Bokmål: Når det sies at museene må fornye seg, stusser jeg litt. Jeg synes de er ganske nye, alle sammen, tidligst fra 1500-tallet. Utenfor museumsbygning befinner jeg meg fortsatt i et museum, synes jeg, i et bymiljø som også er ivaretatt, mer eller mindre nennsomt. Det er blitt ett av kulturbevaringens paradokser at meningen med å fremvise verdensarven trues av arvens egen attraksjon i verden. Enkelte skatter er blitt mer tilgjengelige enn de tåler. Men paradokset er dobbelt: Masseturismen er også den eneste kraft på kloden som «naturlig» genererer penger til bevaring. Museene i verden skriker etter bevilgninger. De er vår hukommelse. De tar vare på fortiden, og må selv tas vare på.

Nynorsk: Når musea får melding om å fornya seg, stussar eg over det. Eg synes dei er ganske ny, alle saman, med alder tidlegast frå 1500-talet. Utanfor museumsbygninga er eg framleis i eit museum, synes eg, i eit bymiljø som og er ivaretatt, meir eller mindre nennsamt. Det er blitt eitt av kulturvernet sine paradoks at meininga med å visa fram verdsarven blir truga av arva si eiga attraksjon i verda. Einskilde skattar er blitt meir tilgjengelege enn de toler. Men paradokset er dobbelt: Masseturismen er og den einaste krafta på kloden som «naturleg» genererer pengar til kunstvern. Musea i verda skrik etter løyvingar. Verka er vår hukommelse. Dei tek vare på fortida, og må sjølv takast vare på.