Ja, så sidder jeg her igen? i vildrede, frustreret, fortvivlet, vred, forvirret, grædefærdig - alt sammen på én og samme gang. Fortvivlelse er nok den følelse, jeg mærker mest, for jeg aner ikke, hvad jeg skal stille op. Hver gang jeg når til det, jeg tror, er en afklaring, så tvivler jeg alligevel. For det er ikke så nemt, som det kunne være dejligt at gøre det til. Nå, som sagt, er det ikke bare ét problem, men nærmere et mønster efterhånden. Jeg er gift med min mand på 6. år; vi har kendt hinanden i 15 år. Sammen har vi to skønne dejlige børn på 5 og 3. Vi har haft gang i ombygning af vores hus stort set i den tid, vi har haft huset; dvs. ca. 7 år. Sidste år begyndte min mand (langt om længe) hos en psykolog, som han kom hos ganske få gange, og sådan sluttede dét så igen; det havde han intet ud af (hans egen udlægning). Mit eget problem er så, at jeg føler, at jeg bliver skældt ud på over de ting, jeg foretager mig, der ikke lige falder i hans smag. Sådan er det sikkert ikke helt; men sådan føles det. Faktisk er det efterhånden sådan, at jeg kan mærke, at maven trækker sig sammen, når han fx går ned ad trappen fra førstesalen, fordi jeg forventer, at der måske kommer et udfald over et eller andet, som jeg sjældent synes, at jeg kan forudse. Jeg kender alt til hormonbetingede udfald, som man ikke selv kan styre - dem har jeg selv haft over for ham før i tiden. Men dette er anderledes, og uden for nogen fast cyklus og uden noget forvarsel, som jeg kan genkende. Selv om det jo sikkert er et eller andet samspils-halløj, der er gået galt forinden - eller noget jobmæssigt, som jeg ikke kender til. Jeg bliver ikke slået, og det er heller ikke sådan, at jeg ikke kan svare igen. Men jeg gør det sjældent, for der kommer aldrig noget konstruktivt ud af det. Og her sidder jeg så igen og forsøger at retfærdiggøre de tanker jeg har? For gennem de sidste 2-3 år (måske flere) har jeg følt mig fanget i dette her. Ikke fordi jeg ikke kan gøre, som jeg har lyst til, for det er klart, at når man er i et forhold med børn, så skal man tage hensyn til hinanden og til børnene og være enige om, hvordan man gør og hvilke friheder man kan tage sig. Nej, det handler mere om, at uanset hvad jeg gør, som ikke foregår herhjemme, så er det en belastning. Når vi tager snakken, er det oftest mig, der tager initiativ til det. Og det bliver af ham oftest taget som en slags angreb "du er forkert", selv om jeg virkelig ikke mener, at det er ham, der er problemet (men en del af det). Men uanset hvordan jeg får det formuleret, er det altid sådan det er blevet forstået. Jeg ved ganske udmærket, at vi er to om at have skabt denne situation, og min del af ansvaret påtager jeg mig selvfølgelig (selv om det selvfølgelig kan være lidt svært at se sin egen rolle i alt dette her og se, hvor man selv skal ændre sig, når man står med fødderne plantet lige midt i det). Men det seneste års tid har jeg ikke rigtig taget initiativ til at snakke - og han har heller ikke. Der er et par gange faldet en bemærkning fra ham om, om det bedste for børnene og os ikke var at stoppe? og så nåede han ikke at sige mere, før en af ungerne afbrød eller der skete et eller andet. Jeg har nået at svare en enkelt gang, og dér blev det ikke hørt. Til gengæld har jeg så nævnt nogle gange, at vi måske burde sætte huset til salg, så han kunne få den lejlighed, han hele tiden siger, han meget hellere ville bo i. Sidst spurgte han, om jeg da gerne ville dét. Mit svar var nej. Og så var vi færdige med at snakke om dét. Jeg har lidt på fornemmelsen, at vi begge er kørt fast i dette her, og at ingen af os tør tage skridtet til at sige, at vi måske burde slutte det - sætte huset til salg og flytte hver til sit. Selv om jeg gennem de seneste uger er blevet mere og mere sikker på, at det nok er det mest rigtige for MIG, selv om der er et hus til salg, der (tror jeg) er helt perfekt til MIG, og jeg fik en åben mulighed for at få det sagt i går, så lod jeg alligevel være. Jeg har to dejlige unger, som trives, som er glade (det meste af tiden), og som jeg bare slet ikke kan overskue, hvor ender i dette her. Jeg tror, at både min mand og jeg kan finde ud af at lave en ordentlig ordning med børnene, men for dælen, hvor kan jeg bare slet ikke overskue at se dem sårede - at se dem finde rundt i vores roderi. Det er svært, når forældrene slås, men det er også virkelig svært alligevel. At skulle deles mellem to hjem, at skulle flytte og så videre. Og hvor vil jeg hade mig selv for det, hvis jeg bliver skyld i, at de ikke længere er glade børn. Jeg ved godt, at der heller ikke er nogen garanti for, at de fortsætter med at være glade børn, selv om vi fortsætter i samme dumme trummerum. For ungerne ved da godt, at jeg tit er ked af det, selv om det ikke er noget jeg går og udstiller en masse, når de er der. Det er slet ikke til at bære, når den 3-årige, som han gjorde i dag, sætter hovedet på skrå og kigger på mig og siger "dig ik' ked af det, Mor?". Så her sidder jeg igen og kan stadig ikke finde ud af, hvad jeg skal gøre og hvordan jeg gør det. Og hele tiden håber jeg på at øjne en åbning et sted for, at alt igen kan blive godt. Et sted, hvor jeg kan se, at der er NOGET tilbage at kæmpe for. Men hver gang jeg tror, jeg har øje på noget, sker der et eller andet som ødelægger det for mig igen. Jeg ved godt, at ingen af jer kan sige mig, hvad jeg skal gøre. Det er en beslutning, som kun jeg kan tage. Men det kunne nu være meget rart at høre om andre, der har stået i samme situation og høre, hvordan I er kommet ud af det - og hvor I er henne lige nu, uanset udfaldet. Tak, fordi I læste med så langt... 
Sikken en situation du er havnet i. Jeg ville ønske, at jeg kunne sige noget klogt, men jeg ved ikke hvad jeg skal sige. Ind imellem må man følge sin mavefornemmelse og hjerte, selvom det ikke er nemt. Selvfølgelig er forhold ikke altid en dans på roser - slet ikke med ombygning, hus og børn. Men man skal alligevel være glad størstedelen af tiden og føle sig hjemme. Hvis hjemmet bliver et sted der ikke føles som et fristed, så er det på tide at der sker noget - samtale, handling whatever. Jeg ønsker dig alt det bedste... Tanker herfra, Stine
og så tage den store snak med manden. Fortæl ham at du synes det går skidt fordi sådan og sådan og at du reelt har haft tanker om hvorvidt det var bedst for jer begge at gå hver til sit. Sig at du ikke ved hvad der er rigtigt og hvad han synes. Gør ham klart at du mener det. Hvis i synes i skal blive sammen så fortæl hinanden ligeud hvad det er i savner. Feks at blive set og værdsat. Små erkendtligheder på den ene og den anden måde, en ugentlig voksentid hvor i fast snakker sammen uforstyrret en time,han skal komme tidligere hjem fra arbejde, du skal holde op med at .... Der skal ryddes helt op selv om det er træls. Og i skal høre efter hvad hinanden faktisk siger. Når i så begge to har fremlagt helt klart så skal i endelig vælge om i vil blive og kæmpe og yde det ønskede eller om i vil vælge at det kan/vil i ikke og så er den beslutning jo truffet. Det er et træls dødvande du/i vader rundt i og om den ene eller anden løsning er lykken ved jeg ikke men efter en uændret tilstand over et år bliver du nok nødt til at tage et initiativ og lad ham ikke slippe før i har snakket det godt igennem. Og uanset om i vælger det ene eller det andet så har i en god chance for at blive gladere end i er nu. Mvh Tina
Jeg synes, det lyder som om, at I begge har brug for hjælp udefra - HVIS I bliver enige om at fortsætte sammen. Parterapi? Det kan hjælpe jer til at finde ud af det sammen - eller måske til at finde ud af, at I ikke skal være sammen. Med hensyn til børn, så er der ikke noget mere forfærdeligt - synes jeg - end forældre, der bliver sammen og forbliver ulykkelige i et misforstået hensyn til børnene. Når jeg hører mine forældre fortælle (hver især) om deres ægteskab, bliver jeg glad og taknemmelig for, at de - endelig - blev skilt, da jeg var seks år. Det var heller ikke så sjovt, men det har helt klart været det bedste for os alle sammen! mvh. tina
helt enig med Tina. I skal have en parterapeut på. I er kørt så meget fast i jeres mønstre, at i sikkert ikke kan få en god konstruktiv snak mere. En parterapeut er ikke kun til for at redde et ægteskab, men kan også hjælpe med at finde ud af det modsatte på den gode måde. Held og lykke med det.
Først .. Det var da en trist og uheldig situation du er i .. Men jeg vil nu gøre en ting helt klart.. Som det bliver skrevet længere oppe, er der ikke noget værre end voksne der bliver sammen for deres børns skyld.. Da mine forældre blev skilt gik jeg i slutningen af 4 og min lillebror gik i børnehave.. De sagde det - vi blev kede af det - men så kommer man også videre.. I dag er jeg lykkelig for at de indså det bare ikke skulle være de to for evigt, for dine børn bliver altså endnu mere påvirket af hvordan dit humør er og hvordan dig og din mand opfører jer overfor hinanden..  Sæt jer ned og få en snak om det hele.. Bestem jer for om i skal prøve at få det til at fungere, snak færdig om det.. Gå til en parterapeut - se om han/hun kan hjælpe jer.. Og hvis i beslutter jer for at det ikke går, ja så er jeg ret sikker på det blver vildt hårdt, men jeg ved trods alt også at mine forældre er lykkelige nu og det altså er muligt at finde kærligheden igen.. Held og lykke frem over - og det lyder nu som om du har nogle skønne unger 
Jeg er ikke længere så overbevist om, at der skal en tredjepart ind over. For et år siden havde jeg sagt, at det ville være helt fint. Der var faktisk tale om det i forbindelse med psykologen dengang, hvor jeg havde sagt, at jeg meget gerne tog med - men det blev ikke til noget. Vi kan også godt finde ud af at sige, hvad det er, hinanden gør, som sårer/ gør usikker/ ... eller jeg kan i hvert fald; min mand siger ikke så mange ting i forhold til følelserne, det handler mere om handlinger, som han enten er irriteret over, som er ting, jeg ikke gør, eller hvad det end måtte være. Og det både kan og vil jeg gerne lytte til og gøre mit for at indfri. Jeg har ikke altid følelsen af, at han har det på samme måde. Ofte føles det som om det handler mere om at finde ud af, om jeg så faktisk vil gøre nok af det, som han synes er vigtigt, end om at forsøge at efterleve mine ønsker. Men det kan jo også være, at han ville sige nøjagtig det samme om mig. For mig handler det om værdsættelse. Og det er selvfølgelig svært for en, for hvem det altid hovedsageligt har handlet om begrænsninger - hvad man IKKE kan. Som er mere pessimistisk anlagt end optimistisk. Og jeg er så (som oftest) super-optimistisk i stedet for. Der er perioder med megen "fjendtlighed" - og så pludselig, som ud af det blå - så er alt godt, og alt det andet glemt. Så er der tilnærmelser - som der faktisk er lige nu - (og som jeg kan mærke, at jeg kan blive helt irriteret over, fordi jeg synes, at dét, der burde være midt imellem fjendtlighed og tilnærmelser, mangler fuldstændig). Det har jeg det virkelig svært med, og jeg har på fornemmelsen, at det faktisk er dét, der bliver udgangspunkt for snakken, vi helt sikkert får - enten når jeg får samlet mod til mig, eller når en af os bliver for irriteret/generet/ked af noget næste gang. For det ligger hele tiden og lurer under overfladen. Dette her med tilnærmelserne er så slet ikke nyt, for vi har talt om det mange gange, men ikke for nylig. Nej, jeg er faktisk ikke sikker på, at det er så simpelt, at jeg kan svare på, hvad det helt præcist er, der skal til for, at jeg synes, at det kører. Eller jo, det gør jeg måske nok; det handler om værdsættelse og råderum - ligesom sidst... Og det er egentlig ret store ting. Jeg er rigtig glad for, at I har svaret, for det er virkelig virkelig svært. Og det betyder især meget at høre fra dem af jer, der selv er skilsmissebørn. Det er jeg såmænd også selv, men er først blevet det i voksen alder. Og dér tror jeg sådan set, at mine forældre har haft for travlt med at finde nye partnere (de er begge gift igen). I hvert fald kan det somme tider virke som om de allerhelst ville være sammen, men det "må" de ikke, fordi de ikke længere er hinandens. Der var noget græs, der var grønnnere. Og det gamle græs er så lige så grønt nu, som det nye. Dét rumler selvfølgelig også i mit hoved, at det er en for stor smerte at skulle bære rundt på og se i øjnene hele tiden - at man har fejlet. Men livet er svært; og handler man ikke, har man ikke levet. Er det ikke sådan, det er?
hejsa. har været der....gjorde mine børn til skilsmisse børn og det må jeg leve med hverdag. men var i din situation...vidste at hvis jeg blev, var jeg ikke tro mod mig selv...og ja, livet er for kort og det skal leves til fulde. min kærlighed til min mand var der ikke mere- dog en stor respekt for den far han var og stadig er men han var ikke manden jeg skulle blive gammel med. i mange måneder havde jeg det som om, jeg stod for foden at et kæmpe bjerg af praktiske og følelsesmæssige udfordringer og jeg turde ikke tage det første skridt og sige....det er slut. men til sidst fandt jeg modet og den ene dag tog den anden og børnene blev og er siden hen blevet prioriteret først...og det vil de altid være. vi er alle kommet videre og ja, selvom det var verdens hårdeste beslutning så er det ikke en jeg fortryder....så det er muligt at komme videre, og kunne komme ud på den anden side som et helt menneske. mine børn er glade.....og trygge.....og det er jeg taknemmelig for hver dag- men det kræver at begge parter er indstillet på at snakke sammen og vide at børnene kommer i første række. sender masser af varme tanker.....og ønsker alt det bedste for dig og din familie. kh pernille
Sølvtøj! For hulen da, jeg har det somom jeg er faldet af en hest og har brækket ribbenet: Ikke noget med at grine, hoste- eller trække vejret- det gør nemlig avs. Og mit højre skulderled føles som om, der er hældt glasskår i det. For hulan! Bare lidt forårsrengøring af nipseskabet (og nipset)- og så nogen få timers pudsen sølv- og kobbertøj. Nå, men er der en måde at få sølv til at ligne sølv (fremfor niello/tin) igen, for folk uden tjenestepiger- og med arme af nedern? Det er virkelig et dumt tidspunkt: Imorgen skal jeg til dr. dyr med to katte, og jeg vil gerne spare taxierne, men spørgsmålet er, om jeg orker at køre mukkebik. (Og JA: Kattene skal "ordnes"   Nu jeg er pensionist, er det en ting, der er råd til (og energi), så nu skal de alle sammen ordnes. Det bliver 2 om måneden med de priser, min dr dyr har).
... og det har jeg, fordi vi i bededagsferien har kørt 3 konfirmationer. Derfor skulle ALT sølvtøjet på de fine seler jo skinne som katteskidt i måneskin  Jeg har tænkt på at anskaffe mig sådan en lille hobbyfidus (Dremel, tror jeg de hedder) med en bomuldsskive på. Mon ikke også den kan bruges på sølvtøj med lidt forsigtighed? For at pudsningen holder længe, skal sølvet jo gnides varmt - og det er sindssygt hårdt for sarte "kage-arme"  Hilsen Sif
Jeg har det hverdag, ikke grundet forårsrengøringen, nææ mine skulderled er bare slidt op. Smerterne holdes væk med smertestillende , for jobbet skal jo passes. det hjælper dog at holde ledene igang, for hvis der holdes fri, ja så bliver det endnu værer.
Er nu ikke specielt godt for mig, nu har jeg ondt i nakken- også.  Nå ja Dremel, den skulle være godt til en masse hobby-opgaver, jeg har nu mest set den brugt i forbindelse med case-modding.
Jeg pudser aldrig sølv. Jeg koger riglig vand. Tager noget sølvparpir i en balje pg hælder groft salt på og så kogene vand over. Så dropper jeg kort sølv ned i og vupti pudset sølv. Det skal derefter skyldes med koldt vand og så tørres over. Det er nemt.
Nu er jeg så heldig ikke have noget sølvtøj der skal pudses. Det er jo det der sker,altså at man får ondt når man laver noget uvant.Jeg har også sygdom i de fleste af mine led,og jeg ved hvor vigtig det er, at man selv om det gør ondt bliver ved med at bruge sig selv,ellers bliver det meget værre. Jeg gør som Inger og æder noget smærtestillende,for ikke om mit dumme kadaver skal styre hele mit liv,og så prøver jeg at lade være fokusere så meget på det.Ved det kan være svært men hvis jeg har ondt ved at lave en type arbejde,så finder jeg på noget andet at lave der ikke gør så ondt,så fylder smærterne pludselig ikke så meget mere. Selv personer som ikke har sygdomme i skelettet får jo ofte ondt når de laver noget uvandt,så man skal jo også passe på ikke give sin sygdom skylden hver gang kroppen brokker sig. Dorte.
Jeg gider ikke æde 6-8 piller om dagen mere, så skal jeg have meget mere ondt. Jeg har trappet ned siden min kvaste skulder for 2 år siden. (2x 4 piller pr døgn) Min lever har ikke godt af det. Pt har jeg ondt i musklerne af kulde.
Jeg er meget ked af at bo her i danmark. Jeg synes mange taler utrolige grove til hinaden og det er åbenbart normalt at råbe ad fremmed mennesker hvis man synes de gør noget forkert. Min dag endte med at blive en rigtig dårlig dag. Havde ellers besøg af min mor, og vi havde aftalt at gå en lang tur med hunden. Vi kører ud til et grønt område og går en tur. Vi kommer til en sø, og som i mange søer er der en and eller to, eller en blishøne. Min hund elsker at bade og der er ingen andre mennesker i nærheden, så han får lov til at hoppe i og shoppe rundt. Søen er temmelig stor, men der er engetlig ikke meget dyreliv, måske fordi det ligger op til en tæt befæredet vej, med kun et hegn i mellem, samt det meste af søen er meget mudret. Vi får øje på en mand som står og holder øje med os. Han står som en statue og glor på os, længe. Vi går lidt rundt om søen, og min hund shopper forsat i kanten eller svømmer lidt rundt med en pind i munden. Manden følger efter os. Min mor og jeg går derfra , men pludeslig kommer manden hen til os og råber " hvad fanden i helvede bilder i jer ind at lade jeres hund gå i vandet, i skræmmer alt fugleliv væk, hvis jeg ser jer igen kaster jeg sten efter jeres møghund " og jeg står bare helt paf og siger at der slet ikk er noget fugleliv og at jeg ikke kan se vi har genret nogen overhovedet , men han ladr mig slet ikk tale før han råber " hold din kæft , du kan lige våge på at tale til mig igen ( som om jeg er 2 år gammel, er altså en voksen kvinde, som går tur med min ældre mor ) og skulle jeg absolut lade min dumme hund bade, så kunne jeg køre til stranden ( han vidste åbenbart ikke at det er forbudt at have hunde på stranden i sommerhalvåret ) og så slutter han gudhjælpe mig af med at sige " hold op med at se så dum ud og forsvind " .......Jeg er simpelthen måløs. Intet mindre. Giver mig til at græde og kan slet ikke stoppe igen. Sådan nogle mennesker synes jeg der er lige lovlig mange af. Det er da dybt uforskammet at skabe sig sådan og tale sådan til andre, og min dag var helt ødelagt, blev faktisk bange for ham, han var virkelig truende. Det skal lige siges at det grønne område er til fri afbenyttelse og hunde er velkommen. Jeg synes genrelt tonen er blevet frygtelig og man skal åbenbart passe på med at bruge naturen. Eller gå uden for sin hoveddør i al almindelighed. Måske er jeg bare overfølsom, men sådan noget kan virkelig gøre mig ked af det, og ødelægge min dag.
Puha, det kan jeg godt forstå! Det ville også have ødelagt min dag totalt, - selvom man ikke BURDE lade sig gå på af den slags psykopater! Det er faktisk én af grundene til at jeg ikke har hund i dag, jeg magter ikke at blive råbt og skreget efter fordi den måske har lagt en @!#$ et forkert sted, badet i en sø, været løs på en mark, kommet til at lege med en anden hund osv. osv. osv. Hunde skal helst gå i en kort snor på et flisebelagt fortov, og sådan gider jeg bare ikke have hund. Forstår din harme, og forstår at du følte dig overfaldet, det ville jeg også have følt, @!#$ en idiot, desværre hjælper det ikke meget at konstatere at manden er en idiot for uanset hvad ødelagde han jo en god tur for dig og hele din dag. Virkelig trist - men jeg kender det kun alt for godt - fra dengang jeg havde hund.
sikke en opførsel... Hold da op  an godt forstå du føler dig overfaldet mon ikke de fleste havde gjort det
Sikke da en opførsel, den mand lagde for dagen. Kan godt forstå du følte dig truet. Men synd, sådan et fjols, skal have lov til, at ødelægge en hel dag (eller flere for den sags skyld) Mon ikke han havde fået det forkerte ben ud af sengen? Forstår ikke, at voksne mennesker, kan opføre sig på den måde. Måske han havde stået på lur, for at se på de mindre fugle, som du ikke lige havde set og at han så bliver sur over din hund muligvis skræmte dem væk. Ikke at det retfærdiggør hans væremåde.
at tale til hinanden på men nu er det det andet indlæg hvor du fortæller om konflikter du er løbet ind i fordi du har din hund løs.. Kunne du ikke bare tage den i snor, så var du fri for det.. Jeg ved godt at du har skrevet en masse om at din hund ikke kan "tåle" at være i hundeskoven men det er altså ikke resten af verdens problem og det berretiger ikke til at man må have den løs andre steder.. Fuglelivet er følsomt og især på den her årstid hvor der er reder og unger.. Så vidt jeg husker er det en spaniel du har - en jagthund og du har også skrevet at den har løbet efter harer på marken.. Fatter simpelthen ikke at du tør have den løs, jeg ville have det forfærdeligt hvis min hund pludselig stod med en ælling i munden fordi jeg ikke havde haft den i snor.. Summasumarum - tag din hund i snor og lad den kun løbe løs på steder hvor den slags er tilladt..
Ja selvfølgelig skal man tage hensyn til fugle livet, da de yngler i disse tider, men eftrsom søen ligger op til en tæt befærdet vej md kun hegn i mellem, samt det er en "åben" sø forstået på den måde at der ikke er tæt kratværk eller siv de kan yngle i, samt det meste er meget sumpet og mudret, så vi så faktik kun en and komme spankulrende fredeligt forbi. Tror næppe de yngler der. Man ser hvert fald sjælden fugle og ænder der. Jamen hvis han var sådan en glubsk rovdyr så ville jeg da hellre ikke have ham løs, men det er han heldigvis ikke. Fordi han løber efter en hare betyder det ikk at han tager en fugl i munden. Og fordi han gør af en kat i et træ så sure fru olsen kommer ud og skælder og smælder, betyder det ikke at han dræber hvert et levende væsen der røre på sig. Nu var han faktisk også i snor, undtagen da han shoppede rundt i søen. I øvrigt mener jeg på ingen måde jeg opfører mig uansvarligt. Han er såmænd bare en helt almindelig aktiv hund der kan de mest basale ting og lidt til og som reagere godt på indkald, men igen, han er ingen robot og der har til tider været en hare på marken han har løbet efter, og dengang med katten i træet. Men det er så vidst også de "skader" han har forvoldt. Jeg kender min hund og ved han ikke tager nogen dyr. I så fald burde min parkit, og mine kaniner som løber løs i min lejlighed havde været døde. Men de lever i bedste velgående. Han har aldrig rørt dem, har hellre aldrig i naturen set ham tage nogen eller noget. Jeg ved egentlig ikke hvorfor jeg sidder og forsvarer ham over for dig. Jeg ved jo hvem min hund er og kan selv i givne situationer vudere om jeg er til fare for nogen. Nej desværr kan man ikke bare tage hunden i snor og være fri for det. For min oplevels er at det er helt normalt at folk taler frygtelig til hinanden. Så må de ikke tisse visse steder, så når man ikke at tage en høm høm pose op, før folk står og råber i døren og så når man ikke at sige " stop" før hunden står og gør af nogt og en eller anden bliver skræmt over min hund gør og så får man skidballe ovr det også. Havde alle problmern været løst ved at have min hund i snor ville det være dejligt, men sådan hænger det ikk sammen, og mange andre prolbmer ville komme til, hvis min hund aldrig var løs. Og mandens opførsel hører på ingn måde hjemme, det er jo næsten sygt at stå og holde øje med andre på den måde. Jeg føler mig ikke hjemme i det hr land. Kommer oprindeligt fra sverige, og efter sådan en oplevelse i sidst uge, bliver jeg frygtlig ked af det. Jeg ser mig selv som et almindeligt voksent hensynsfuldt mennekse, som nyder at gå i naturen og passe på den, samt at være sammen med min hund. Men desværre er naturen i DK ikke som i sverige. Her i dk er alt ejet af nogen eller noget og det der er tilbage må man næsten ikke bruge.