Har jo forsørgerpligt til du er 18 Er der ingen SOCIALE problemer fx. at du får bank eller går for lud og koldt vand, fordi dine forældre drikker alle penge op. Eller er de narkomaner, og lader deres venner fornøje sig, så skal du nok ikke regne med hjælp. Nej vel forstår de ikke hvordan det er at være 16, snart 17, det er der sgu igen forældre der gør SUK Sådan er det at være TEENAGER....SUK SUK. Find ud af at få talt med dem, de er vel ikke idioter bare fordi de er forældre....
Jeg har ingen erfarring med at flytte hjemmefra når man er under 18 - og jeg kender ej heller reglerne. Jeg var selv 20 da jeg flyttede. Det jeg lige tænkte på og som jeg vil nævne som en evt mulighed er om det er muligt at tale med en psykolog eller en form for terapi der kan mælge mellem dig og dine forældre - for det er tydligt du er frustreret over at de ikke forstå dig og du ikke forstå dem. Måske en der mælger imellem jer kan "oversætte" hvad hinanden siger tænker og føler. Det var bare lige en idé herfra.
Jeg flyttede hjemmefra som 16 årig, og havde det fedt... Det kan du også gøre, sæt dig ned og lav en beregning på, hvor meget det koster at bo, hvor meget du skal bruge, mad, forsikringer, tøj,røg, byture, tlf, internet og 1000 andre ting.. Overvej hvilket job du kan få, så du kan betale dine udgifter... Sådan gør man, om man er 16, 26 eller 36, ingen forskel der.... Og slutteligt, at i skændtes 1 gang om ugen, altså, når i skændtes 8 gange om dagen, så kom igen....
Til dit spørgsmål, ja den kan lade sige gøre. Du skal bare regne med at dine forældre må spytte i kassen for at betale for dit ophold med mindre du bliver mishandlet. Til det spørgsmål du ikke stiller. Alle har et anstrengt forhold til deres forældre som 16årig og nej, forældre kan ikke huske hvordan det er at være 16årig, men 16årige kan heller ikke klare hele verdenen selv. Hvad du burde gøre er at sætte dig med dine forældre og få en god samtale igang. Set regler for samtalen at det kun er en af gangen der taler i et roligt tonefald. Få talt ud om at du synes det er anstrengt og at du ønsker at det skal være anderledes. Åben op og vær ærlig. Hvis i ender med at skændes, så få blæst ud, gå hen for dig selv, tud ud, fald ned og gå tilbage og snakke om hvad der gik galt og igen, få talt ud.
Vil egentlig bare sige, at situationen ikke altid behøver være helt så spids som illum beskriver, førend der er hjælp at hente. Det kræver dog selvfølgelig, at der er problemer i hjemmet af en eller anden art, som kræver at der bliver grebet ind for at hjælpe alle parter. Jeg har dog endnu ikke hørt om nogen der fik økonomisk støtte, fordi de var 16 og ikke kunne med deres forældre! Men jeg flyttede selv hjemmefra som 17-årig, og fik udeboende SU allerede der. Men det handlede om mere end et par skænderier derhjemme 
Nu ved jeg ikke om du pt. går i 9. eller 10. ? Men ellers tag dit sidste skoleår på en efterskole!
Jeg har været til en psykolog og snakke om det. og det hjælper virkelig ikke. Hvis i nu lige skal have hele situationen så får i den her: Sagen er den at jeg har en storebror. Han er idag 28 år gammel, altså er der næsten 12 år imellem os. Han har ADHD/DAMP, han flyttede til en efterskole som 15 årig og har aldrig boet hjemme siden. Altså har jeg boet med ham i knap 3 år. Han har mange problemer i dagligdagen, han har intet arbejde og får et minimalt beløb udbetalt af kommunen hver måned. (Han lever for ca. 1300 kr. pr. måned). Hele problemet ligger nu i, at min mor er fuldstændig opsat på at jeg skal blive til noget, at jeg ikke må blive som min storebror der ligger og intet har at lave, selvom han gerne vil i arbejde. Derfor går al samtalen ud på min skole (jeg går i 10. klasse og starter i gymnasiet efter sommerferien) og skolegang. Jeg er ved at blive sindsyg af det pres som er blevet lagt på mine skuldre, og det at min storebror nu bliver brugt som et skræmme billede for hvordan jeg ikke må være eller blive. Det er ikke bare de normale skænderier der kører i min familie. Alle teenager skændes jo med deres forældre om, hvor meget de må drikke og hvor sent de må være ude. Sagen er at jeg respektere mine forældre, men det pres som går ud på at jeg ikke må blive sådan og sådan, gør at jeg konstant tænker over det. Jeg lever ikke i nuet, og det som jeg så skal koncentrere mig om (min skole osv.) kan jeg ikke koncentrere mig om fordi jeg hele tiden tænker på at nu skal jeg gøre det godt. Når det så ikke går godt, får jeg ikke støtte eller en hjælpende hånd, jeg får skæld ud og en mor der tuder, og fortæller hvor meget jeg skuffer. Jeg har forsøgt indtil flere gange at få det frem, men jeg bliver konstant afbrudt med at nu skal jeg lade være med at være flabet. Og som begrundelse for en masse ting bruger de "fordi jeg siger der" (hvilket i mit hovede ikke kan være en begrundelse for nogen). At bo hjemme tærer på min selvtillid og selvværd, men også for min uddannelse og min fremtid. -Emilie
Er der ikke en SSP'er, gademedarbejder, ungerådgiver el. lign. tilknyttet din kommune? Sådan een har vi her hvor jeg bor, og jeg ved han har været med inde som mægler mellem forældre og ung i sager som din. Ungerådgiveren er til for at tale DIN sag! Hvis der er en i dit område, så opsøg ham/hende, det kan helt sikkert kun anbefales.
går altså ikke ud på hvor meget man må drikke osv. For mit vedkommende, og mange af mine veninders, går det ud på at vi ikke ryder op. Ikke tager skolen seriøst nok. Altid laver fejl. Er egoistiske. Er meget trætte. Er meget forvirrede. Ikke gider kysse og kramme dem hele tiden. Ikke kan få lov at gøre det VI vil, på den måde VI vil. Og hvordan vi skal se ud, hvad vi skal bruge vores tid på og hvornår vi skal tage os sammen. (fx. når man kommer hjem med et 4-tal for en matematik-aflevering.. suk.) én gang om ugen? Rigtig mange (inkl. mig selv) ville ønske at vi kun havde ét skænderi om ugen.
Jeg flyttede hjemmefra da jeg var 18, næsten 19 år! Og det var ikke på grund af dumme forældre, men på grund af jeg havde en kæreste (som jeg stadig har) jeg ville flytte sammen med. Jeg tror ikke, ud fra de ting du siger, at du kan få noget økonomisik fra kommunen af. Det tyder jo ikke på at der er "problemer" i jeres familie, men at det mere drejer sig om teenager skænderier, med krav, forventninger osv.. Men hvis du virkelig vil, tror jeg du skal sætte dig ned og regne på det (for det er DYRT at flytte hjemmefra du skal købe alt; husleje, strøm, vand, varme, mad, div. småting (tandpasta, toiletpapir, shampoo, sæbe osv.) og alle de engangsbeløb mht.; vaskemaskine/tørretumbler, seng, sofa, sofabord, spisebord, køkkenting, opfyldning af mad osv.). Og så skal du simpelthen finde dig et job (dvs. ikke meget tid til dig selv mere hvis du vil studere ved siden af). Du skal gøre alt selv, vaske tøj, støvsuge, gøre rent, tørre støv af, betale regninger, lave mad osv.. Ja det er ikke altid nemt. Men håber da du finder ud af noget. Hvad enten det er det ene eller det andet. Mvh Moni - der gerne ville bo ved sine forældre engang imellem!
Jeg flyttede hjemmefra som 16-årig, da jeg gik på handelsskole.. Nu har jeg altid været rigtig stædig, så jeg søgte ikke om noget tilskud, men tog en hel masse arbejde efter skole og i weekenderne, og det løb helt ok rundt.. -nu delte jeg så også en 3-værelses lejlighed med en veninde der var 18, som så rent juridisk kunne stå for de der ting.. Det blir nok lidt problematisk, at gøre alene.. Men det går da helt sikkert ud over skolen at man er nødt til at arbejde så meget ved siden af.. -og havde jeg haft hest på det tidspunkt, havde det ikke kunnet lade sig gøre økonomisk..
selvfølgelig hjælp at hente i et ''velfærdssamfund'' som DK. SSP-Hvor min far arbejder tager sig af disse problemer, vel at mærke hvis de ikke kan løses derhjemme. Først og fremmest må alle parter, dig, mor og far, sætte jer ned i en rundkreds og snakke om problemerne. Kommunikation. Hvad føler du, hvad føler de osv. Og hvad kan DU gøre for at det kan gå bedre. Og hvad kan de gøre.
anbefales.. Jeg flyttede hjemmefra som 14-årig, få mdr. før jeg blev 15. Boede 1 år uden hjælp,hvor jeg tjente penge i en bager. Derefter boede jeg et 1 år i et hyberværelse, under tilsyn af en ungdomspension. Som 17-årig flyttede jeg på landet for at arbejde med heste. Min skolegang gik i stå og det var først som 30-årig, jeg fik en vidrergående uddannelse. Det var helt sikke ikke et let liv, og idag ville jeg ønske, jeg havde haft andre muligheder. Hvis du og dine forældre kan få hjælp at en psykolog,tror jeg, det ville være den bedste løsning for dig. Hvis du ønske et liv med en uddannelse,en hest mv., er det en super svær start, at flytte så tidligt. En efterskole lyder også som en god ide. Held og lykke med det Birgitte
Jeg flyttede selv hjemmefra som 16-årig.. Havde ikke problemer derhjemme, ville bare have mere tid med min kæreste, så flyttede ind hos ham, samtidig ville jeg have mig EGET! Fik så en lille lejlighed med fælles køkken og bad.. Arbejdede for at tjene til huslejen, og fik INTET hjemmefra eller fra kommunen. Det kan lade sig gøre, men der skal tjenes en del penge, hvis du både skal betale for hest, husleje, telefon, sjov, og ikke mindst MAD!!
Umiddelbart vil jeg ikke mene at der decideret er grundlag for at kommunen skal hjælpe dig. Men du kan da prøve at ringe derned og spørge. Jeg flyttede også hjemmefra som 16-årig. Jeg flyttede ind hos en kæreste og kort tid efter var jeg gravid. Der var ikke noget hjælp at hente hos kommunen til de forberedende ting til barn og heller ikke til forsørgelse, da det hørte under mine forældre. Prøvede at søge tilskud til babyudstyr og her var man meget uforstående over at jeg ikke kunne få hjælp. Men sådan var sagen altså. Så vi måtte klare os med det vi nu havde. Hvis du så absolut vil flytte og der ikke er nogen hjælp at hente må du søge fritidsarbejde og selv beregne på om det kan lade sig gøre at bo ude. Især må du overveje om det hele kan hænge sammen når du kommer på gymnasiet og der måske ikke vil være den samme tid til arbejde pga lektier. I stedet for at prøve at fortælle dine forældre hvordan du har det, har du så prøvet at lave et brev til dem, hvor du forklarer at det pres de giver dig, risikerer at gå ud over selvværd og skolegang? Så kan de evt. læse det en dag du er i skole eller ikke er hjemme, for så kan de fordøje det i ro og mag uden man skal skændes og diskutere. Jeg tror dog ud fra hvad du fortæller, at dine forældre kun vil dit det bedste. Selvom de måske ikke tænker over hvordan presset virker for dig, så vil de gerne at du får en god fremtid med mulighed for at have det godt. Jeg tror at den bedste løsning er at få snakket det grundigt igennem. Evt. have en mægler der kan styre hvis tur det er til at snakke, så ikke det hele kører op.
Min dreng flyttede reelt hjemmefra, da han var 14. Han flyttede til efterskole- og vi ga en 1200 kr pr måned til lommepenge og tøj. I dag er han 18- og flyttede til sin uddannelse som 16 årig. Jeg ville meget gerne kunne støtte mere- men jeg har ikke råd.
en jeg gik i 1.g med flyttede på kostgymnasium da hendes pap-mor fik tvillinger og hjemmet blev et rent helvede for hende. Det koster jo selvfølgelig, men det gav hende ro til at studere og gav hende den fred i hverdagen hun havde brug for. Jeg ved jo ikke om dine forældre har råd til den løsning. men det kan man måske snakke med dem om.
Hej HN'ere. Jeg har skrevet et indlæg inde på JHN for nogle uger siden (tror jeg), men kom til at tænke på, at der måske var større chance for at andre havde prøvet noget lignende, hvis jeg skrev herinde. D. 2. februar styrtede min verden sammen. Klokken halv tolv kom min mor og min bedste veninde grædende op på mit gymnasie for at give mig den dårlige nyhed. Min kæreste var død. Jeg glemmer det aldrig.. Jeg aner ikke hvor lang tid der gik hvor jeg bare sank sammen på gulvet og græd og skreg "NEJ".. Folk kom rendende til.. Det var som en tåge. Jeg tog hjem og ringede til hans mor. Vi græd en masse og hun fortalte mig, at de ville blive hentet med helikopter, og hun ville spørge, om de kunne hente mig også (de bor på Samsø, jeg ved Kalundborg på vestsjælland). På det tidspunkt vidste jeg ikke meget. Jeg vidste det var en trafikulykke og at to af hans kammerater også var døde, og at den fjerde i bilen var overlevet. Jeg fik bekræftet af hans mor, at det heldigvis ikke var nogen af vores vælles venner, der var med i bilen, så de andre kendte jeg kun af navn. Jeg blev nogle timer efter hentet med helikopter. Vi blev allesammen fløjet til Viborg sygehus, hvor vi fik lov til at se ham. Jeg lod de andre (hans familie - far, mor og tre søskende) gå først. Jeg ville være alene med ham, og det fik jeg lov til. Jeg vil ikke beskrive tiden derfra så detaljeret, da jeg i så fald aldrig bliver færdig. Jeg har set ham flere gange og fået tid alene med ham til at kærtegne ham, kysse ham og holde hans hånd, som jeg har gjort det så mange gange før. Det er ikke til at forstå, at han er væk. Selvom han lå der, helt gul og bleg, var det ikke ham. Han var kendt for sin livsglæde og sit smil, og da han lå der, smilte han ikke. Det gjorde så ondt. Han arbejde på flyvestationen i Karup, og det er derfor der er blevet gjort så meget for os pårørende. Jeg vil altid være taknemmelig for den hjælp og støtte vi har fået derfra! Ulykken har været meget oppe i medierne i starten af sidste måned. Det hele skyldtes en hasarderet overhaling fra en anden person. Han var igang med at overhale en hel række af biler i mørke (tidlig morgen), på glatte veje og rundt i et sving (!!!). Da drengenes bil (min kæreste sad bag i bilen) kommer rundt i svinget, ser de bare et par forlygter foran dem, og prøver at undgå. Da bilen rammer grøftekanten mister føreren kontrollen, og ender med bilen i modsatte vejbane, hvor en bil kører frontalt ind i siden på dem. Min kæreste sad i den side hvor bilen ramte dem. Tre af dem i bilen (dvs. ikke føreren) mistede bevidstheden ved det voldsomme slag, før de røg ca. 1½ meter ned i grøften med bilen. De døde kort efter redningen kom. Redderen der skar min kæreste fri fortalte, at han der viste alle tegn på at være blevet stærkt hjerneskadet. Han ville altså aldrig være blevet sig selv igen, hvis han havde overlevet. Det gør så ondt!! Jeg har snakket med føreren af bilen som overlevede med mindre skader. Han har det selvfølgelig ikke let, men han er stærk psykisk, og jeg håber på han kommer igennem det bedst muligt! Jeg er ligeledes tæt knyttet til min kærestes familie, som har været SÅ søde ved mig! Jeg har været med på lige fod med alle beslutninger, og var med til at tømme hans værelse på kasernen. Han fik den smukkeste begravelse, hvor SÅ mange var mødt op, på trods af den besværlige transport til og fra Samsø. Det er jeg taknemmelig for. Har aldrig set så mange blomster før. Jeg holdt en tale efterfuldt af vi spillede Mads Langer - "Fact-Fiction". Jeg har fået meget ros for både tale og sang siden, det bragte tårer hos alle. Han var et fantastisk menneske, blev kun 21 år. Han har fødselsdag i næste måned. Jeg er stadig ikke i stand til at gå i skole (3. g) eller leve mit liv. Jeg ser mine venner og hygger mig, men inderst inde er det hele et helvede. Jeg græder konstant, mest når jeg er alene, og kan ikke sove uden sovepiller (som jeg snart ikke må tage længere, da man kan blive afhængig). Det hele føles meningsløst nu. Han var virkelig ikke bare en "teenagekæreste" - han var den jeg ville og skulle leve resten af mit liv med. Det var ingen der kendte os i tvivl om! Han var det mest fantastiske menneske, elsket af alle der mødte ham for sit gode humør og sin fantastiske humor. Morten, jeg vil altid elske dig. Hvil i fred. Vi ses en dag, det håber jeg i hvert fald inderligt på <3 Lidt billeder:   ^Os to til jul i tivoli i december <3   ^Os to i Djurs Sommerland i sommers.   ^Min dejlige, men trætte kæreste, i min seng <3   ^ Et billede fra hans mobil. Jeg syntes det var så dårligtden dag han tog det, fordi jeg så tosset ud. Nu elsker jeg det. Det siger mere end ord!   ^En mindetatovering jeg er gået igang med. Der står: "1987-2009, M, Hanging by a Moment" -det var vores sang, som betyder utrolig meget for mig.   ^Os to til grøn koncert i sommers. Det billede har han haft på sin MSN lige siden <3   ^Det fjollehoved han var <3   ^Så glad så han ud når han skrev med mig. Undskyld de mange billeder, men det er svært at vælge. Julie