Før i tiden havde jeg præcis samme holdning til selvmord som trådstarter, også selvom jeg i en kort periode følte mig presset derudaf. I dag deler jeg mening med Illum og de andre, og synes egentlig Illum skriver det hele meget smukt! Jeg har selv haft selvmord meget tæt inde på mig og husker den første smertefulde tid, der var fyldt med spørgsmål, men husker bestemt også den langsomme process hvor man finder accepten af hvad der er sket og egentlig også når frem til at det var vedkommendes valg uanset hvad. Selvfølgelig ville vi have elsket en anden løsning men sket er sket og så må man finde en måde at leve med det på. En ting er sikkert personen, som gjorde det har endelig fået fred for sine problemer og derudover har både familien og de nære venner jo egentlig også "fået fred" for de bekymringer som har været forbundet med den person som begik selvmord. Husker en samtale med venindes forældre få måneder efter hendes selvmord, hvor begge gav udtryk for at de savnede deres vidunderlige datter konstant. Men på samme tid var de lettede over ikke at skulle tvinge hende ind på den psykiatrisk skadestuen når tingene havde udviklet sig og det at de nu ikke længere skulle spekulere over hvornår opkaldet om at deres datter havde begået selvmord kom. Jeg er nået dertil hvor jeg ved at beslutningen om selvmord er en persons egen beslutning, og den må vi acceptere, men jeg har også en erfaring der siger mig at de som taler om det åbent ikke går hele vejen, for det ønsker de reelt ikke, tværtimod er det et desperat råb om hjælp/psykisk terror (når truslerne gentages hyppigt for at personen kan få sin vilje. mvh Mie
og et selvmord er jo et valg, som ingen andre end den som gør det, kan tage eller lade være med at tage. Jeg er ret så ening med Illum i det hun skriver, selvom jeg stadig, og sikkert altid et eller andet sted synes det er kujon agtig, fejt og alt muligt andet mindre flatterende. Jeg har haft selvmord ret tæt inde på kroppen. En der har gjort det, hvor resten af den nære familie var knust, og bebrejdede sig selv at de ikke gjorder noget, som de jo i princippet ikke havde den mindste chance for at gøre anderledes. Og derfor synes jeg det er kujon agtig, fordi man som efterladt næsten uundgåligt komer til at stå med en masse spørgsmål, om hvorfor, hvordan og hvad kunne jeg have gjort anderledes. Jeg er udmærket klar over at dem som gør det ikke tænker så langt, for de tanker kan ikke være inde i deres hoveder, sammen med alle de andre frustrende tanker de render rundt med, og som sikkert er grunden til det valg de tager. Måske er det mig der er egoisktisk fordi jeg ikke der lader dem bestemme over deres eget liv. Og derfor er jeg ligesom med så meget andet for og imod. For selvfølgelig er man i sin gode ret til at bestemme over sit eget liv, om man vil leve det eller ej, høre jo med i den katagori også. Men hvor ville det bare være skønt, hvis en snak og et knus kunne gøre en forskel, ( hvilket i nogle tilfælder kan) så er jeg sikker på vi alle gerne ville give andre et knus og et par minutter+ af tid til en snak der redder liv. Jeg er helt enig, i den med at når et offer, eller en som vælger livet fra, kan give de pårørende ro. Når først man er væk, er bekymringerne og afmagten jo væk, og erstattet af sorg og savn over at have mistet en som man holder af. Det er den samme følelse man måske har efter at ens kære ligger for døden af sygdom. Livet stårpå stand by fordi man bare venter på det uundgålige. Men vil gerne beholde vedkommende for evigt, men man vil også gerne at de slipper for smerten og får fred. Og når det sker, og sikkert først når, kanman leve sit eget liv til fulde igen, og komme sig over smerte at have mistet.. Jeg har haft nogle tæt på som har truet med selvmord, især yndet over telefonen. Og jeg ved at dette er et råb og hjælp. Men jeg bliver så vred så vred. For dem som gør det, gør det jo for at få hjælp. De gør det overfor dem som de ved holder meget af dem, og som de ønsker, og tror kan hjælpe dem. Men at skrive eller sige sådan noget gennem en telefon er bare så meget no go, som det kan blive i mit univers. Jeg hjælper gerne alt det jeg kan, men jeg vil ikke, og kan ikke akseptere et så "latterligt" råb om hjælp som trusler om selvmord pr telefon er. (ja ja forstå mig ret) Men jeg bryder mig ikke om at bliver stillet i en klemme, hvor jeg enten vil føle mi glidt taget ved næsen (og selvfølgelig lettet) hvis jeg styrter frem til vedkommende og man bares sidder der og egentligt gerne bare vil snakke fordi man har det ad H til, og ellers kommer jeg måske forsent og vil stå i siturationen og bebrejde mig selv hvorfor jeg ikke kom hurtigere. Tilgengæld vil jeg gerne kommer springende med det samme hvis man har det ad H til. Men trusler om alle mulige skader på sig selv, er nok et råb om hjælp, men ikke et råb jeg høre og kommer farende for at hive pistolen ud af hånden på vedkomende af, men mere et råb jeg høre, og jeg så kan spørge om jeg skal hjælpe med at trykke. Jeg vil ikke så i den situration igen at jeg bliver brugt og udnyttet fordi jeg er for go af mig, (som min mo ville have sagt). Men jeg er ikke blind for mine omgivelser, og ved godt når nogen har det skidt, og mere trænger til et knus, og et ordentligt (kærligt) spark i rumpetten til at se længere end til sin egen næsetip. Og forhåbeligt få noget hjælp til at lære at takle alle de tanker inde i vedkommens hoved, som ingen rigtig kan sætte sig ind i, men som helt sikkert er grunden til de frygtelige selvmord som sker. Så til de som har nogen tæt på, som har det skidt med sig selv, eller bare skidt, hjælp dem det I kan, få evt råd fra proff om hvad I kan gøre og ikke kan gøre. Lad aldrig nogen sejle deres egen sø, og lad aldrig en der har begået selvmord give dig skyldfølelse, for det er deres liv, deres valg. Til jer der har det skidt, jeg ved det er nemmere sagt end gjort. Men be eller søg hjalp, ingen skal tage til takke med et liv som er uudholdeligt. For langt de fleste kan der hjælpes, men desværre kan ingen andre end dig selv gøre den store forskel, hvor end vi der står på sidelinjen gerne vil. Hvis et oprigtig knus fra hjertet kan hjælpe je rog andre, så kom til mig, jeg deler gern eud med dem. Men true med selvmord til mig, og ikke face to face, den magter jeg ikke..
enig 
Jeg sagde ikke et kvæk til nogen, jeg hadede at jeg var blevet opdaget, tænkte: "Jeg kunne ikke engang finde ud af at slå mig selv ihjel - sikke en taber - Jeg prøver sgu bare igen, når de har lukket mig ud!" men idag er jeg da alligevel glad for at nogen tog sig af mig. I dag sætter jeg pris på livets op og nedture. Men jeg vil give Kalaki ret... Selvmord er ikke noget man bruger for at få sin vilje eller opmærksomhed! S elvmord er en aller aller aller sidste udvej for nogen mennesker der har så ondt i livet, psyken, fysikken, etc. at de simpelthen ikke kan klare mere og er det så ikke bedst at give dem lov til at få fred? Jeg er sikker på at jeg havde været en "glad død" det er et tilfælde, at jeg i dag er en "glad levende"... Hvis I forstår.
Jeg er glad for at høre at du er en glad levende, og jeg forstår til fulde hvad du mener. Man skal ikke forstå mit indlæg sådan at jeg tager afstand for folk der truer, eller folk som gør det. Men det er stadig noget som berøre andre og dem selv dybt, på den ene eller anden måde. Jeg tror ikke at flertallet af dem som truer, begår selvmmord. Hvilket nok også er grundet til at jeg bliver så gal som jeg gør når nogen gør det. For i stedet er det jo "bare" et KÆMPE RÅB OM HJÆLP. Og hvem vil ikke gerne hjælpe dem som har ondt på enten den ene eller anden måde. Jeg kan ikke sætte mig ind i hovedet og mærke eller tænke de tanker som den syge har, jeg ´kan heller ikke sætte mig ind i smerterne de føler på den ene eller anden måde, om end jeg gerne vil. Mne jeg kan hjælpe på den bedste måde for mig, ved at være der altid, men også at vise hvor grænsen er, så man ved hvor manhar hinanden. Jeg ved ikke om dens syges hoved tænker at det er "nemmere" at sige jeg springer ud fra storebæltsbroen, end at sige, hjælp mig, jeg ved ikke hvad jeg kan finde på, ved mig selv eller andre. Måske kan de ikke rumme de tanker, jeg ved det ikke. Det gør ondt på mig når jeg tænker på folk som har det svært. Men min smerte er min, og deres er deres, hvorr end vi sikkert alle gerne vil fjerne den fra hinanden. Trusler eller det faktisk at gøre det, er som Vassen skriver ikke en magt kamp, mellem dem og os (hvis man kan sige det sådan) De ønsker ikke at "vinde" noget, det skulle da lige være "friheden" fra alt det der gør ondt, men ikke friheden for alle dem som holder af, for de er sikkert ikke i deres hoveder. Og jeg tror ikke man har det skidt fordi man gerne vil, men fordi man ikke kan finde vejen ud af sin smerte.. Og det man skal have hjælp til, er en stifinder som kan hjælpe dem på rette vej, så livet igen er værd at leve.. For livet er jo værd at leve, hvis man kan...
For mig er man ikke forpligtet, fordi man har fået et liv givet... Dermed sagt, at jeg har dyb respekt for de mennesker, som ikke orker mere, af en eller anden grund. At jeg så ikke kan forstå, at der ikke findes blot ét lyspunkt, som man kan gribe i, og tro på at det kan blive bedre, det er så min egen personlige holdning til livet. Men respekt for dem, som vælger den beslutning. Mit eneste ønske for alle er, at man vil gøre det så humant som muligt, skriv et brev til dit barn, dine pårørende eller hvem som har brug for at vide, at det er et dybt personligt valg, og ikke det enkelte menneskes "skyld"... Samt, sørg for ikke at ødelægge en tilfældig lastbilchaufførs liv, en togchaufførs (hedder det sådan?) eller andre, som uforvarende havner mit i denne forfærdelige situation.....
" Man tænker ikke - eller jeg gjorde ikke. Faktisk husker jeg, at det føltes som om jeg så mig selv udefra. Som om en anden tog styringen over mit liv. Det var en meget befriende følelse og et meget roligt øjeblik, hvor jeg kun kunne mærke den følelse af indre ro, der kommer når man har truffet en vigtig beslutning. De fleste er ikke i stand til at bede om hjælp eller også har de bedt om hjælp og er blevet svigtet/ føler sig svigtet af omgivelserne. Jeg vil godt lige understrege, at jeg har det rigtig rigtig godt i dag og ikke har nogen som helst intentioner om at springe ud foran noget eller på anden vis tage mig selv af dage! Jeg har fået en del PB'er og vil lige understrege herinde, at jeg HAR DET GODT.  Den eneste grund til at jeg skriver om egne oplevelser, er for at få mere fokus på, at selvmord ikke er en bevidst egoistisk handling, men en handling i desperation og afmagt.
Helt enig med Illum. Jeg har heldivis ikke selv haft selvmord inde på livet. Det eneste jeg synes er afskyeligt er hvis selvmordskandidaten vælger at ende livet et befærdet sted. Fx. hoppe ud fra et højhus og måske ramme nogen i faldet.
Jeg er nu heller ikke af den mening, at det er egoistisk at begå selvmord. Selvfølgelig er det tragisk for de efterladte. Vi bestemmer selv, hvad vi gør i livet og har også ret til at vælge døden.
Jeg har for kun 4 måneder siden været min nu ekskæreste utro. Jeg havde fortrudt det så meget, at jeg sad hver dag og fortalte mig selv hvor meget jeg virkelig hadede mig selv. Og har tit tænkt tanken "selvmord", men jeg fik den altid drejet ind på hvor højt jeg elskede min hest , så det er HELDIGVIS aldrig blevet til noget og det sker heller ikke, for jeg har det godt nu. 
bliver man syg, eller kommer ud for en ulykke såer det jo ikke vejen frem, bare at tage ens eget liv. Ikke fordi jeg ikke kan forstå det, hvis jeg feks havde kræft, og havde fået af vide at der kun var en vej. Jeg har set elt tæt på hvad den sygdom kan gøre ved en, og fremfor at dø langsmt om smerteful, kan jeg godt acceptere at man ikke rker den fremtidsudsigt. Derfor jeg ville ønske at der var aktivdødshjælp herhjemme lovligt. Dette er så en hel anden snak, men mon ikke også det ville gøre DØDEN mindre tabubelagt??? Men dem som siger at hvis de feks blev lammet fra den ene dag til den anden, ville de gerne dø, for så er livet ikke hver at leve... Det er simpelthen for nemt og hurtigt at give op.. Og magtermanikke med sine nærmeste og proff hjælp at se udover sine begrænsninger, og istedet se mulighederne, så er der nogen der har givet fortabt alt alt for hurtigt. Livet er altså andet end det at kunne gå. Og det mindste jeg synes man skal gøre, er at give det en tids horisont og som ikke det bliver bedre. Efter den tid, ja så er livet jo deres eget og det er døden selvfølgelig også, selvom jeg ikke er enig i deres valg.. Men nu sker de fleste selvmord nok ikke fordi man er blevet fysisk syg, men nok væsentlig oftere fordi man er syg i sindet, og ikke kan finde hoved og hale i livet. Og oveni er dem som de ønsker hjælp af, måske ikke i stand til at hjælpe på den måde de ønsker, og dem som skal hjælpe ved ikke hvordan, og trækker sig i stedet væk, og fordi konfrontationen virker skræmmende på den "raske".. Der bliver tit sagt, at man skal have et godt helbred for at være syg, og det er nok meget rigtigt, om end det er ret så grotesk. Et brækket ben er jo for alle til at tage og føle på, men ondt indeni, det er ski en svær størrelse, som ikke er til at have føling med, for andre. Der bliver flere og flere som får depressioner, ja selv fædre for nu fødselsdeprssioner. Det lyder jo for en "normal" som jeg, helt hallo   , men hvorfor bliver der flere og flere som ikke kan overskue livet???? Sætter vi alle for store forventninger til os selv, og hinanden og hele tilværelsen, eller er vi for pivet, og bilder os selv ind at vi er syge (hvis man altså kan det), eller racer vi bare derudad, og glemmer det vigtigste, nemlig hinanden, og derfor er vi ensomme ssom aldrig før, trods det at vi aldrig har været flere på denne jord end nu... Jeg tror på det sidste. Jeg tror mange har nok i sig selv, men samtidigt ønsker man at være med i fællesskabet, og bliver det hele ikke som i en af moddekatalogerne ja så er vi kikset, og går ned med et brag.. Og så skal man altså have hjælp, enten af en god ven, manden, konen, mor, far eller en eller anden læge, til at finde ud af at livet er andet end modetøj, designmøbler og solbrun hud.. Livet er når himmel er blå, og solen skinner, eller når regnen vander græsmarkerne og hestens vinterfoder er sikret, når man fryser og kravler under dynen med manden, og ikke bare brokker sig over at fyret er gået ud. Lær dig selv, dine børn, og alle omkring dig, at alt godt nok ikke er lyserød, men lysegråt og sort er også farver som kan være smukke, når man blander dem med alt det lyserøde..  Igen jeg fordømmer ikke dem som ikke magter livet, men jeg synes heller ikke der er noget smukt eller godt i det valg. Men det er et valg som kun de selv kan vælge eller fravælge
7 år siden drak min onkel sig ihjel,efter at hans mor/min mormor døde,derefter begyndte han og drikke ,og blev fyret,og skilt efter 30 år,dengang var det meningen at der skulle komme nogen og hjælpe men han blev forladt,i sin lejelighed,til sidst.   jeg har også tit tænkt på selvmord,på grund af depressioner,som jeg får medicin for nu,men hvis der nogen sinde skete min mor noget ved jeg faktisk ikke hvordan jeg skulle kunne leve videre,hun er det sidste jeg har,da min far og alle mine bedsteforældre døde,for 12 år siden,men jeg ville helst ikke undvære min dejlige fjordhest,ham elsker jeg jo også