hun har det skam godt og nu er det jo ikke sådan, at jeg går og tænker på at det ville være rart, at hun ikke var der til dagligt, men nu spørger trådstarter specifikt om hvordan det er at finde en kæreste der har børn og surprise, men det er altså ikke kun en dans på roser, og hun skal vel ikke stikkes blår i øjenene eller hvad? Du kan evt. prøve at skimte denne side   hvor der gøres mange tanker om det at være en sammenbragt familie og der ikke er tabuemner. Arose: Ja, det skal der selvfølgelig være plads til kys, kram, knus m.m. og det får hun da også massere af. Lige i den situation med sengen, der vælger jeg så bare at stå op, da det er meget grænseoverskridende for mig, at skulle ligge nøgen i en seng, med et barn der ikke er mit, som der gerne vil ligge tæt op af mig.
Tigaz jeg ved ikke om vi aldrig er enige om noget? Dit navn siger mig ikke rigtig noget, men det kan da være at du har bidt mærke i noget jeg ikke har  Jeg ved godt hvad trådstarter spurgte efter, og jeg synes svaret er klokkerent gået igennem. LAD VÆRE med at blive kæreste med en mand der har børn med mindre du er klar til at være den ekstra mor hans barn har brug for. Min reaktion omhandler det skrevne fra en eller to skribenter i tråden og kun dem. Jeg skriver ud fra jeres svar. Det er fine svar til trådstarter, kunne egentlig ikke have været bedre - men som læser reagerer jeg såmænd alligevel. I øvrigt - Ville det gøre tingene meget slemme for dig om du iførte dig et par shorts/pyjamas bukser og en top når du sov, siden det er det primære problem? Jeg synes virkelig det er hjerteskærende at læse om at hun ønsker at ligge tæt op af dig, og din reaktion er at hoppe ud af sengen - væk fra hendes søgen efter tryghed og nærhed fra dig.
Lige et svar til og så hopper jeg vist også ud af denne tråd, inden den fjerner sig helt fra det oprindelige emne  For mig handler det ikke kun om et stykke stof, men som skrevet længere oppe, min private sfære. De fleste mennesker kender godt den ubehagelige følelse man kan få, hvis et andet menneske kommer for fysisk tæt på en. Den følelse har jeg altså i min seng - det er mit private sted, et sted hvor jeg kan søge hen, når jeg har brug for fred. Jeg mener, at det er ok, at man sætter sine personlige grænser. Lige så vel at et barn også har nogle grænser vi voksne skal respektere. Kan være jeg har taget fejl af dit navn, kan bare huske, at jeg tidligere har debateret med en der hedder noget lig dig 
mig at bakke op om det med sengen!!!!! Det er fandengalemig MIN. Nu har jeg så overladt den til min bonusdatter i halvandet år - dvs der har hun ligget inde i den ægteskabelige seng hver anden weekend, mens jeg har ligget i stuen på sofaen (og senere den enkeltseng, sofaen blev byttet ud med) og min mand på en madras på gulvet ved siden af mig. MIN SENG!!!! Og det handler ikke om at jeg ikke er glad for min bonusdatter. Det er bare sådan, at de krummer og det savl og andre interessante sekreter, der kommer i en seng, skal komme fra undertegnede, undertgendes mand eller undertegnedes biologiske barn - det gør mig muligvis til at ringere menneske, men sådan ER det bare!!!!!!! Nu er yngste barn blevet så stort at de to piger deler væresle, når bonusdatteren er her, så vi har fået den ægteskabelige seng for os selv igen!!!! Indtil jeg ynglede selv troede jeg at jeg elskede mine to bonusbørn som jeg elsker det jeg selv har spyttet ud. Og jeg kan roligt sige, at da jeg på et forum om børn og yngel løftede sløret for at nej, det gør jeg så ikke alligevel - så græd hundrede bonusmødre af glæde over at de ikke var de eneste der har det sådan. Det er OK at have det sådan. Men det betyder IKKE at vi ikke holder afsindig meget af vores bonusbørn. Mine bonusbørn HAR en mor.. En KANONmor der elsker dem som mødre elsker deres børn. jeg er IKKE deres mor, jeg skal ikke engang FOREGIVE at være mor for dem. Men jeg er en nær voksen der holder uendelig meget af dem, respekterer dem og kan give dem noget andet end deres mor kan!!! Tilbage til trådstartes spørgsmål.... nej du skal ikke holde dig fra en mand med børn, medmindre han har den slags der får lov at styre dagsordenen FULDSTÆNDIG, for sådan nogen hører man desværre om! Mine to bonusbørn er fuldstændig sunde normale unger - muligvis bedre opdraget end gennemsnittet - og meget sødere  Da jeg mødte min mand sagde han (efter fem minutter) - "det går ikke, jeg har børn". "Skidt" sagde jeg "jeg har æsler og jeg er klar til hele pakken". Et kvarter senere gik vi hjem til ham. Det er tre år siden til sommer. På de 2 3/4 år der er gået nu gik jeg fra at have en gravhund, en kat og to æsler til at have 3 børn - og en baby der skal pilles ud af maven imorgen 8 dage!! Så pas på derude 
iøvrigt læse tråden "at date igen" lidt længere nede på siden - blandt meget andet (netdating og øksemordere fx) handler den om bonusbørn....
Jeg har nu i godt 5 år haft en rigtig god ven, ham og jeg har lavet utroligt mange ting sammen, såsom at være med hos hinandens familiers fødselsdage, juleaften og i den dur, vi har dog aldrig været kærester eller haft noget intimt sammen. Nu er sagen så den, at han er inviteret til bryllup hos noget af hans familie her i August og med på invitationen der står jeg. Da han fik den, var vi begge to singler og lavede på det tidspunkt en aftale om, at vi lige sku se tiden an og se hvad der ville ske. Imellem tiden har han så fået sig en kæreste og jeg er begyndt at se en som virker til at være kærestepotiesale. Min ven ringede så her i dag for at hører om hvad jeg havde fundet ud af med det bryllup, hvor jeg så spøger om han ikke skal have hans kæreste med. Han siger så, at det jo er mig som står på invitationen og at som vi altid havde snakket om, at selvom vi fik en kæreste at så skulle denne ikke komme imellem vores venskab. Jeg har så sagt at jeg synes at det vil være forkert og sende hans kæreste det forkerte budskab hvis jeg tager med og ku godt mærke på ham, at han blev lidt skuffet over at jeg har sagt nej til at tage med. Nu sidder jeg så og tænker, på om det er mig som er forkert på den..??
Kort og godt: Jeg synes at du gør det rigtige. Det at han ikke kan se situationen fra den anden side, vil potentiels give ham problemer med kæresten fremover - men det er jo hans hovedpine.
Jeg synes helt klart, at på grund af det specielle venskab i har, så skal du lade ham tage beslutningen om, hvad der er rigtig eller forkert i denne sammenhæng. Det er reelt ikke din hovedpine om du kan tillade dig at tage med eller ej, det er din ven, som skal tage en snak med sin kæreste, og derudfra bestemme sig for, hvem af jer der skal med. Har han forklaret hvordan jeres venskab er, og hun respektere dette, og han stadig holder fast i, at du skal med til brylluppet, jamen så tag du med, med GOD samvittighed, det er hans ansvar overfor kæresten, ikke dit ansvar 
Min kæreste siger det meget godt. Hans familie kender dig og ønsker at se dig til deres bryllup, de har inviteret dig. Så selvfølgelig skal du med, så må det være hans kærestes hovedpine hvis hun ikke kan skille det fra henanden at i er venner og du er ven af familien.
gjort som dig. Sommetider ser mænd ikke helt hvad der kan såre kæresten, inden det allerede er sket - og som hans nye kæreste ville jeg godt nok have det ret mærkeligt med, at han tog en veninde med til familiebryllup... Og du vil jo gerne være gode venner med hans kæreste også, går jeg ud fra - så I allesammen kan hygge jer sammen  I må gerne kalde mig jaloux og overfølsom - I can take it 
Er enig med polgadot. Du og han ved begge at i kun er rigtig gode venner, så hvis kæresten har noget imod det, så er hun vidst ikke helt det værd igen. Der er ingen 'klemme' kun jalousi.  Så jeg ville tage med, hvis man ellers har et godt forhold til familien, og har lyst vel og mærke til at være der.
på han ikke er forelsket i dig ?
Jeg er blevet enig med mig selv om, at jeg står fast på min beslutning om ikke at tage med.  Jeg ville selv blive meget ked af det/ skuffet, hvis det var min kæreste som sku afsted og han så valgte at tage hans bedste veninde med og ikke mig. Janni, nej det er jeg ikke sikker på at han ikke er. Jeg har dog altid spillet med åbne kort over for ham og gjort ham det klart at det aldrig vil kunne blive til andet end venskab fra min side.
har et reelt ønske om at se dig, så kunne de jo sende en invitation direkte til dig. For det lader jo til at du er værdsat i hans familie. Derudover tænker jeg også at han er forelsket i dig.
...at familien jo tilsyneladende gerne vil have dig med til at fejre brylluppet. Antager at de har mødt dig før? Umiddelbart burde de jo også have mødt hans kæreste, og så er det jo op til dem, om de også gerne vil se hende. Hvis du kender dem forholdsvist godt,så ring evt. og hør dem ad. Måske de ikke vil skuffe dig ved at sætte en anden i dit sted, når nu du egentlig først fik invitationen som påhæng til ham. De står måske i et dilemma ang. bordplan osv, at hvis de inviterer hans kæreste med oveni også, så er de jo nærmest "tvunget" til at lade hende være hans borddame, og så ryger du i overskud. Spørgsmålet er også, om DU gerne vil fejre brud og gom, eller om det er dig lidt ligegyldigt. Tænk på dig selv og parret hvis dag det jo er, og lad ham om at klare eventuelle problemer med kæresten. Det er ikke dit bord, eftersom du hele tiden har meldt klart ud, at du og hans forhold udelukkende er som venner og en udvikling til kærester på ingen måde er realistisk... Held og lykke med at tage den rigtige beslutning (for dig og brudeparret!) Mvh
Skingur der er da en relativ alvorlig forskel på at tro man elsker et bonusbarn som havde det været ens eget barn, og så på egentlig at ønske sig at pigen slet ikke var en del af pakken. Du må sgu have mig meget undskyldt. Selvfølgelig kan man ikke elske andre ligeså højt som sit eget kød og blod - min bonusmor gør fordi hun ikke selv har børn. Hun har aldrig ønsket sig det, og har altid haft nok i min bror og jeg. Men aldrig har jeg været i tvivl om at vi var ligeså vigtige for hende som vi er for vores far - og det er stort. Det samme med bonusfar, der faktisk har sine egne to knægte, men som alligevel har taget os helt ind i hjertet. Og på trods af hvor heldig jeg har været med mine forældrepar, så lider jeg stadig under at være skilsmisse barn ved at udvise en overdreven trang til tryghed. Så jeg tør ikke tænke på hvad der vil foregå i hovedet på et barn der oplever at "bonus"mor flygter i blind panik når hun gerne vil nusses og holdes om.
ja jeg støtter lige op omkring blandt andet den med sengen... jeg ville ALDRIG tillade et "bonus"barn at ligge sig i min seng. jeg har været i 3 længere forhold hvor "manden" havde et barn fra tidligere (er stadig i det sidste af dem)... og mit råd til trådstarter: BLIV VÆK!!!! det første var i lang tid meget hårdt for mig psykisk... på troda af det faktum at vi aldrig havde hans datter hos os... jeg lærtd dog efter 3 år at acceptere det, og de 3 gange vi så pigen i vores 4 år, var hun bare en sød lille fremmed pige, som hellere ville være sammen med mig end hendes far... jeg brød mig ikke om hendes mor i den første lange tid... men hun blev faktisk en kæmpe hjælp for mig at jeg efter 4 år skulle ud af det her voldelige forhold til pigens far... så Tanja, vil fra nu af altid være en star i min verden. nå efter mange år blev jeg ret så forelsket i en ung mand... og først efter 2-3 måneder meldte han ud at han havde en søn på 6 år... der var det jo for sent, jeg havde smidt mit hjerte efter ham... og overbeviste mig selv om at når jeg nu lærte at acceptere Tanja og hendes datter, så skulle det her nok kunne gå... jeg var jo blevet en hel del ældre. DET GIK OVERHOVEDET IKKE.... min kæreste havde INGEN regler for denne dreng, som første weekend efter vi var flyttet sammen blandt andet sad og smed ris på mine vinduer!, da jeg sagde fra fik jeg skældt ud af hans far... nå men det var slet ikke det der var værst... jeg blev gang på gang råbt af fordi jeg eks blev sur over at ungen bevidst spyttede matilde cacao ud på sæderne i min bil... fordi jeg ikke syntes det var fair at ungen skulle sidder på forsædet som 6 års, og jeg på bagsædet (på trods af at farmand udemærket godt vidste jeg meget let bliver kører syg).. jeg kom mere eller mindre til at hade dette barn, og hans mor... som om det hele ikke var træls nok havde ungen fødselsdag 1 september og jeg har den 4... det betød at jeg skulle dele min fødselsdag med det her barn som jeg helst så var LANGT væk... behøver jeg sige vores forhold kun holdt godt 1 år. nå men nu sidder jeg så i det for 3 gang. denne sag er dog lidt anderledes, trode jeg, for her er tale om drenge på 19 og 21 år. det er nogle DEJLIGE drenge, og jeg holder meget af dem... men deres mor er en heks... og på trods af at det er over 18 år siden hende og min kæreste var sammen, blander hun sig konstant i ALT... hun ringer gerne flere gange om dagen... det er kommet til det punkt at min kæreste nu ikke tager telefonen, fordi jeg har sagt at jeg ikke har brug for et forhold med 3 mennesker!... jeg ELSKER den her mand... holder meget af hans drenge... men den gimpe har flere gange fået mig lige til kanten hvor jeg stærkt overvejer at gå... ALDRIG ALDRIG ALDRIG vil jeg anbefale nogen som helst at gå ind i et forhold hvor modparten har børn (måske sagen er anderledes hvis man selv har børn, det skal jeg ikke kunne sige noget om).
i mine ører lyder d altså lidt som et forkælet barn der ikke har fået sin vilje.. Seævfølgelig skal ungen opføre sig ordentligt og udvise respekt, men respekten får man kun hvis man forlanger og fortjener den! At barnet gerne ville sidde foran i bilen.. og? At dele fødselsdag er da noget du selv bestemmer, og er det bare familie tam tam, er det da ligegyldigt.. Virker som om du forlangte den fulde opmærksomhed eller intet.. Ved moderen til dine bonusbørn nu- så er de drengee vist så gamel at i kan skikke kontakten til hende i stor grad. drengene er gamle nok til selv at tage stilling til tingene, så der havde jeg gjort. Evt få hende telefonnummer blokkeret. Drengene har vel mobiler?
Ikke nok med at han havde et barn, han blev også kæreste med en... Jeg vil lige citere mig selv:
altså det er faktisk ikke lovligt at have en 6 årig til at sidde på forsædet da denne ikke kan sidde ordentligt i en voksen sele!... men det kan da ikke være reigtig at jeg skal blive bræksyg fordi hans barn skal sidde på forsædet... løste problemet med ikke at kører bil med dem, med mindre jeg kørte. jeg syntes drengen var møjhamrende uopdraget, og jeg syntes at hans far er en komplet vatp#k for ikke at sætte grænser. jeg har bestemt ikke behov for at være verdens navle... jeg har behov for at der bliver udvist respekt for mig i mit eget hjem. med hensyn til mit forhold nu, så tror jeg endelig hun er ved at forstå det er nok. begge drenge bor hos hende når de er hjemme fra Uni, og der er en hvis form for kontakt nødvendig... men i tiden hvor de er væk bør hun lade os være i fred.
Det handler ikke om den givne situation, men måden du beskriver den på, det handler jo ikke om at det er forbudt med en 6årig på forsæden, MEN at DU bliver syg af at sidde på bagsædet. Det samme med fødselsdagen, det handler ikke om at drengen skal holde fødselsdag MEN at fødselsdagen ligger så tæt på DIN at barnets fødselsdag får mere opmærksomhed end din. Egentlig synes jeg også det er lidt foruroligende at du har haft problemer med samtlige mødre, har du overvejet om der måske er noget du kan gøre anderledes. Hvis din tilgang til tingene bliver formidlet som du skriver herinde, så var jeg nok også blevet noget af en "helvedes-mor".
jeg havde aldrig et dårligt forhold til den første... jeg var bare ganske ung, og havde svært ved at accepterer den store rolle en eks som er mor til ens barn kan have i ens liv. det har ikke noget at gørre med jeg ikke vil dele fødselsdag, jeg har delt med min far i alt den tid jeg boede hjemme... det har noget at gørre med at dette barn ikke respekterede mine regler i MIT HJEM.. og jeg derfor ikke ønskede at tilbringe tid sammen med ham. jeg ved godt at nutidens børn må mange ting, men havde jeg gjort som ham da jeg var i hans alder... så havde jeg fået en i røven!... jeg er nok lidt for gammeldags skolet til nutidens børn. men ok ok... skal da huske det fremover... jeg holder min mening for mig selv.... man skal ikke sige noget her på HN hvis man ikke kan tåle at få et læs @!#$ i nakken. men kære trådstarter... tænk dig om en ekstra gang før du indleder et forhold til en som har børn.
Det skal du nok, der er ingen garanti for at blive strøget med håret herinde, hvis du ikke bryder dig om at andre måske ikke bryder sig om det de læser, så skal du bestemt lade være med at skrive noget, det har du ret i.
understrege, såfremt det gik tabt i mit indlæg, at HVIS manden er MANDEN I ENS LIV og man dør hvis man ikke får ham, så er det fløjtende ligegyldtigt om han har 50 unger!
50 er måske lige i overkanten Skingur  Men ellers tror jeg du har ret.
Det tror jeg ikke, jeg tror bare vi er blevet "voksne og kedelige"  Der er jo også blevet langet ud efter 70'er børn, de er opdraget uden opdragelse og bla bla Der har været forkælede og uforkælede børn i alle generationer. Hvis ellers det er en fornuftig mand så forstår både han, biomor og du at sætte de grænser der skal sættes. Det virkelig triste ved indførte børn er at du INGEN rettigheder hvis i går fra hinanden, det er hårdt hvis man ellers er kommet til at holde af ungerne, det synes jeg måske er værd at fokusere på, kan man holde til at få revet lånebørnene væk igen?
havde egentlig bestemt mig for ikke at skrive i tråden, men nu prøver jeg så lige alligevel..... jeg har en rigtig dejlig kæreste med en for det meste helt fantastisk søn, og en ikke ret sød mor til knægten. tror de problemer vi har haft med drengengen (ala du er IKKE min mor du må ikke bestemme over mig, samt andre mindre pæne udtryk) stammer hjemme fra. I starten syntes jeg ærlig talt at afkommet var møg irreterende og bare stjal tid fra mig (nyforelsket, små forkælet ja ja ved det godt), men fik lige som gjort op med mig selv at ville jeg have manden fulgte sønnen sgu med =o). Fik en rigtig god snak med min kæreste, om hvor mine grænser gik, især omkring kontakt til barnets mor, og især om hvor han bare har at bakke mig op istedet for at grine, når afkommet er virkelig afskyligt. Efter den samtale blev alt vendt til det bedre og i dag har vi det simpelthen fantastisk sammen alle 3,Jeg kan sagtens være alene hjemme sammen med junior, elsker at være på tur med dem og kigge på traktore og krokediller =o) vores hverdag når han er her fungere faktisk rigtig godt, og jeg er helt sikkert glad for at jeg tog snakken med hans far istedet for at løbe skrigende væk. Juniors mor er så et helt kapitel for sig og tror aldrig vi bliver slyng veninder, hendes sidste stunt var at anklage mig for ikke at ville være sammen med sønnen, da han blev udlånt til bedsteforældrene i weekenden så jeg kunne nå at komme mig oven på kemo (brækker mig efter noder de første døgn) Så lad være med at løbe skrigende bort fordi manden har børn, men sørg for at forklare din kæreste hvor dine grænser går så skal det nok gå =o)
Jeg kunne skrive side op og side ned, for jeg havde også mine overvejelser inden jeg indledte et forhold til en mand med 2 børn. Jeg tænkte MEGET over det - om det var noget jeg kunne leve med. Men fordi jeg var så glad for denne fantastiske mand, så valgte jeg at indlede et forhold til ham og derved også til hans børn. Som Skingur skriver længere oppe, så er man åben for meget, hvis man har fundet manden, som man ikke kan forestille sig at skulle være foruden. Jeg vidste, at disse 2 børn ville være en del af hans liv for altid, og derfor valgte jeg at gå ind i forholdet med åbne arme over for de her 2 små børn, som jo vel at mærke ikke selv har valgt mig. Lige så vel som man må formode, at ingen kærestepar sætter børn i verden i den tro, at de skal skilles senere hen - så er det nok også de færreste, som drømmer om at "finde manden med børn i forvejen". Men hvor er jeg blevet positivt overrasket over, hvor fantastisk det er at være bonusmor. Hver 2. weekenden har jeg de 2 mest fantastiske børn boede (+ det løse i form af ferier, helligdage m.m.). JA, der er udfordringer ved børn (mine bonusbørn er hhv. 2 og 4 år), men alle de glæder de giver opvejer alt andet. Jeg er så heldig, at min kærestes børn er rigtig glade for mig - hvilket de viser med kys, kram og tillid over for mig. Jeg vælger at tro på, at de har knyttet sig så meget til mig, fordi de fra starten har følt sig velkommen, når de kom i mit hjem (min kæreste flyttede ind hos mig) - og fordi alle parter er engageret i at få det til at fungere (også børnenes biologiske mor, som naturligvis vil gøre alt for at hendes børn har det godt - hvilket indbefatter at acceptere mig, også selvom hun hun da nok ikke er henrykt over, at hendes ex så hurtigt fandt en ny). Når børnene er hos os, er de i centrum. Sådan er det bare. Men derfor glemmer min kæreste og jeg ikke at give hinanden et kys og et kram, når vi kan komme til det. Og om aftenen når ungerne er puttet, hygger vi os da nok lidt ekstra end andre dage, fordi vi ikke helt har haft den samme nærhed, som vi plejer, når vi er alene. Jeg kan kun sige til trådstarter, at møder du en fantastisk mand, som har barn/børn, så snyd ikke dig selv for at opleve kærligheden - til både en fantstisk mand og nogle dejlige børn. Børn er da virkelig bare fantastiske. Da min bonusdatter på 4 år sagde til mig i går "Janne, jeg synes du er dejlig" - ja, så smelter man altså  Jeg har altid været almindeligt glad for børn, hvis man kan sige det sådan. Altså jeg er hverken den der, som tager alle babyer op og skal "putte-nusse" med dem - men jeg er heller ikke den, der tager total afstand, når der er børn tilstede. Men til mine bonusbørn oplever jeg en kærlighed, som er helt særlig, og som jeg slet ikke vidste at jeg indeholdt. Jeg vil aldrig være min dejlige kæreste og mine fantastiske bonusbørn foruden!!
Nu blander jeg mig også, set med et skilsmissebarns øjne. Mine forældre gik fra hinanden da jeg var 4 og min bror 1. Lillebror var lille og skulle helt naturligt følge med moar - jeg var ældre og fulgte derfor med min far. Jeg har ikke lyst til at gå i dybden med hvordan og hvorledes min barndom har udviklet sig og hvorfor og hvordan - det er privat. Summasumarum er, at min far som jeg boede ved, fandt en kvinde, som flyttede ind meget kort tid efter brudet med min mor. Og hun kunne bestemt ikke lide mig og heller ikke min bror, hvilket vi da tydeligt fornemmede. Børn tyder også kropssprog og høre tonefald (disse har vi mennesker meget svært ved at kontrollere) Min mor har i dag fundet en god mand, som har taget både min bror og jeg under hans vinger, som var vi hans egne - det påtrods af han selv har 3 drenge på vores alder. Pointen er : Børn fornemmer hvis voksne ikke bryder sig om dem, også selvom at de voksne ikke udviser adfærd i form af handlinger fx., der kunne tyde på det. Noget der er kunstigt/påtaget og ikke ægte, det vil unægteligt komme til udtryk og blive opdaget/fornemmet. Det kan altså ikke gøres ægte mm det er det! Jeg ved det da jeg har og lever med modpolerne. Så tænk dig grundigt om før du kaster dig ud i et forhold der indvolverer børn, når du ikke bryder dig om dem. Omvendt kan det også vise sig, at når du lære barnet at kende, at det finder vej lige ind i dit hjerte. Nogen gange når folk ikke bryder sig om børn,tror jeg det bunder i de ikke helt ved hvordan de skal agere omkring dem. Held og lykke med kærligheden
Faktisk synes jeg at det Skingur skriver er meget rammende. At du vælger at overdramatisere det som jeg har skrevet Vickie, det må du jo så om. Jeg holder skam af min mands datter, men jeg vil holde fast i, at det da ville være lettere, hvis han ikke i forvejen havde et barn, da der har været en del konflikter med moren til barnet og nogle gange også pigen (dog sjældent, da hun faktisk er en meget sød og velopdragen pige). At det kunne rart at være de konflikter foruden, siger vel sig selv... En fordel der er ved at finde en mand der har et barn i forvejen, er dog at man kan lure deres omsorg og interesse i barnet af og det har faktisk gjort, at jeg er blevet omvendt mht. ønsket om børn, da min mand virkelig går op i sin faderrolle 100 %
Ja jeg er jo så en af dem der bare ELSKER mine 2 bonus sønner... og jeg har selv 2 stk piger som jeg selv har "spyttet" ud.. jeg kan sige med hånden på hjertet at der ikke er forskel på følelserne imellem dem... det er Alle sammen "mine, vores" unger. vi har en fantastisk flok, som elsker hinanden.. og så er vores unger heldige at de har ret mange forældre i deres liv, som bare elsker at være sammen med dem, og som i den grad formår at dele sol og vind lige. Drengene har en mor, en fantastisk en af slagsen endda, og pigerne har en far også en fantastisk en af slagsen. og vi er bestemt ikke ude på eller interesseret i af det faktum skal erstattes af noget eller nogen... men SELVFØLGELIG er der bonus ved at have 2 bonus forældre der rigtigt gerne vil være en del af deres liv.. ingen tvivl om det. Jeg elsker "mine drenge" lige så højt som mine piger... og jeg føler mig utrolig heldig og priviligeret over at jeg kan få lov til at være en del af alle vores smukke børns liv... Det er hårdt arbejde ingen tvivl om det. men jeg er overbevist om at jeg/vi får 10 foldigt igen. jeg ville ikke bytte mit liv eller bonus drenge for noget andet. skal lige siges at min kæreste og jeg har boet sammen i 4 år.. og vores unger er 5-7-8 og 10.... god dag 
...prøvet det to gange. Første gang med mand med tre børn. Jeg var rædselsslagen før jeg skulle møde dem, er ikke typen, der piller ved babyer, har generelt ikke meget med børn at gøre, og hvis jeg har, er det fordi de henvender sig til mig - det synes jeg så til gengæld kan være enormt hyggeligt. Nå, men de her tre unger, de gennemvoldcharmerede mig i løbet af nul-komma-fem. De var sjove, charmerende, de havde humor, så de baskede, de forstod personlige grænser - jeg holdt af dem, også når de var trælse   Det var, da jeg lærte dem at kende, at jeg blev helt overbevist om, at JA - gu' vil jeg have børn! Anden gang var med mand med to børn, hvor jeg kun mødte den ældste. Han var hårdt ramt med ADHD og tourette, og var en mærkelig dreng, som jeg syntes, det var svært at få kontakt med. Måske blev jeg også påvirket af, at faren egentlig mest virkede som om, han bare syntes, at drengen var irriterende at have på slæb? I hvert fald havde jeg svært ved at se mig selv i forhold til den dreng, og hvis forholdet ikke var sluttet inden, kunne det sagtens have været årsag til det. Jeg tror, at det alt i alt er rigtig vigtigt at kigge på netop de børn, der er i spil, faren, moren, hvilken rolle forventes man at spille, kan man "få lov" til at fylde det, man gerne vil, eller stilles der flere eller færre krav? - Og finde ud af, om det her mon er en situation, man kan leve med? Det nytter jo ikke noget, at man gerne vil være "en ekstra voksen uden ansvar for andet end at være til stede og hygge" - hvis mand / børn / mor vil have en ekstramor, der smører madpakker, putter, bader, hiver op om morgenen og kører i skole eller børnehave - eller omvendt. Tingene skal ligesom passe sammen. Og så synes jeg i øvrigt, at Skingurs indlæg er rigtig godt - der ER nemlig forskel, uanset hvordan man vender og drejer det. Som regel i hvert fald   Jeg tror, at når man har erkendt den forskel, så kan man holde af sine bonusbørn på nøjagtigt ens egne præmisser, og det tror jeg, at de bliver meget mere lykkelige af, end at man forsøger at lade som om, man holder mere af dem eller holder anderledes af dem, end man gør. mvh. tina
Helt ærligt Tanica! Jeg har aldrig været til børn! Finder du manden i dit liv, så elsker du også hans børn og for mit vedkommende hans børnebørn, hvilket jeg aldrig havde troet muligt! Havde vi ikke været for gamle, er jeg sågar sikker på, at jeg selv ville have haft børn med ham.  )))))) MH Conny
Jeg vil fastslå for mit vedkommende, holder jeg utroligt meget af min bonussøn, men det har ikke været nemt hele vejen igennem. Da jeg mødte min kæreste for over halvanden år siden, fik jeg ikke at vide med det samme han havde et barn. Hans dreng var 5år der. Men tænkte lidt hvor svært kan det være?? Puha jeg blev klogere.. Hans søn var vant til athave far alene, så jeg måtte slet ikke røre hans far når han var oppe, hans mor skrev hele tiden når han var her. Det begyndte at blive hårdt.. Der var ikke plads til mig når sønnen var her. Jeg begyndte at blive træt at det og gav lidt op, sov i stuen i lang tid da jeg ikke måtte andet for hans søn.. Og efter nogle mdr gad jeg ikke mere... Begyndte at få nok, gad ikke høre om hans søn, gad ikke høre om hans eks osv. Og ja det eneste min kæreste kunne sige var at sådan var det jo. sønnen er jo selvfølgelig den vigtigest. Elsker min mand meget højt, og tog mig sammen, sønnen begyndte at komme lidt til mig og det blev til mere g mere, og nu, ja jeg er BONUSmor, jeg putter, hjælper med bad, står op om morgen med ham, er alene med ham, henter fra skole osv. Der er ingen prolemer mere. Men det er ikke kun for sønnens skld man er nød til at vælge om man kan eller ikke kan, men det gjorde lige så ondt på min kæreste at jeg havde det sådan, det er jo det mest dyrebare for ham, og jeg brød mig ikke rigig om det, og var nok ikke helt klar til det. Jeg er selv delebarn og har aldrig haft nogen problemer med min fars kone, jeg har to mødre, og ja det er nu dejligt nok. Men man skal være klar til det, der er en eks inde i billede hele tiden, en søn der fr meget opmærksonhed når de er der, og det kræver noget. Hans søn er lige så meget min når han er her. men det har været mange ting omkring hans eks jeg har været nød til at sluge og ting han har været nøs til at ændre i forhold til hende, men det lykkes nu, og når han er her, har vi en dejlig lille familie på 3:)
Har ikke læst hele tråden... Hvis du indleder dig på et forhold med en mand der har børn skal du være 100% klar over OG accepterer at du altid vil være en slags nummer 2. Jeg er bonusmor til en pige på 7, har boet sammen med hendes far i 4 år. Pigen bor fast ved os. Jeg har selv en datter på samme alder. Jeg har aldrig ønsket at min bonusdatter ikke var der! Hun er et stort aktiv i mit og min datters liv, og hun har været med at at gøre hendes far til den mand jeg elsker. Min datter har også en bonusmor. Hun har ikke selv børn. Men jeg synes hun klare "opgaven" super godt - det kan jeg måle udfra at min datter er meget glad for hende. Jeg stoler også så meget på min xmand, at jeg ved han aldrig ville kunne være i et forhold med en kvinde som ikke både accepterede og holdt af hans og mit barn. At min datter skulle få en "bonus"mor som ikke holdt af hende ville være en stor ulykke for os alle sammen. Så tror du ikke på du kan holde af, og accepterer, en anden kvindes barn, så indled dig ikke i et forhold hvor det kræves.
ekskonen er en heks. ekskonen er en ko. vores liv er perfekt, men der er lige hans børns mor. har i nogen sinde overvejet at disse børns mor også er et menneske? endda et med følelser og en hverdag der skal hænge sammen med sine børn og øvrige aktiviteter? at hun skal have de børn kørt ind i deres hverdag igen efter endt samvær med deres far igen? og som følge af det fremsiger nogle ønsker for at lette dette? til at lette livet for børnene og deres omgivelser. har i nogen sinde overvejet at hun kan være blevet så p**se træt af børnenes far at hun har smidt ham ud? derudover er jeg på alle måder enig med Vicky, og klamrer mig til håbet om at min datters fars kæreste ikke bliver lige så træt af ham at hun smider ham samme vej. min datter og hende elsker nemlig hinanden. på den ægte måde. mit barn må fx. gerne ligge i deres seng. for at svare på trådstarters spørgsmål, så bliv for guds skyld fra mænd der har børn.
Lad være med at indlede dig på et forhold til en mand hvis du ikke er 112% sikker på at du kan og vil og har lyst til at gøre et godt stykke arbejde med hans børn - ikke kun i starten, men for altid! Jeg var et bonusbarn da min mor fandt en ny mand efter min fars død og det har IKKE været let. Han havde en søn i forvejen som jeg kom utrolig godt ud af det med, men faderen gad ikke engagere sig i mig - jeg var jo ikke hans. Jeg var 4 og havde ikke en far selv så jeg synes han havde en oplagt mulighed - jeg manglede den rolle som han kunne have udfyldt. De flyttede sammen da jeg var 5 og der har godt nok været mange gnidninger både imellem mig og min stedfar og mellem ham og min mor - pga. vores forhold. Når det så er sagt så er han et utrolig venligt menneske, han har bare altid favoriseret sine egne børn og ting jeg har gjort har automatisk været værre end det mine søskende (ham og min mors børn). Det har været hårdt! Men alligevel så elsker jeg ham jo, især nu da jeg er flyttet hjemmefra! Undskyld hvis indlægget er blevet lidt rodet, det er over min sengetid 
Det var da utroligt, så mange der ser på deres "bonus børn" som "ting" eller noget som bare følger med  Jeg er selv skilsmissebarn  . Både min mor og min far har kærester. Min far har først lige fået sin første "rigtige" kæreste, for ca 1 år siden. Og dét var rigtig underligt at der pludselig kom en anden dame ind i huset, efter 5 år hvor der ikke havde været nogen  Men jeg er lykkelig for at min far har fundet en, og at hun så er SÅ sød og SÅ glad, er virkelig bare bonus.. Hun har i forevejen 2 piger, så jeg har nok "bonus søskende" - men jeg holder allerede af hende   og har intet i mod at tage på ferier osv, med hende. Min mors kæreste er også sød, og ham har jeg også altid synes om. Men mest af alt så kan man mærke på begge kærester, at de ACCEPTERE vi "børn". Der er INTET værre end hvis en mor eller far, finder en kæreste som er reserveret, bestemmer eller kommer ind og tror at de kan tillade sig alt - foran et barn. Hvis man selv vil have respekt, må man vise respekt. Og én ting er sikkert trådstarter - DE børn han har, vil HELT sikkkert kunne mærke hvis du ikke kan lide dem!   Så hvis du allerede fra starten siger "jamen jeg kan ikke lide børn", så har du nærmest allerede sagt fra. For hvis du først kærester en med børn, må du også acceptere at de OGSÅ bor der og IKKE kan flytte ud derfra med det samme. Ligeså vel som de skal acceptere at "dele" deres far. - Og det er ikke altid let  . Så uanset hvor besværligt det virker at være bonus mor, så er det mindst ligeså besværligt at være "bonus barn", vi skal jo også indrette os efter hvordan den nye "kæreste" er ikke sandt? 
Ja selvfølgelig skal eks konen have en hverdag til at hænge sammen, men derfor behøver hun vel ikke forsøge at ødelægge sin eksmands bryllup, bruge barnet til at sige latterlige ting til os. Saborter enhvert forsøg på at skabe et fornuftigt samarbejde, ved at have bestemt sig for at alt hvad vi kommer med er et angreb mod hende, når vi (min mand) forsøger at få en dialog igang om hvordan vi bedst kan skabe sammenhæng i barnets liv. Hun behøver ikke svine min søn til- det har intet at gøre med at hun skal have en hver dag til at hænge sammen. Selvfølgelig bliver folk skilt fordi de ikke kan emre sammen, nogle gange fordi den ene partner er en røv med øre, andre gange fordi man bare ikke kan få det til at fungere. Men når eksen bliver personlig over for mig, ja så bliver hun altså ikke min yndlings person- langt fra. Selvfølgelig findes der mødre der virkelig gør en indsats for at samvær med barnets bio far fungerer, og selvfølgelig findes der også fædre der er klaptorske til at samarbejde med deres ekser. der skla gives og tages fra begge sider Jeg elsker min bonusdatter, men ikke på samme måde som min søn, som jeg selv har lidt, blødt og kæmpet for.Jeg er taknemmelig for at min mand har så skøn en datter og min søn en så fantastisk storesøster. Jeg synes bestemt ikke det var nemt i starten og som en anden skriver så bliver jeg aldrig hendes mor, men en særlig voksen, som også elsker hende Little arabians: et barn på 6 må gerne sidde på forsædet så længe det sidder i sin autostol/selepude, alt efter barnets højde
jeg har læst hvad du har skrevet. men jeg vil slet ikke med der ned. dog vil min datters fars samlever óg jeg ønske dig en god tur. vi har nemlig grinet godt af det idag.
jeg forstår ikke dit svar??
Jeg er selv som du (trådstarter) ikke specielt børnemindet, når man siger sådan så tror de fleste folk (specielt dem med børn) at man ikke kan udstå synet af børn, det er helt forkert, jeg kan godt li børn, men jeg har ikke den store trang, i en alder af snart 31 år, til selv at avle  Jeg er meget enig med Skingur, elsker man manden så elsker man også barnet. Inden man overhovedet går ind i et forehold med børn, så bør man gøre sig selv det meget klart at respekterer at det her barn altså har en mor, som uanset hvad altid vil være barnets mor, der vil altid være en vis kontakt mellem barnets far og mor og kan man ikke accepterer det så skal man holde sig væk. Ved at accepterer det tror jeg også at man undgår de der magt kampe som mange sammenbragte familier har. Synes tit det bliver en kamp om pladsen, og jeg må sige jeg forstår det ikke helt for tro mig der er rigeligt plads til alle parter set med barnets øjne. Og når det så er sagt, så tror jeg at det er vigtigt ikke at se de ting der kommer fra barnets mor som værende negativt, hun er ikke en konkurrent, men en samarbejdspartner, måske er jeg naiv, er også rimelig ny i det her, men jeg vælger at tro på at det selvfølgelig kan lykkedes. Selvfølgelig er der Biomødre der bevist forsøger at gøre livet helvedes hedt, og det må være enormt drænende, der vil altid være dem man aldrig når ind til, og her tror jeg det er vigtigt at huske at man står på samme side af åen, altså du og din kæreste, også sammen blive enige om at hun ikke skal have lov at ødelægge jeres hverdag, for begynder man først at skændes over det, ja så har hun jo egentlig opnået det hun ville ik  Det er meget nemt for mig at sige, jeg har en fantastisk kæreste der er en fantastisk far for sin søn, men ikke destro mindre har sønnen også en fantastisk god mor, og ja så kan man da kun få et ganske vidunderligt bonusbarn   og det er han, intet mindre end gudeskøn. Jeg har stadig ikke ændret mit syn på egen børn, men jeg takker simpelthen de højere magter at jeg er så heldig at få lov at følge denne her dejlige lille dreng og ikke mindst være en del af hans liv (og hans fars selvfølgelig)  Ja langt blev det   men det var ihvertfald alle de overvejelser jeg gjorde mig, håber du kan bruge det og held og lykke Katja
Jeg undrer mig over jer der ikke kan lide bonusbørnene fordi de opfører sig forkert. De er jo et resultat af jeres mands opdragelse. så er det da godt i finder ud af, at i ikke passer sammen, inden i får jeres egne børn. Jeg er selv bonusmor, til en lille pige på 7 som jeg elsker overalt på jorden. Vi havde også problemer i de første år, med en mor der troede hun kunne "styre" slagets gang. Det krævede to ture til statsamtet, en om besøgstid og en om ferier. Efter det er det hele blevet meget nemmere, der er egentlig ikke noget at diskutere om. Jeg kan ikke forstå i lader hende få nogen som helst indflydelse på jeres forhold. Det lyder mere som om der ikke bliver snakket nok i forholdet mellem jer og jeres mænd. Han kan jo bare sige fra, han behøver jo ikke smse med hende hele tiden, der er trods alt ikke så meget der skal arrangeres hvis de skal hentes fx. torsdag og afleveres mandag. Så er det jo som det er.. Stakkels stakkels børn, de har jo alstå ikke valgt at få jer ind i livet. jer der ikke kan give børnene en morgenkrammer i sengen helt ærligt´!!. Ville du ikke selv som barn føle dig rimelig afvist hvis du havde krammet din mor og hun så bare havde rejst sig op og var gået. Selvfølgelig har barnet en mor og en far, men børn har altså en evne til at være meget åbne og elske ubetinget. De tænker ikke så meget blodlinje. De er jo hos dig ligesåmeget som de er hos deres far, så hvis du er åben og elsker ham nok til at turde lukke dem helt ind, ser de dig jo som en ekstra forældre. Jeg havde ikke troet det selv, og havde da også en forestilling om hvordan en familie skal være, men kærligheden vælger for dig, og hvis du vil have en mand med børn må man være villig til at elske dem.. Jeg elsker min papdatter utroligt højt og kan slet ikke forestille mig et liv uden..
Er der nogen der ved hvor man evt. kan få fat på en billig sulky til en lille pony i jylland? Syntes dem jeg kan finde er rimelig dyre. og det er jo kun for sjov jeg vil prøve at tilkøre min lille pony på 105. så vil ikke ud og ofre flere tusinde kroner. Er der nogle træningsstæder man kan henvende sig som måske har nogle gamle brugte sulky´er til at stå?
... så skal du gøre dig selv den tjeneste at ofre de penge der skal til, for at få noget solidt og sikkert udstyr. Det sjove går af det, hvis I forulykker undervejs, fordi grejet er for gammelt/nedslidt. Hilsen Sif
Jeg forstår ikke,der er nogen,der er misundelig på mennesker ,der får førtidspension. De sku selv prøve det,intet socialt netværk,lyset bliver slukket i dine øjne,og langsom bliver ens personlighed og livsglæde,taget fra en,samtidlig med at du har mange smerter i dagens 24 timer,og de kan ikke fjernes. Hvad har man så at være glad for,måske den hest,man har,som holder dig oppe,gør dig glad,trods dine smerter og til tider triste liv uden glæde. Ens hest er,måske den der holder lyset tændt i dine øjne, selvom man ikke kan ride så tit,og det gør ondt,nårdu skal strigle eller rykke man. Vil nogen så stadig påstå,at det er fedt at få førtidspension,når man som jeg har haft brystkræft,fjernet det ene,har konstant ondt i arm og skulder,plus mange andre sygdomme. Jeg har et eneste ønske tilbage i livet,at kunne finde en sød pige/dame der vil hjælpe lidt med at ride min hest,og mig som rytter. Ps Min hest holder mig i live,og jeg tager ikke på ferie og nyt tøj,men undvære gerne og køber hellere foder til hesten,den er det kæreste jeg har.
nogen der er misundelig??? Er lidt i tvivl om, hvad formålet er i dit indlæg udover, at du tydeligvis har det svært pga dit helbred. Og det er også helt i orden at have det sådan, for det er jo ikke en sjov situation du er i. Jeg vil dog sige, at førtidspension altså ikke er ensbetydende med, at man ikke kan have et socialt netværk, at ens personlighed og livsglæde bliver taget fra en og at ens øjne bliver slukket. Jeg kan godt forstå at smerterne afholder en fra at deltage i mange sociale sammenhænge, samt at du jo selvfølgelig ikke kan opretholde set sociale netværk, som man mange gange har på sin arbejdsplads. Men man må så prøve at søge andre veje. Det kan f.eks. være at man kan holde ud og strikke et par gange om ugen og så må man søge det sociale netværk derigennem. Eller som f.eks. i dit tilfælde gennem hestene og ridningen. Selvom man modtager førtidspension opretholdes ansvaret for eget liv jo stadigvæk, herunder ansvaret for at søge socialt samvær m.m. Det kommer sjældent af sig selv. Nogen kommuner har gratis kurser om mestring af varige lidelser. Det kunne måske være en idé at undersøge, for må indrømme at det ikke helt lyder som om, at du har affundet dig med situationen endnu (hvis man da nogensinde kan det). Men lægger specielt mærke til, at du skriver, at du nærmest kun har hesten at være glad for. Det tror jeg ikke er rigtigt, men du kan måske bare ikke se andre ting lige nu. Og hvis det virkelig er det eneste du har at være glad for, så skal du enten dyrke den noget mere eller ud at skabe dig andre ting at være glad for. Og jo, jeg ved godt at dine smerter begrænser dig, men der er altså mange fantastiske ting her i livet, som er ganske smertefrie. Eller i dit tilfælde, på et minimum.
Jeg tror ikke folk er misundelige å os der får ftp, de er bare skeptiske, om man nu også har fortjent at få den ftp. Mange ser en og tænker h*n kunne da sagtens arbejde hva faen får de pension/mine skattepenge for? En del af dem der fik den tilkendt før 2003 fejler jo ikke en skid, og mange har job ved siden af deres ftp, da der for dem gælder helt andre regler, derfor ser mange skævt til ftp´ere. Men idag får man den jo ikke tilkendt før man halvvejs ligger med et ben i graven, så der er sq ikke nogle der snylter sig til den mere. Det er jo op til en selv om man vil miste livsgnisten når man får ftp. Selvom man har ondt kan man sagtens have et indholdsrigt liv. Hvis du er ked af at gå alene hjemme, så snak med kommunen om du må tage 1-2 timers skånejob op ugen, alt efter hvad du magter. Eller noget frivilligt arbejde, fx røde kors osv. Men husk og snak med kommunen om det først  Mit liv er abslolut ikke gået istå efter jeg fik min, tværtimod, for nu har jeg overskud til at være der for min familie og venner, istedet for at slide mig op på jobbet, og ikke orke andet end sofaen/sengen om aftenen.
Hvad mener du med at folk der har fået tilkendt førtidspension før 2003 ikke fejler en skid??? Tror ikke der er specielt meget belæg for sådan en påstand. Og har du så ikke den selvsamme nutidige holdning til førtidspensionister, som du selv kritisere???
Gitte selvfølgelig er der nogle af dem fra før 2003 der fejler noget   men der er sørme også mange der får deres pension og arbejder mange timer hårdt ved siden af. Jeg kender flere af slagsen. De arbejder så bare sort så det ikke bliver oplyst. Sådan lige hurtigt så har jeg kendskab til de første 4 der arbejder på den måde. De 2 af dem har ikke nogen egentlig diagnose, det var bare nemmere at placere dem på ftp, end at blive ved med at have dem i kontanthjælps systemet. før 2003 var det meget nemmere at få tilkendt end det er nu. Jeg vil såmænd ikke sige jeg kritiserer, jeg fortæller bare hvad jeg selv har oplevet. Men jeg tror nok vi 2 har diskuteret det før, og du tror så vidt jeg husker heller ikke på at folk bliver behandlet som "#¤% i systemet undskylder på forhånd hvis jeg tager fejl af dig og en anden