Hallo og velkommen hit til Nasjonalbiblioteket. Det er kulturnatt, og det skjer en bråte ting over hele byen, og det gjør det ekstra hyggelig å se at dere er her. Vi har ett arrangement til i kveld klokka tjueen null om norsk fankultur og Wenche Myhre og det hele, men aller først har vi noe ganske anna på menyen. Vi snakker matkultur og det eksotiske åttitallet, da avokado, ris og pasta brått framsto som mer spennende enn kokte poteter. Og mer spennende enn kokte poteter tør jeg også påstå at panelet som skal sause og sylte og sne i den nære, kulinariske fortid er. Den prisbelønte kokk Harald Osa, forfatter og journalist Torgrim Eggen, forfatter og journalist Marta Breen og samtaleleder og bursdagsbarn Monica Helvig. Gi dem en varm applaus!

Tusen takk Lars. Vi er altså mer spennende enn kokte poteter. Det var godt å høre. Det var noen som hviska bak her, er vi mer spennende enn fløtegratinerte poteter? Ja, de her er i hvert fall det. Hei og så hyggelig å se at det faktisk sitter folk i salen, det er så deilig å sitte på en scene og se på levende mennesker. Det er jo litt sånn enda at man er litt sånn restriktiv med å bevege seg ut, men jeg er veldig glad for at vi har noen å få litt respons fra her i kveld. Og velkommen, dette blir jo en sånn litt løssluppen mimrekveld om åttitallsmat, og vi skal snakke litt om hva vi hadde på tallerkenen, også litt om hvorfor. Så velkommen til alle i salen, velkommen til dere som ser på streamingen, også har vi da et panel her som jeg glatt gir terningkast seks, Marta, Torgrim og Harald, så velkommen til dere også. Og det glade åttitallet, det er jo et av mine favoritt-tiår, eller mitt favoritt-tiår, og det brakte oss jo masse ny musikk, nye hårfrisyrer, økt velstand, mer likestilling, økt reiseaktivitet, teknologiske nyvinninger, og store endringer både i matbutikker og på kjøkkenet. Og selv så var jeg både barn og tenåring på åttitallet, og det er nok det tiåret da som har preget meg aller mest som menneske, og så var det tiåret hvor jeg fikk en stor interesse for mat og matlaging. Og ett, jeg har bare lyst å fortelle om ett av de første virkelig store matminnene jeg hadde, og kanskje det aller sterkeste matminnet jeg noen gang har hatt, og det var når jeg var ganske liten og ble invitert på middag hjem til en familie som hadde kommet til Norge som båtflyktninger fra Vietnam. Og jeg husker ikke hva vi spiste, det kan jeg ikke gjenkalle, men jeg husker veldig godt opplevelsen av det måltidet. Det skjedde veldig store ting i munnen, det eksploderte, og det spredde seg opp til hodet med en eller annen sånn vill følelse, og så ut i resten av kroppen etterpå, og jeg var helt sånn sjokkert over at smak kunne gjøre noe sånt, at det kunne kjennes i hele kroppen. Og jeg tror det øyeblikket forandra meg ganske mye og gjorde at jeg begynte å jakte på gode smaker fra tidlig alder, og det har jeg fortsatt med, og det tror jeg også panelet her har gjort gjennom tidene, men nå skal vi ikke snakke om meg.  nå skal vi snakke med dere og snakke om dere og om åttitallsmat, og jeg tenkte at vi skulle først starte med en slags tur i tidsmaskinen og ta dere i panelet tilbake til åttitallet, og der dere var da. Jeg begynner med deg jeg, Harald Osa. Du var jo mesterkokk på åttitallet. Du var med på å starte Jans mat og vinhus, og det var Stavangers første gourmetrestaurant og en av Norges første gourmetrestauranter, og for det arbeidet så ble du også kåret til årets kjøkkensjef i nittenåttiseks, også var du på kokkelandslaget. Og der tok du en bronse sammenlagt i kokke-OL i nittenåttiåtte var det vel sammen med blant annet Bent Stiansen og Arne Brimi og flere andre kokker vi kjenner i dag som store legender. Og lagleder var også en legende, det var Edgar Ludl fra Park hotell i Sandefjord og Ludls Gourmet som det etter hvert ble hetende. Men kan du fortelle oss litt hva var det som rørte seg på restaurantkjøkkenet på åttitallet? Var det noen nye impulser og retninger? Hva tenkte dere? Hva gjorde dere?

Ja eg jobba på slutten av syttitalet i Frankrike og kom faktisk heim til Noreg igjen etter tre år i utlendigheit i nittenåtti. Og eg må jo seie det at det var det var eit lite sjokk å komma frå matkulturnasjonen Noreg nei Frankrike med fantastiske råvarer alt du kunne tenka deg og så kom eg heim til Stavanger og det var det var litt trist. Det var ikkje så veldig mykje utval i butikkane iallfall ikkje det eg var vant med, så det var det var ein det var ein spesiell oppleving, det må eg seie og vi starta jo restaurant då i Jans mat- og vinhus i på heilt på slutten av nittenåttiein. Og det eg huskar når me skulle diskutera menyen då for det var jo sånn at på alle restaurantar så var der stort sett rekecocktail. Det var løksuppe. Der var peparsteik og det var biffsnadder, og det måtte alle ha på menyen, og vi hadde svær diskusjon om dette her, om me skulle ha det på menyen, og heldigvis så tok me avgjerd at det skulle me ikkje ha. Me gjorde det vågale og opna restaurant utan å ha det på menyen, og det gjekk bra men eg huskar dei diskusjonane, det var det var utruleg morosamt, men på den tida så var det jo sånn at ein skulle bruka utanlandske råvarer. Det var ikkje nokon stoltheit rundt dei norske råvarene, det var ikkje noko fokus på det. Det skulle vere på ein måte utanlandsk, vere importerte råvarer, utanlandske namn, og så vidare og så vidare.  ingen fokus på det norske, og det trur eg var litt veldig typisk for heile åttitalet at det var sånn. Og den som gjekk kanskje i bresjen på den tida var jo var jo Arne Brimi, som stod fram med det norske og norske råvarer og norsk matkultur og ja det tok kanskje tretti år før han fekk rett men han hadde rett då og, men det trur eg var det mest typiske, og det var det utanlandske.

Jeg så du var gjest på herregud hva heter det, Ingrid Espelid Hovigs fjernsynskjøkkenet etter at du var blitt kåra til årets kjøkkensjef, og da snakka du litt om det her.

Fjernsynskjøkkenet.

Ja.

Det er en stund siden jeg så det nå, men jeg liker å se sånne gamle det er genialt med NRK-appen, hvor jeg kan gå inn å se fjernsynskjøkkenet og andre spennende ting, og da snakka du litt om akkurat det du snakker om nå.  du snakket om at du kom tilbake fra Frankrike, oppdaget en ny verden med råvarer som man ikke fikk tak i her, og en annen kjærlighet til maten snakket du også om.

Ja.

Den har kanskje bedra seg nå, men at du kanskje var med på å bygge opp den kjærligheten til maten som vi etter hvert kanskje har etablert i Norge og da, at vi spiser på en annen måte enn før.

Ja me har jo nå vi har jo fått ein i dag har me fått ein bevisstheit rundt eigne råvarer og eigen matkultur, og der er jo ingen kokkar eller kjøkkensjefar med respekt for seg sjølv som ikkje står fram med vår identitet og alt det der. Ein ser kokkar som leiker seg med mattradisjonane, med vaflar på nye måtar.

Ja.

Eg synast det er fantastisk, men det var jo ikkje på den tida.

Nei.

Eg huskar altså mange minne som kjem tilbake då men eg kom jo full av mot og lyst til å gjere ting, og eg huskar eg ringte kjøttleverandøren, det var vel Gilde då i si tid som, og spurde om dei kunne skaffa meg oksekjakar, men det var ikkje lovleg å selja. Det var noko som veterinærane fekk for å ta prøver og sånt noko, og så og så var jakta eg på lammeskjenker.

Ja.

Nei det var ikkje mogleg å få tak i sjølv om alle lam hadde fire skjenker så var ikkje det mogleg å få kjøpt for dei hang fast på låra var ein del av låra og sånn var det. Heldigvis har det endra seg. Det er masse som har endra seg til det til det betre, men det var det var ein var ein trist tid på mange måtar.

Ja, vi skal mere inn på det senere.

Ja. Ja.

Torgrim, Eggen du var ung og muligens radikal, kan jeg si det, på åttitallet

På noen måter, ja.

Ja på noen måter ung og radikal, jeg syns var litt fint i panelet her, og så var du jo bassist i nyveivbandet The Cut, og du var musikkjournalist. Og som en del da av musikk- og kulturmiljøet i Oslo, hvordan var mattrenden der? Hvor var det man spiste og hva spiste man

Ja altså saken er jo den at jeg i på syttitallet var begynt å bli veldig matinteressert og det skyldtes det skyldtes først og fremst at min mor ble tatt av feminismen. Hun ble hun ble medlem av kvinnefronten, og hun satt i abortkommisjon på Aker som sosionom, og en del av hennes frigjøringsprosjekt var bare å slippe med begge hendene det som tidligere hadde vært hennes husmorplikter da slik hun hadde oppfattet det til da. Ikke for at hun noensinne hadde hatt vist noen interesse for matlaging heller, men så ble ballen spilt over til oss barna egentlig, for faren min var det for sent å gjøre noe med, og jeg som da eldst av fire barn, jeg fikk da som tolv trettenåring ansvaret for å lage middag hjemme. Og det og min mor hadde en venninne som hadde vært gift med en italiensk kunstner og bodybuilder. Han var faktisk Mister Norway en periode, Dante som han så nydelig het, og hun hadde jo da vært hjemme hos hans mamma i Italia og lært å lage italienske retter, pastaretter og sånne ting og dette her sugde jo jeg til meg. Så det så det begynte for meg den lange reisen mot det eksotiske begynte med å lage pastaretter til familien hjemme sånn midt på syttitallet.

Avansert ja

Ja men så etter hvert da jeg ble voksen flyttet hjemmefra og sånt så hadde jeg jo dette med meg. Jeg bodde i nittenåtti bodde jeg i kollektiv sånn studentkollektiv hvor det var sånn dette er din dag til å lage mat. Dette er din dag til å gjøre reint, og jeg gjorde jo aldri reint den dagen jeg skulle gjøre reint, men jeg lagde jo mat de dagene jeg skulle lage mat, og hadde det veldig gøy med det.

Bra av mor.

Ja helt enig.

Bra trekk av mor ja, det kan du si. Som musiker fra åtti til åttifire så levde jeg jo stort sett fra hånd til munn, altså levde av brun ris egentlig. Det var det man hadde råd til bortsett fra når vi var ute og reiste, for da var det spise ute hver kveld, spise på ofte spise på de stedene man spilte hvis de hadde matservering, og da kan jeg huske  det er ganske fysisk krevende å spille rockemusikk. Jeg kan huske vi jeg ville alltid ha fisk. Har dere fisk, spurte jeg, men det var, nei, vi har bestemt at siden dere er så kjempeflott band og har kommet helt fra Oslo så har vi bestemt at i dag skal dere få biff, så man gikk på scenen med denne herre trehundregrams biffen rullende i magen.

Ja selvfølgelig. Ja

Og biff var ikke fremmed for meg den gangen heller, altså på syttitallet når man gikk ut for å spise så bestilte man biff. Man bestilte flambert pepperstek, og så gikk jeg jo selvfølgelig over til å lage disse flamberte pepperstekene hjemme også etter en stund, men så var det. På midten av åttitallet ble jeg fast ansatt journalist i to år i Dagbladet og så senere hoppa derfra for å drive musikkavisen Beat. Vi spiste mye ute.

Ja.

Da fikk i grunnen alle restaurantene i Oslo kjørt seg, og det var det var begynt å dukke opp interessante ting. Vi spiste veldig mye meksikansk av en eller annen grunn. Første meksikanske restauranten i Oslo kom sånn åttifem og het Acapulco. Vi pleide å gå og spise på et sted som het Los Amigos, det var sånn overtidsmiddag. Da var det da var det sånn mugger meg margaritas og egentlig så var vel dette mer en slags tex-mex enn det var enn det var meksikansk. Men det var det hørte liksom sammen med musikken vi skrev om og hørte på og sånne ting, og så husker jeg også fra åttitallet at de japanske restaurantene kom.

Ja.

Det var det var stort for oss altså.

Ja.

Åttisju kom de første japanske restaurantene, og var en på Skillebekk som het Sakura og en på Aker brygge som het Teppanyaki, og da ble vi kjent med sushi og sånne ting som har blitt som jo har blitt norsk hverdagsmat i dag, men det var fryktelig eksotisk den gangen.

For det var egentlig ganske eksotisk inn på nittitallet for mange, men du var tidlige ute ja

Ja da ja da men i hvert fall så i hvert fall så jeg som hadde denne bakgrunnen som hjemmekokk jeg begynte jo å lage denne maten. Jeg i løpet av åttitallet så hadde jeg lagd indisk mat. Jeg hadde lagd japansk mat, sushi også. Jeg hadde lagd indonesisk mat, meksikansk mat selvfølgelig, så repertoaret utvida seg voldsomt da, det og det var en kulturell bølge vil jeg si.

Ja, virkelig. Hva var favorittrestauranten i Oslo på den tiden der?

De flytta og de stengte og det var vanskelig å holde og holde seg med en favorittrestaurant gjennom et helt tiår

Ja ja.

Man gikk på teaterkafeen, men ikke for å spise egentlig det var sånne steder som hva var det den het, jeg har skrevet det opp ett eller annet sted her, Storyville som lå i Universitetsgata altså kreolsk restaurant.

Husker navnet.

De åpna i nittenåtti. Der kunne man få jambalaya og spareribs, og man kunne til og med få froskelår servert på Storyville. Der var jeg en del men den åttitallsrestauranten som jeg har de mest nostalgiske minnene om var jeg besøkte jeg bare en gang. Det var et sted som het De Soto som lå i Sporveisgata. Husker du det, Harald?

Nei ikkje det.

Jos Kerner var kjøkkensjef på De Soto, den opprinnelige rockekokken, den galeste mannen i norsk kokekunst det var sånn det var sånn californisk litt sånn pastell på veggene sånn californisk og ekstremt åttitall.

Ja.

Spennende, jeg tenker også jeg har jo alltid tenkt at åttitallet at det var litt sånn magert med restauranter i Oslo, det var jo det i forhold til i dag, men jeg tror liksom mangfoldet var litt større enn det man kanskje var klar over da, hvis man ikke visste om visste om stedene. Nå har vi vært innom restaurantkjøkkenet. Vi har vært innom også kjøkkenet hjemme hos deg men også på en måte Oslo og restaurantverden der ute som spisende gjest, men Marta Breen, du var jo barn på åttitallet, og så var du ung og lovende får vi si så da tenkte jeg nå at som sagt at vi skal flytte oss litt inn i hjemmet.

Ja.

Hva var det man spiste til middag hjemme på åttitallet?

Ja nei jeg hadde jo et ganske mye kjedeligere åttitall enn disse karene her, det skal sies. Jeg bodde jo også i by lille byen Larvik, så der var det vel en kinarestaurant og en pizzarestaurant, og det var det vi hadde på den tida, men det var jo ganske vanlig tror jeg vanlig norsk oppvekst sånn sett. Mamma lagde maten var aleine med to unger og kom hjem fra jobb og dem hadde liksom da denne lille spotten fra halv fem til fem å lage dette på. Så det var ganske lite pretensiøst mye fiskepinner, mye stekte røkt sånne røkt pølse delt i to, mye servert kanskje med litt potetmos fra pose, stekt fiskepudding. Hvis vi var heldig og hun hadde god tid så fikk vi fiskeboller i hvit saus, beste jeg visste, men det tar jo litt tid å røre den derre hvite sausen sammen, men altså det var helt vanlig. Men det som så jeg tror dette var ganske normal mat egentlig, men det som jeg som var stas var at i helga så hadde hun tid, og i helga så koste vi oss mye nesten altså i dag så syns jeg helgene er blitt kjedelige for barnefamilier fordi det er blitt et sånt skjema.

Ja.

Ungene bestemmer jo alt. Før så bestemte jo ikke vi så mye, eller på åttitallet så bestemte ikke ungene alt, men det gjør de i dag, så det er liksom sånn det er taco på fredag og pizza på lørdag i liksom nitti prosent av norske hjem trur jeg. Ingen slingringsmonn, hvis du prøver på noe annet så blir det grining så men sånn var det ikke hos oss. Det var mamma som bestemte menyen og vi hadde for eksempel hjemmelagd lasagne ofte noen ganger moussakka også fordi hun ferierte i Hellas og plukka opp noen ideer der og tzatziki og med ja gryteretter som hadde stått lenge litt sånn. Hun hadde med seg litt fra syttitallet, ikke sant, så hun kommer var jo sånn raddismiljø egentlig, så det var jo en sånn spansk oksegryte og den typen ting hadde de liksom med seg litt fra syttitallet. Rødvin lagde dem jo sjøl på baderomsgulvet i en sånn stor tank, da. Og det lukta alltid gjær helbakt ørret, altså hun for det er også liksom sånn i dag så er det laksefileter, det var ikke så mye av det. Kjøpte en hel fisk, skar den opp og putta inn smør og hvitløk og persille og sånn og i aluminiumsfolie bakte poteter hasselbackpoteteter. Så helga var jo stas det, og jeg husker også at hun og dette her det var jo litt sånn Dynastiettiden også ikke sant så man selv om vi var raddiser så vi jo på sånt, så det var det derre skiftet til middag hadde vi begynte vi med på åttitallet. På fredager så bada vi i badekaret og så blei reine og så fikk jeg og søstera mi lov å gå og ta på oss noe fint og så komme ned og være pynta til dette måltidet som var taima til halvsju selvfølgelig sånn at vi kunne liksom se og sitte å se spise foran tv-en, se på halv sju og spise, det var bare helt nydelig.

Ja. Kjenner meg veldig igjen i det der og særlig den derre halvtime det var det man hadde sånn i hverdagsmiddagen, så var det liksom en halvtime, da måtte det være klart og da var alle kjempesultne og da måtte man i gang, også var det liksom det å løfte opp helgemiddagene litt. Og jeg husker også det der når man var yngre så var det jo litt sånn at man fikk var på middagsbesøk hos andre, ble med noen hjem etter skolen så ble man liksom værende der til det var middagstid, og det var jo alltid veldig spennende å se hva andre spiste. Og jeg vil bare også, egentlig en digresjon, men jeg kom på nå, var noen som sa nå skal det være spagetti og kjøttdeig til middag og så var det akkurat det var. Det var ihjelkokt kjøttdeig og så var det stekt nei ihjelkokt spagetti og stekt kjøttdeig, og det var ikke noe krydder, ikke noen saus, ingenting. Jeg husker jeg var helt sjokkert. Har du noe noen av dere noen minner hvor dere har spist hos andre hvor ja.

Altså jeg kan si en ting om akkurat det der å bli spise hos andre. Vi jeg hadde en venninne som de hadde litt mere penger tror jeg fordi at de fikk ting tidlig da, så de hadde mikrobølgeovn veldig tidlig, og de hadde spiskammer som alltid var fylt av masse ting som man bare kunne ta. Sånn var det ikke hjemme hos oss at det bare var liksom fri flyt, men det husker jeg som så at vi var der, men det som litt sånn trist i motsetning til i dag og kanskje folk har litt bedre råd. På den tiden så var det jo sånn at hvis du var hjemme hos noen når det var middag så var det ikke sikkert at du ble invitert på den middagen.

Nei.

Det var ganske ofte at du kan gå å sette deg på rommet og vente, og det liksom.

På rommet, ja. Det sa jo også noe om familien da tenker jeg, både hva som ble servert til middag og om man faktisk fikk lov til å spise sammen med familien, ja.

Så i dag så er det sånn ganske opptatt av at liksom hvis det er noen i huset som ikke tilhører familien så og det skal være mat så får dem være med på det måltidet, men det var ikke noen selvfølge nei.

Altså du var jo voksen Harald på åttitallet men i og med at du var og er en mesterkokk, er det sånn at folk syns at det er litt vanskelig å invitere deg på middag, eller

Ja det trur eg nok at der er mange som har synst opp gjennom åra, men eg trur eg trur at dei aller fleste kokkar er veldig glad i vanleg, heimelaga mat, god tradisjonsmat, då treffer du eit kokkehjarte rundt forbi. Men det er morosamt å høyra det som blir sagt rundt bordet her nå, fordi at det var jo mykje når du ser tilbake så var det veldig mykje rart på åttitalet, men det var jo og ei tid kor der kom utruleg mykje nye impulsar inn, nye råvarer, nye matrettar, det var eigentleg så var det jo ei fantastisk tid der heile folk hadde begynt å reisa meir. Alt opna seg avokadoen kom ikkje sant. Det kom kinakål. Det kom masse spennande ting og du nemnde meksikansk restaurant.

Ja.

Eg huskar der var ein restaurant på åttitalet i Stavanger som hadde det klingande namnet Harry Pepper og det var jo ein institusjon i frykteleg mange år og nei der var utruleg mykje spennande på den tida.

Ja. Veldig mye spennende som skjer ja.

Kjempe.

Jeg har spist mye på Harry Pepper ja.

Ja

Ja de var de var tidlig ute med en del ting, og det var på grunn av oljearbeiderne, var det ikke det?

Jo det trur eg var oljearbeidarane.  det var ein butikk i Stavanger som het Middleton som var ein gammaldags kolonialbutikk. Det stod faktisk folk bak disken og dei importerte jo massevis av spennande råvarer og produkt frå Amerika til oljeamerikanarane, så vi var nok litt foran på ein på eit vis ja så men du nemnde og peparsteik.

Vil tro det foran oss her ja.

Det får meg til å tenke på den tida så og det vara jo lenger langt mykje lenger enn åttitalet så var jo desse kyrne eller oksane eller kva dei nå heiter når dei når dei blir slakta. Dei hadde jo ytrefilet og så hadde dei indrefilet, og resten var enten grytekjøtt eller kjøttdeig og det var sånn.

Heldigvis har vi kommet lengre i dag da, men det tok ganske lang tid ja.

Det har det tok veldig lang tid.

Du var inne på kinakål, det må vi si litt mer om for det er jo en sånn litt morsom ting som sikkert alle her har erfaring med at man trodde at kinakål. Jeg likte det egentlig ikke. Jeg trodde ikke jeg likte det. Kinakål ble brukt som salat med gjerne med maiskorn og Thousand Island dressing og det var jo virkelig ikke godt, men altså men kinakål er jo noe annet enn det ja

Det er bare fire dager siden sist jeg fikk kinakål servert som salat, strimlet kinakål som salat.

Ja det lever jo for så vidt ja.

Det var i Larvik.

Larvik, typisk.

Dette lever dette lever videre.

Ja, det lever hvert fall sånn i på småsteder og sikkert også i Oslo og andre steder, men hvordan er det egentlig man skal bruke. Du nevnte noe om det på bakrommet Torgrim, kinakål ja ikke sant det er det man skal gjøre eller?

Gjøre med kinakål er å lage kimchi. Altså gjære den med masse krydder og så i på gjære den på glass også videre det. Jeg har bare gjort det to ganger. Man blir stående med dette svære glasset på kjøkkenbenken og er redd for at det skal eksplodere fordi det foregår melkesyregjæring og sånn oppi der. Det er rene vitenskapen.

Man kan bare wokke det og da altså blir er det ikke godt å liksom å få litt varme på det bare

Jo, det er veldig godt, varme er det som skal til

Er en annen tilnærming da.

Ja for jeg tenker kimchi er jo for det er jo

Det men varmebehandla?

Jeg har spist grillpølse med kimchi, aldeles utmerket.

Ja det er kjempegodt det kan vere kjempegodt, men kinakål er jo ein fantastisk grønsak, men den det er jo godt rått og då i salat, men det er jo aller best når du får stekt den får varmebehandla den, gjerne bresert den i ein gryte, kokt han lenge, så å det er fantastisk mat altså ja.

Ja. Ja det er helt nydelig helt nydelig og da altså vi snakker om kinakål, vi litt sånn kinamat da som hvis vi kinamat i Norge det var jo også den første kinarestauranten kom vel faktisk på sekstitallet i Oslo, men det var vel ikke allmenn eie før på åttitallet at man begynte å spise kinamat da, som vi kalte det ja du ja.

Jeg kan huske det, å gå på kinarestaurant med familien min allerede på sekstitallet, Peking House som lå der nede i Munchs gate, og så var det noe oppe i Pilestredet Shanghai House, eller et eller annet sånn noe.

Ja. Ja. Var det noe? Ja. Szechuan ett eller annet.

Det var vel da jeg som tiåring, eller hva det kan ha vært, først fikk oppleve dette med sterk mat fordi det sto alltid en sånn flaske med Tabasco på bordet.

Det har jo mye med kinesisk mat å gjøre ja.

Kina

Tabasco er amerikansk lages i Louisiana, men det trodde man liksom man skulle ta det på da og så fikk man jo liksom det sjokket da og oppdaga hva dette gjorde med smaksløkene og sånne ting, men som dere vet altså chili er vanedannende.

Ja, for det var vel ja. Ja ja.

Når man først begynner på den galeien så skal man ha sterkere og sterkere og sterkere stoffer, og det fortsatte jeg meg helt til helt til en gang i nittisju da jeg var i nittisju ja da jeg var i Mexico og skulle smake liksom på det virkelig sterke.

Ja

Da tok jeg mine dansetrinn på restauranten og følte i grunnen at jeg hadde da har jeg nådd nå har jeg nådd målet mitt ja.

Nå trudde eg.

Nå har du nådd et ja. Jeg hadde den samme opplevelsen i Thailand i nittennittien tror jeg. Der var det, ok ja vi har en grense. Men noe av det altså hvert fall på åttitallet noe av den maten som vi da spiste som vi kalte kinamat hadde ikke alltid kanskje den var litt sånn amerikanisert eller norskifisert. Den hadde kanskje ikke nødvendigvis så mye med ekte altså vi snakker om kinesisk mat å gjøre.

For det første så er det jo alt vi betrakter som kinamat i Norge er kantonesisk mat altså på grunn av at det var mengder av kantonesere det heter ikke kanton heller det heter Guangzhou heter det ikke sant.

Ja. Ja.

Det var mengder av dem som utvandret i løpet av femti og sekstitallet og etter revolusjonen egentlig som en tro og så som da dominerte ikke bare i Norge men i hele den vestlige verden, så det kinesiske kjøkkenet har vi bare så vidt begynt å smake på. Det er enormt.

Ja.

Jeg har vært i Kina så jeg har fått smake på en del ting der, men ja nå har det jo kommet flere restauranter i Oslo hvis noen har lyst til å gå ut og spise kinesisk mat så er det ja Dinner ja.

Dinner er vel ja.

Ja og den har jo vært siden nittitallet, men nå en hva heter den, Chengdu Szechuan, den er jo helt nydelig.

Dinner er siden åttitallet tror jeg ja jeg tror faktisk det er det, vi skal vi skal nok tilbake til åttitallet når det gjelder de fleste av de tingene som vi betrakter som vanlig i dag.

Er det åttitallet ja nei ja

Ja.

For det var ja.

Den første den første indiske restauranten i Oslo åpnet i nittenåttito i Fredensborgveien, den het Ma Raja, åpnet i de gamle fabrikklokalene til pølsemaker Aksel Jensen.

Ja eller.

Ja.

Det var ikke der det var ikke der jeg spiste først, men det jeg tror det første var et sted på Grønland som jeg ikke husker navnet på lenger, men det var også åttitre åttifire rundt omkring der.

Men Harald du var jo sterkt influert av Frankrike. Du hadde jo vært der i flere år før du starta egen restaurant, men så du også til andre deler av verden etter hvert sånn i kokkekunsten?

Nei det var jo nok i hovudsak Frankrike og Europa og det europeiske kjøkken, det klassiske kjøkken som var i fokus på åttitalet, det var det ja men eg syntest jo at vi hadde fantastiske råvarer i Noreg då, og så mykje av det, men vi var vel kanskje litt tidleg ute. Me var det.

Så var det sånn at på åttitallet så bare for å gå litt videre så føler man at man definitivt kanskje tok farvel med den tradisjonelle husmoren, og hvert fall så var det flere kvinner som kom ut i arbeid. Og du var jo litt inne på det Marta, altså det her med den derre halvtimes som man egentlig hadde til å lage middag som tidligere kanskje var litt lengre at man hadde mer tid til å lage mat.  og vi skal litt inn på hva det gjorde med matvane vanene våre, men jeg tenkte først, var det virkelig sånn at husmoren var død og begravd på åttitallet?

Det var jo brutalt framstilt, men ja for så vidt så var det jo veldig mye som skjedde i åra altså i løpet av syttitallet fordi tallene altså i hvis man de tallene som er på syttien, der har jeg lest tall på hvor mange kvinner som var husmødre og det var en den store flertallet av norske kvinner var husmødre på i syttien. Tre prosent av norske barn gikk i barnehage, og så tar du hopper du ti år fram i tid, så er det helt snudd på huet, så da er det på en måte en revolusjon på det feltet da i de åra. Og også statusen til husmora ikke sant fra at du som husmor for det fantes jo husmødre på åttitallet og, men de det var jo ikke noe du slo deg på brystet av for det var jo på en måte blitt rakka ganske mye ned på av feministbølgen, så det var en fase hvor ikke det hvor ikke du fikk så mye kred for det. Det som var kvinneidealet på åttitallet var jo å være i arbeidslivet. Hun tenker jo på den hvis vi ser de derre altså den filmen Working Girl med Melanie Griffith. Man skulle ha skulderputer. Du skulle ha en liten drakt. Du skulle være opp på vei opp liksom, og det var på en måte liksom veldig sånn idealkvinnen den gangen, og da var det jo ikke det å stå å lage hjemmelagd mat som ga trendpoeng da, så og ferdigmaten bidro veldig med det ikke sant at man det var jo ble sett på som. Altså Toro blei jo på åttitallet da sett på som en altså moderne og frigjørende på mange måter når det i vår generasjon så blir det sett på som barnemishandling så det her har forandra seg veldig.

Ja

Men du.

Jeg hadde.

Torgrim.

Jo det oppsto det oppsto jo et slags hull der, et ansvarshull som jeg har prøvd å skildre med den fortellingen om min mor, altså kvinner av kvinner av min generasjon kan ikke lage mat.

Det er vel litt individuelt.

Vi håper det ja jeg ble helt sjokkert men du lærte deg å lage mat det var en ja.

Ja.

Men på den tida så kom jo det var jo utruleg mykje ferdigmat som kom inn i og der var mykje dårleg ferdigmat.

Ja.

Det var jo desse gryterettane, det var jo Toro-gryte, meksikansk gryte og det var massevis, og det var ikkje spesielt godt mykje av dette her viss men vi syntest jo at det var godt då ja.

Ja det var det.  det er jo det er jo rett og slett det at smaken utvikler seg ikke sant og at du på den tiden så var det mye av det som fungerte helt fint til datidens. Også jeg skriver en bok som heter jeg skreiv en bok for noen år siden som het Født feminist hele Norge baker ikke, som er et litt sånn det er mye sånn hjertesukk over at det hadde vært da i så veldig mye nå snakker vi sånn fem seks syv år siden bake kakebaking og cupcakesbaking, og det var en sånn kjempetrend på det. Og så kom det også noe sånn man matpakkebøker, du skulle lage sånne matpakker som skulle ungene skulle synes var stas da med å liksom trykke ut sånne hjerteagurker og skjære og holde på da. Og så blei det liksom så mye av det, og så skulle også matjournalistikken var veldig sånn lag alt fra bånn og Toro er fy og kraft skal du koke hele helga og sånt, så blei det litt sånn ramsløkpesto og ja. Så det blei så det var litt sånn ja så jeg hadde et kapittel som het Kom tilbake gryterett fra Toro alt er tilgitt og det var det er jo liksom fordi at det er jo ja noen som skal for at det du har jo mange andre krav i dag som ikke man hadde på åttitallet. For eksempel så skal man jo følge opp ungene på en helt annen måte i forhold til lekser i forhold til FAU i forhold til å kjøre dem hit og dit. Altså de kravene rundt å følge opp unger på skolen er mye større i dag enn på åttitallet og i tillegg så har vi masse så jobber jo i motsetning til altså selv om kvinner de fleste kvinner da begynte å jobbe ute på åttitallet så jobber folk mer i dag altså. Det er jo det er nå er de aller fleste familier altså der jobber begge så og så skal du da, hvis du da begynner å sette noen sånne høyere krav til at altså skal du skal ha baby så skal den maten også være liksom. Du skal ikke kjøpe sånn glass nei det er fælt, man skal lage det fra bånn og sånn så hvis jo så det var egentlig det som jeg skreiv om da, at du putter masse flere krav som høres fint ut og sånt noe. Vi har jo egentlig lyst til dette. Jeg tror de fleste har lyst til å lage sunn og god hjemmelagd mat, men så blir det bare mere og mere på så da tenker jeg noen ganger så må man kunne stikke hull på den ballongen og så si dette får være bra nok, og jeg tenker at når det gjelder ferdigmat som du sier, ja mye var dårlig, det har jo blitt det har jo blitt bedre heldigvis. Det fins jo så mye gode ferdigmatprodukter i dag. Og jeg leste i en sånn det var en sånn forsker som heter Trygve Eklund, han har doktorgrad i konserveringsmidler, og han har snakka disse kokkene litt imot på eller de ikke kokker men matjournalistikken da litt imot på dette feltet fordi han sier at industrimaten har et ufortjent dårlig rykte. Man får jo inntrykk liksom at alt er farlig og tilsetningsstoffer er farlig og sånn, men han sier at industrimaten har tvert imot vært med på å gi jevnere kvalitet og bedre folkehelse og matsikkerheten er høyere enn noen gang da. Prosessering er ikke nytt sier han, det er ikke mye brød, vin eller ost ute i naturen. Vi har alltid gjort det så industri. Vi har alltid gjort det så industrielt og effektivt som vi kunne, også bestemor brukte hemningsløst de tilsetningsstoffene som var tilgjengelig, og det var liksom deilig å bare godt å høre.

Det er godt å slappe av litt og.  det er jo noen ytterpunkter der liksom med alt av halvfabrikater og alt skal være hjemmelaget. Det fins jo en sånn mellomting og noen ganger så det fins jo også veldig mange gode råvarer som man faktisk kan lage velsmakende og gode middager av som ikke tar så veldig lang tid, så man må det er jo ikke enten eller, hva ja.

Nei veit du, men du seier at husmora var på veg ut og det er jo heilt sikkert riktig, men kva skjedde med mennene då? Altså eg ser Britt Kåsin sit her i salen og ho var jo ute med ei bok om mat og menn heilt på byrjinga av åttitalet, og menn skulle lære å lage blant anna bakepotet trur eg og kva gjorde menn på den tida då?

Jo

Ja.

Altså ja det vet jo det vet kanskje dere bedre enn meg men.

Sulta nei saken er nok den at saken er den at når vi kommer lite grann forbi åttitallet, på nittitallet så dette kan jo selvfølgelig være alderen som taler, altså min generasjon jeg ble tredve i nittenåttiåtte ikke sant og så begynte å stifte familier i flertall sånn utover nittitallet så det ble status for menn å kunne lage mat og kjøkkenet begynte å ta preg av at det var mannen som innredet det, altså plutselig så kom den industrielle estetikken, storkjøkkenestetikken kom inn i huset til vanlige folk. Og det var jo ikke grenser for hvor påkosta kjøkkenet ble etterhvert, og hvor og hvor mye utstyret skulle koste også videre, men ut av dette kom det jo faktisk noen ganske habile, mannlige amatørkokker, det gjorde det. Det var det var på nittitallet vi begynte å møtes for å lage mat sammen husker jeg veldig godt, og det foregikk jo med en voldsom vinsmaking i forkant.

Mykje vin ja var mykje vin.

Ja det var vin det må til ja

Sånn det var det var sosial begivenhet på sett og vis.

Altså Marta, du hadde en.

Ja nei altså jeg det du beskriver er jo på en måte riktig i visse miljøer ikke sant, og det men jeg tror ikke det var Ola Nordmann likevel. Menn forandra seg ikke like fort som kvinner. Kvinner forandra seg faktisk så masse i veldig altså tok i løpet av de syttiåra og fram. Og så gikk det saktere for mennene og det førte jo til at man fikk masse krangling hjemme fordi at det var en generasjon kvinner som skulle lære opp en hel generasjon menn til å ta et ansvar som ikke de hadde blitt oppdratt i. Så de så det var veldig det gikk ikke så fort selv om og så var det liksom det du sier ikke sant det du snakket litt om den showpregede matlagingen som menn syns var gøy da. Det er jo liksom gøy akkurat når du skal skjære opp en stor kalkun eller kjøpe en kjøpe en sånn maskin hvor du skal hva heter det sånn plastikk og vakuumering og alt det der eller showgrillinga på

Vakuumering

Ja sous vide

Alt dette tar jævlig lang tid og er kjempedyrt, tar veldig lang tid og er kjempedyrt og det er selvfølgelig ikke hverdagsmat dere snakker om nå.

Ja

Og grillinga også liksom, der er det er liksom mannen, så det er alt det som, eller sånn høne, grille en høne med sånn ølboks i rompa, det er liksom sånn menn syns var stas.

Men det er det. Likevel så må det sies at som herr Osa kan stå inne for, når du har er vant til å lage mat så går det fort.

Ja.

Ja.

Ja.

Altså det tar det tar ikke meg lenger tid å lage en pastarett fra bånn, enn det tar å varme opp et halvfabrikatet ikke sant, altså dette har med trening å gjøre, og det er klart alle fikk ikke den treningen.

Nei.

Jeg tenkte på det var morsomt når du sa med dette med kokebøker for menn fordi at jeg leste det var en forsker som hadde forska på disse kokebøkene som var beregna for menn. Og det var liksom det var litt gøy fordi at de første der var jo de tok liksom det var sånn som de første pappabøkene og som liksom skal forklare mannen forskjell fram og tilbake på babyen liksom. Sånn gjør jeg altså liksom det var helt at man liksom snakka til dem som om de var helt tullete da på de første bøkene, og så bevega det seg ganske raskt til mer avansert og til en egen kultur til man i dag kanskje ikke trenger egne kokebøker for menn

Opp og ned

Ja det vil jeg tro men på kjøkkenet altså så altså hjemme på åttitallet så var det fremdeles altså flest kvinner som kanskje sto for matlaging har vært litt krangling og det var en noe som var i gjære og noe som bevegde på seg. Men på restaurantkjøkkenet, og særlig i hvert fall på gourmetkjøkken og på kokkelandslaget så var det jo veldig mannsdominert Harald, hva tror du er grunnen til det, eller hva er grunnen til det?

Nei eg veit ikkje heilt eigentleg, men det var nok iallfall dei som stod fram det var jo stort sett menn, men på kjøkkenet så var der jo faktisk veldig mykje damer og jenter også den gongen, men det var ingen som stod fram

Ja. Ja.

Kvifor det er ikkje det er ikkje så lett og vita eigentleg kva som er grunnen, men ein kan jo alltid spekulera lite grann ikkje sant, det er jo altså kokkefaget er jo var jo den gong og er i dag og eit ganske krevjande yrke.

Nei.

Og viss du skal viss du skal på ein måte ha nokon ambisjonar og du jobbar kveld og du jobbar helger og du jobbar når andre har fri, og det er jo rimeleg langt frå familievennleg ikkje sant og då er det jo damene har jo tatt det valet då.

Ja. Ja. Har du noen kommentar til det?

Ikkje vere med på den galeien men der.

Men jeg tenker bare på det med stå altså det hvem som står fram, eller hvem som blir løfta fram, det kan man jo si at det kan jo være hvem som blir sett i et miljø og hvem som får så det tror jeg nok at kanskje var enda sterkere kjønnsstrukturer på åttitallet enn i dag sånn at det var nok også den delen av det.

Ja

Men eg må jo seie at nå eg sa innleiingsvis at eg var jobba i Frankrike i tre år eller heilt på slutten av syttitalet. Der var der ingen damer på kjøkkenet.

Nei ingen overhodet nei.

Der var det ingen. Når du når eg kom heim så var der jo jenter på kjøkkenet og jenter på skolen  og altså på kokkeskolen, og det var liksom heilt det var sånn det var berre sånn så veldig stor forskjell. Det var der, er me og langt framme.

Det var jo altså fransk kjøkken er jo en helt egen kultur, altså restaurantkjøkken det er jo den har jo et slags sånn militære forbilder egentlig altså med kadaverdisiplin og det med det andre og ja ikke et spesielt kvinnevennlig miljø. Og det er klart at dette ble jo kopiert også i Norge, altså hvis vi går til et sted som Bagatell så var det like tøft å jobbe der som det var å jobbe på en fransk restaurant.

Ja.

Du fikk kjeft og du fikk kniver kasta etter deg og i det hele tatt men dette har endret seg. Det er et helt annet miljø på restauranter i dag på restaurantkjøkkenet, og de siste ti årene har jo har jo de første ordentlige store, kvinnelige kjøkkensjefene kommet fram.

I dag er det heilt annleis ja ja og det er kjempebra og det trur eg vil endra seg i åra som kjem, får eit enda større fokus på der er så fantastisk mykje flinke folk som fortener å stå fram, men det er riktig det som du seier, det var ein kadaverdisiplin.

Ja.

Eg blei slått eg i Frankrike og det er ikkje det er ikkje tull altså eg blei skikkeleg slått og kom heim med blå og ømme skuldrer og greier for det så det var tøft men ja.

Uffa meg

Men det var altså da for en for en åtte års tid siden i forbindelse med en reportasje jeg skulle skrive så jobba jeg en dag på gourmetrestaurant i Oslo på det som da het Ylajali som det var tilfeldigvis den samme måneden som de fikk sin første michelinstjerne som var reportasje som var litt.

Helt tilfeldig, eller?

Det var ikke takket være meg, det kan jeg holdt jeg på å si. Jeg som da hadde lagd mat lenger enn de fleste der hadde levd jeg fikk jo ikke lov til å gjøre noen verdens ting.

Men du fekk sjå.

Men jeg fikk se og jeg fikk gjøre veldig enkle oppgaver, men i hvert fall poenget var at det var to kvinner av åtte tror jeg i kjøkkenbrigaden. Og det var et sånn rolig, behersket tone, altså et miljø som var helt stikk i strid med det jeg hadde hørt og lest meg til fra skal vi si gode gamledager, gode gamledager, helt annen kultur altså.

Anthony Bourdain, noe sånt ja

Men jeg tror jo nå, eller vi håper jo og tror som du sier at nå med flere kvinnelige kokkeprofiler da at vi får se enda mere til det i framtiden. Nå tenker jeg vi skal gå lite grann videre, for altså på åttitallet så var det jo også jappetid sånn fra nittenåttitre til åttisju-ish omtrent. Og vi vet jo da at etterspørselen etter dyre forbruksvarer økte, og en ting var jo at det ble solgt veldig mange flere biler, og det og det forårsaka også at det var veldig mange flere alvorlige bilulykker faktisk, men jeg tenkte litt sånn, påvirka jappetiden altså matkulturen? Jeg er litt for ung til å liksom vært inni det, men jeg husker jo at vi snakket om høy sjampanjeføring og østers og russisk kaviar til lunsj, altså hva tenker dere om jappetida? Hva slags påvirkning hadde den inn på matkulturen?

Du var jo en del av det.

Ja du var jo det ja jeg vet det.

Jeg har i hvert fall skrevet en roman om jappetida som skildrer dette her i og jo det var firmakort. Firmakortet kom og det ble svingt, og det ble svingt igjen og helt klart det at det plutselig var mye løse penger ute og gikk i Oslo og helt sikkert også i Stavanger. Så det førte til en oppblomstring i restaurantlivet. Og til ja et fokus på luksusråvarer som vi var inne på tidlig på åttitallet så var disse importert men utover åttitallet ble det mere og mer norsk. Jeg kan huske det siste måltidet jeg kan huske fra nittenåttitallet var et julebord på Fossheim turisthotell i Lom hos Arne Brimi jula nittenåttini.

I Lom.

Ja.

Og da spiste vi bjørn og da spiste vi bare norske råvarer, men helt klart altså sjampanjesalget eksploderte i noen få år altså fra åttifire til åttisju omtrent da krakket kom.

Ja.

Jeg jobba selv i en bedrift som igjen kort og berusende stund var finansiert av jappepenger, altså musikkavisen Beat som jo da egentlig ikke hadde livets rett på noen som helst måte sånn økonomisk, men det men vi la oss på den samme livsstilen. Vi spiste hummer til lunsj, hummerbilen kom fra Smør-Petersen klokka tolv. Vi åpna chablis til hummeren. Det var jappetid ja.

Ja, det var jappetid ja.

Men det er litt morosamt du seier det når han seier hummar eg får altså i åttitalet var jo det var jo oljealderen i Stavanger, då starta det og det flaut med pengar. Der var så mykje pengar og amerikanarane dei hadde rullar og det var det var firmakort og, men eg huskar ein når du seier hummar så huskar eg ein morosam episode frå ein oljemesse i midt på åttitalet. Der var der min kollega på Jans mat og vinhus han som het Jan då han kom ut på kjøkkenet til meg og så seier han Harald, har du nokon levande hummar? Ja det har eg seier eg, og så leste me opp på eit stort fat og levande hummar inn til eit bord som satt der satt tolv mann på eit langbord og så kjem Jan inn også seier han. Ikkje sant. Og alle var jo opp med hendene og alle skulle ha hummar, og så kom han ut til meg og så seier han alle skal ha, og eg kokte hummar og dei åt og så huskar eg når gjesten skulle gå han som var vert då han kom ut bak kulissene så seier han. Ikkje sant han hadde han hadde jo ikkje tenkt han skulle betale hummar til alle samen. Det ble eit kjempedyrt måltid men så men han hadde råd til det.

Vi kan vel kanskje se noen klasseskiller der i forhold til hvem som spiser hva på åttitallet, og kanskje også litt sånn skille mellom by og land hva tenker dere ja?

Å ja det var Oslo var nok var nok ganske annerledes enn resten av Norge, men med et lite unntak for Stavanger. Nå er det jo nå har jo ting endret seg endret seg totalt. Norge er snudd på hodet. Nå er det Trøndelag som er den hotteste matregionen, altså og det er der michelinstjernene renner inn og det er dette er et viktig poeng, altså i nittenåttifire så fikk så kom den første michelinstjerna til Oslo, det var Annen Etage. Hvem var det som var kjøkkensjef der da?

Uff nei det huskar eg var det Trond Solberg? Ja nei eg huskar det ikkje nei.

Ja. Det var det var et viktig et viktig vendepunkt sånn at vi begynte å vi begynte å sammenligne oss med det beste internasjonalt, altså i hvert fall noen et lite miljø gjorde det.

Ja.

Jeg har tatt med meg et lite sitat som fra husker du Andre Engh?

Yes.

Du har kanskje jobba med Andre Engh til og med?

Nei.

Han var i hvert fall halvt fransk og sterkt frankofil kjøkkensjef på noen restauranter i Oslo, og han uttalte til VG i nittensyttisju at det norske kjøkkenet er verdens dårligste. Ti år etter var det ikke mulig å påstå det lenger.

Nei men han hadde rett då.

Han hadde rett.

Rett da

Da hadde det da var da vi nådde bånn egentlig.

Ja.

Ja eg trur det.

Marta, du hadde vi snakket om det på bakrommet her et du hadde et ja hva skal man si et essay eller et kåseri eller hva det var noe utdrag noe som Dag Solstad har skrevet?

Dag Solstad ja, for han var nemlig enig med dette her at Norges kjøkken er verdens dårligste, og han hadde på trykk i Klassekampen i nittenåttito som da var på en måte før det begynte og før ja boble og før jappetida festa seg.

Ja.

Og det han hadde gjort da han altså det Norske vaner, særlig matvaner og den radikale kvinne het dette kåseriet. Og som da tar for seg den veldig triste matkulturen som han mente vi befant oss i wienerpølser, dølle matpakker ikke sant, hva altså nordmenn skal ha kald kalde brødskiver i en pakke fiskepanetter og sånn. Og så dro han da han går på tur da ute i skogen for å dra til Ullevålseter eller og på noen sånn kafe uti der. Og så hadde han sett for seg at han skulle sette seg ned og spise en god middag da, han var sulten, skulle ha ville ha noe biff eller noe kjøtt og noe rødvin og sånn, men det var jo selvfølgelig ikke det på disse kafeene. Det er jo noen tørre wienerbrød og sur gammal kaffe og kjempeskuffa da over at liksom ikke de hvorfor hadde dette vært liksom en kafe i franske skoger så hadde kjøkkensjefene konkurrert med hverandre om å levere den beste maten på tur og sånn.  så det er liksom en mye sånn sutring gjennom hele essayet da, men han er jo morsom da så skriver han liksom etter hvert han skal jo konkludere med årsaken til denne miseren og da står det, jeg sier rett ut at jeg tror at årsaka er venstresidas kvinne. Den radikale kvinnen er til bristepunktet bevisst på at hun er dobbelt undertrykt, og hun foretar seg ikke en handling hvor hun ikke demonstrerer det. Hjemmet for blir for henne en kampplass for ideologisk kamp hvor kampen føres med målestav, hvor alt arbeid skal måles i milligram og centimeter og settes opp på ei liste ved ukeslutt, og på den måten har hun innført småligheten som prinsipp. Og så avsluttes det vel litt sørgelig her med det hele da er hemmende på livsutfoldelsen og gjør at vi alle blir dratt inn i en atmosfære av smålighet, gjerrighet, surhet, hvor den gode kokekunst ikke kan trives, spisekartet vil bestå av fiskepanetter, frossen fisk, røkte pølser, dag ut og dag inn inntil ekteskapet endelig oppløses. Og det har tenker jeg at jeg eller da jeg leste denne artikkelen så for det er liksom samling med artikler han har da så var jeg liksom så enig med han, sånn at selv om ikke selv om ikke den kafekulturen som han beskriver eksisterer i dag så kjenner man jo igjen det hvor vi var for førti år siden. Og så men så er det liksom så jeg er enig i alt helt fram til konklusjonen og jeg er ikke enig i at det er fordi han nevner jo ikke mannen, altså hvis du er så misfornøyd med mannen nei med maten, hvorfor kan du ikke prøve å lage noe sjøl

Jeg skulle til å spørre, hvor er mannen i dette

Men og så er det jo også den siden av som jeg var inne på i stad det at denne generasjonen kvinner faktisk gjorde som din mor da. Er jo det er jo derfor vi kom ganske langt på kort tid, at veldig mange sa, nei men nå gidder ikke jeg å ha ansvaret for alt her i hjemmet så vi dere får faktisk bidra dere og. Og det gjorde jo at sønner og fedre og menn måtte og det kan jo vi nyte godt av i dag, så noen ekteskap blei kanskje litt sure, og det blei mye fiskepanetter, men da har vi det alle litt rausere ja.

Vi kan takke de avbrutte ekteskapene, ja.

Min far var spesielt vanskelig å temme. Han hadde et par retter som han behersket, det var noe det var noe sånn pyttipannegreier, og det var det ingen som synes var så veldig godt, og så noen ganger da han hadde hatt dårlig tid og det var hans dag å lage middag et par ganger så kan jeg ikke huske at han i da i sesongen kom hjem med nykokte kreps. Det var sesong og han elsket kreps. Det var det beste han visste, og dette her ble da satt fram som middag til en familie på seks da hvor de og så satt han der og sugde på krepsen og sånt noe, og så var det noen som sa, vi blir jo ikke mette av dette her. Ja, så du har lyst til å bli mett, sa faren min, da kan du vel like gjerne ete graut.

Ja nei, min far, han syntest det var ålreit å få spagetti til middag, viss det var kokte poteter til, for det var jo ikkje, det var ikkje middag utan kokte poteter.

Ja

Eg veit ikkje i dag i dag er jo på ein måte poteten har jo forsvunne litt ut av kostholdet. Eg veit ikkje men det eg trur det starta litt på åttitalet iallfall, og så har det gradvis gått feil veg synast eg for poteter er knallgodt.

Det er veldig godt. Må ta poteten tilbake igjen. Jeg tror vi er på vei, ja.

Her er en liten her er et lite tilbakeblikk på åttitallet, en artikkel i Aftenposten fra nittenåttiseks hvor man da har satt opp alfabetisk og utreder de nye matbegrepene.

Ja.

Der står ord som cappuccino, kebab, chili con carne, quiche, og crêpe, som da er pannekaker men som har da blitt nye og fancy hos Aftenposten, pitabrød, empanadas, brownies og cheesecake.

Tenk.

Det er altså nittenåttiseks.

Tenk ja.

Det trur eg var i Oslo, det var ikkje ute på bygda.

Ja det var det var Aftenposten som den gang var en borgerlig avis.

Ja, Marta. Ja.

Ja.

Vi fikk en bok på åttitallet som het Mikke Mus' Kokebok, og den tror jeg var ganske den kom på slutten av syttitallet tror jeg, men var veldig sånn åttitalls altså vi som var barn på åttitallet leste den, og den der blei det mye utvidelse i retning USA da. Det var milkshake og cheeseburger og da tror jeg barna gjennom blant annet den og annen amerikansk påvirkning da begynte å be om den typen mat hjemme. Og McDonalds kom jo i åttito eller åttien til Oslo og sånne ting, og da og da var det jo på en måte det er liksom litt den starten på det som jeg snakka om i stad, det litt triste at det skal være barnemat i helga, men det er jo på en måte ja.

Åttitre kom McDonalds til Oslo og men jeg husker jo også at på slutten av åttitallet så kom de litt mer fancy burgerstedene

Ja

Bollywood, var det?

Ja, og Beach Club, Cruise Cafe på Aker Brygge.

Ja.

Beach Club.

Der vanka jeg og mine kolleger, fordi vi hadde et sånt litt sånt ideologisk vi hadde ideologiske motiver for å spise hamburgere, for det var nemlig det var nemlig Elvis' favorittmåltid altså. Det var som en nattverd dette å gå å spise hamburgeren, og samtidig følte man seg følte man seg distanserte seg litt fra venstresida og deres evinnelige USA-hat ikke sant. Så vi hadde slagordet gjør din burgerplikt da vi toget vi ned til Aker Brygge for å spise gourmetburgere da, i den grad det var det de lagde den gangen.

Ja den skal jeg stjele.

Ja

Det er burgerplikt. Men dere altså tiden er i ferd med å renne ut. Vi kunne jo sittet her i timesvis men tenkte vi kunne avslutte med på en måte å runde av litt og på en måte trekke en linje fra åttitallet kanskje til i dag? Hvor er vi i dag og hva har vi tatt med oss av det gode og det som ikke er så bra kanskje fra åttitallet Harald, vil du begynne?

Ja gjerne det altså eg veit ikkje heilt kva vi har tatt med oss, men vi har jo det som eg synest er fantastisk i dag når eg nå snakkar eg om restaurantbransjen og mine kollegaer ute i den bransjen. Den bevisstheita omkring eigne råvarer, stoltheit over eigen matkultur, at vi har på ein måte fått ein sånn matkulturell identitet det synest eg er heilt fantastisk, og det er eg så utruleg glad over me ein. Nå står folk fram og seier at vi har verdas beste sjømat, det har vi hatt heile tida, men plutseleg så har ein på ein måte det har det har sige liksom inn. Vi har fantastiske råvarer på kjøttsida på viltsida. Vi har fantastiske grønsaker, frukt og så vidare. Vi har så utruleg mykje å vere stolt over og eg trur matkulturen og dette kjem til å utvikla seg fantastisk i åra som kjem, fordi at den yngre generasjonen av kokkar som veks opp i dag, dei har eit heilt anna forhold til det. Dei er dei har fått dette inn litt med morsmjølka det med stoltheita og så begynner dei å leike seg med matkulturen vår og utforske den og råvarene. Det synest eg er heilt utruleg fantastisk, og mykje av dette det har jo starta på åttitalet for det var då nye råvarer kom inn, nye impulsar og alt det der, og så saug vi alt til oss og så har det på ein måte fylt seg opp med kunnskap, og så må vi realisere oss sjølv og det trur eg er i ferd med å skje.

Veldig godt

Ja et viktig moment er at veldig mye av dette som ble introdusert på nittenåttitallet har mer eller mindre blitt hverdagsmat i dag, altså vi snakker om sushien. Vi snakker om tacoen. Vi snakker om indiske type retter og alt det, men altså det er veldig spennende det Harald snakker om, og det og det trekket som er aller mest spennende syns jeg nå er nesten er avindustrialiseringen av norsk matkultur.

Ja

Altså det at mens man på åttitallet da gikk på superen og hadde valget mellom fire forskjellige oster egentlig som ble lagd sentralt i fellesmeieriets apparat, ikke sant. Så i sommer så var jeg en tur i Trøndelag og jeg spiste et par frokoster på Hotell Britannia, der kan du altså gå og hente deg en ostetallerken med sju åtte oster av internasjonal toppklasse. Alle er fra Trøndelag, og alle har sitt særpreg.

Men Noreg er jo blitt ein ostenasjon.

Ja og det var vi ikke overhodet den gangen. Dette er spennende.

Ja veldig spennende.

Ja nei jeg får bare følge opp på det samme at ikke sant at det er jo det er jo en jeg tenker at Dag Solstad må jo være fornøyd i dag liksom.

Ja.

Solstad er ikke fornøyd for han får ikke sild og poteter, og jeg er også sur fordi vi ikke får sild og poteter.

Nei, ikke sant.

Ja nei det altså det er jo noe.

Dette er det norskeste det er det norskeste som er og vi får det ikke.

Noe er tapt selvfølgelig og sånn, men jeg tenker i det store og hele at man fra at det å gå på kafe restaurant var en noe man gjorde i de store anledninger og som veldig mange aldri gjorde så har vi liksom det tilbudet vi har i dag og at det er såpass på grunn av økonomien så er det noe de veldig mange benytter seg av. Og det som har skjedd med Oslo de siste bare fem seks åra er jo altså det er jo så gøy å bo i den byen her, og hver gang man selv om hva kommer til sentrum så ser man noe nytt og så får man smake noe nytt, og så er det ting som. Så jeg tenker jo at den utviklingen der fra liksom sur kaffe og wienerbrød til hva du enn kan tenke deg gjør jo at det er veldig gøy for oss som er interessert i mat, å bo i byen her.

Det beriker jo livet, og det når vi snakket om det der med den kjærligheten til maten som de hadde som jeg snakket om innledningsvis her til som de hadde i Frankrike som du ikke opplevde at man hadde i Norge. Jeg tenker jo nå har vi en større kjærlighet til maten, både til de norske råvarene men også til det å nyte maten det at det ikke bare er noe man liksom skal kaste i seg og oppleve maten sammen, altså gå ut og spise sammen, invitere folk på middag. Det er på en måte en viktig måte å omgås på, at vi også snakker om mye mer om det vi spiser enn vi gjorde før da. Man sitter og snakker om smaker og, ja.

Jammen tenk det at du kan nå kan du faktisk reise landet rundt, heile Noreg rundt, og finne fantastiske spisestader som tar vare på mattradisjonen som leverer lokale råvarer altså Britannia og det er det er det er heilt utruleg. Det er kjempekjekt.

Det er veldig kjekt jeg var jo ja

Og så er det litt dyrt og når du reiser då, men sånn er det.

Ja det er det jo, men man må jo prioritere ja nei prioriteringer, men dere tiden vår er dessverre ute.

Hyggeleg er det.

Billig hyggelig men ikke billig.

Tusen takk Harald, Torgrim og Marta, dette var veldig spennende og interessant. Jeg håper dere i salen også hadde en god opplevelse, og dere som så på hjemme, så gi disse tre en applaus!

På vegne av Nasjonalbiblioteket, må jeg og få takke det fantastiske panelet bak meg. Takk Marta, takk Torgrim, takk Harald, takk Monica og tusen hjertelig takk til dere som kom og har fulgt med. For egen del så kjenner jeg at kunnskapens tørst for et øyeblikk er slukka, men hungeren etter åttitallet finnes fortsatt. Heldigvis går det an å kjøpe meksikansk gryte i kafeen, og enten dere blir her eller skal videre, kos dere videre! Takk for nå.


Velkommen. Dette er en video som inngår i arrangementsserien Konstruksjonen av Norden. Det er et samarbeid mellom Nasjonalbiblioteket og den tverrfaglige satsingen UiO Norden ved Universitetet i Oslo. Jeg heter Tore Rem og jeg leder UiO Norden. Konstruksjonen av Norden tar for seg hva Norden har vært hva vi er og kanskje til og med hva vi skal bli. Og i dag så har vi kommet til det som må kunne betegnes som et virkelig storhending i Nordens historie. Vi skal snakke om reformasjonen i Norden. En reformasjon en reform som kanskje like gjerne kunne kalles en revolusjon. Og vi er så heldig å ha fått med oss Nils Ivar Agøy professor i historie ved Universitetet i Sørøst-Norge og dessuten teolog. I tjuesytten så ble det feira reformasjonsjubileum i vår del av verden. Vi må begynne så vidt med begivenhetene som satte det hele i gang. Hva var det man feiret?

Ja i totusenogsytten det man feiret da det var jo at Martin Luther kunngjorde sine nittifem teser i Wittenberg.  og jeg sier kunngjøre, for det er en sånn myte om at han slo dem og spikret dem opp på en kirkedør, og det er vi ikke sikre på.  men det er altså Martin Luthers nittifem teser.

Så de ble i hvert fall offentliggjort det vet vi ja.

Det ble de.

Denne reformasjonen kom brått må man kunne si. Men den fant også sted i etapper og på ulike vis. Når traff den lutherske reformasjonen Norden?

Ja som du sier det skjedde litt i etapper og på ulike måter. I Norden var jo delt i to det var Sverige inkludert Finland og så var det Danmark-Norge. Og i Danmark særlig der som jo grenser til Tyskland der hadde man en lang forberedelsestid og det var ganske stor oppslutning om behovet for å reformere den katolske kirke. Så der hadde lutherdommen en viss sånn folkelig popularitet.  så kom dette her vi skal ikke gå i veldig stor detalj men altså vi hadde en konge som het Fredrik den første som på en måte forberedte på sett og vis reformasjonen. Men det var hans etterfølger Christian den tredje som i femtentrettiseks virkelig var reformasjonskongen da. Men som sagt i Danmark så var det en folkelig lutherdom. I Norge så var det ikke det. Det var kanskje lite grann tilløp i Bergen men ellers så var Norge et dypt katolsk land.  så her ble reformasjonen innført med kongebud ovenfra.

Ja.

I Sverige så skjedde dette alt sammen veldig gradvis altså det kom i etapper. Gustav Vasa ble konge i Sverige i femtentjuetre og han brøt sånn gradvis med den katolske kirke og altså.

Så men altså i vår sammenheng så er det jo så driver vi altså og utforsker denne konstruksjonen av Norden. Og da er det kanskje mest interessant å snakke litt om de kulturelle og politiske konsekvensene av reformasjonen her i nord. Og hvordan reformasjonen har preget våre mentaliteter. Men da begynner vi altså i det religiøse. Hva slags konsekvenser fikk Luthers insistering på troen alene?

Ja troen alene er jo et av de store slagordene fra reformasjonstida. Og det fikk store konsekvenser fordi i det ligger det jo at man blir frelst altså ved troen alene. Og troen er i sitt vesen individuell. Og i praksis så betydde dette at der katolikker har liksom kirken den katolske kirken som et mellomledd mellom seg og gud så blir i luthersk tenkning eller protestantisk tenkning den enkelte ansvarlig for sin egen frelse.  og dette fikk store konsekvenser. På grunn at da fikk jo stater som ville være lutherske de fikk jo på en måte et slags gudegitt ansvar for å sette alle borgere i stand til å ta ansvar for sin egen frelse. Og hvordan skulle de gjøre det vel for å gjøre en lang historie kort man måtte lære folk hvordan de skulle skjønne hva som var den rette lære. Man måtte lære dem å lese.  så utdannelsen skolevesenet fikk et veldig puff i

Og utdannelse da det var først konfirmasjonsundervisning?

Det var først konfirmasjonsundervisning men det var jo altså. Det passet ikke så bra i Norge men når kommer med sånn påbud ovenfra om at man skulle ha latinskoler og at.  men også ikke bare gutter men også jenter skulle opplæres da de skulle lære å lese.  så altså i Norge så kommer dette altså ovenfra.  vi får en kirkeordinans på slutten av femtentrettitallet som legger stor vekt på undervisning.  og at den som sagt den enkelte må ta ansvar for sitt eget gudsforhold da.

Hva var liksom forholdet mellom kirke og stat? Hvordan endrer det seg?

Ja. Det endrer seg ganske mye. Og det er jo sånn at i middelalderen så har jo kirke og stat vært motpoler det er jo den katolske kirke. I de lutherske statene i Norden som er det vi er opptatt av der smelter jo dette sammen på grunn av at vi får lutherske stater hvor etter hvert kongen fyrsten blir overhodet ikke bare for staten men også for kirka. Og slipper, altså det er jo noe av det som fremkaller reformasjonen, slipper å få godkjent bispeutnevnelser og sånn i Roma, altså blir selvstendig da. Men her har jeg veldig lyst til å bruke et vanskelig ord. Jeg har lyst til å si noe om toregimentslæra. Og det har ikke noe med militære regimenter å gjøre men altså regiment betyr

Det er nok noen som tror det ja

Ja det er veldig lett å la seg forvirre av det.  men det er altså et regiment det er en styreform hvor Luther mente at gud styrte verden på to distinkte måter. Det var det verdslige regimentet og det er øvrighet altså det er politiet og domstoler og konger og sånt noe som skal holde styr på det onde i verden.  og så er det åndelige regimentet som er som er kirka og som tar seg av menneskenes frelse.  og de skal man holde veldig strengt adskilt. Og så skjer det paradoksale i Norden at de blir ikke holdt strengt adskilt.  de smelter sammen til den ene monolittiske lutherske stat.

Ja nå har vi nevnt et par begreper som er sentrale for lutherdommen. I flukt med det så kanskje kunne nevne det allmenne prestedømmet også. Det er noe jeg vet du har vært opptatt av. Hva kom ut av en av en sånn ide?

Det allmenne prestedømmet det viser litt til det som vi nevnte i sted at altså i lutherdommen så fins det ikke noe mellomledd mellom den enkelte kristne og gud. Så den enkelte kristne er like man trenger ikke noen kirke man trenger ikke biskoper og prester og sånn for å for å bli frelst. Sånn som man kunne tolke luthersk lære kanskje. Men alle kristne kan være sin egen prest og biskop, sa Luther. Og det var jo en veldig sånn mental omstilling. Så det gjorde at altså det er denne her individualiserende tendensen da. Som oppfordrer altså hvis vi ser det i veldig ørneperspektiv liksom til selvtenkning og egenansvar og sånt noe.

For det er jo når jeg hører deg snakke nå så tenker jeg ok det er som om det blir en ny omdreining i det vi gjerne tenker på som liksom modernitetens vending mot individet. Kanskje begynner det i karikatur i renessansen men sier du at når reformasjonen kommer så blir det en ny en ny omdreining og en ny et nytt fokus på individet.

Absolutt. Og altså fra å betrakte folket som en slags umælende masse av undersåtter så blir dette nå borgere som staten må ta et eller annet ansvar for altså og som. Man sier altså for det ligger i den lutherske lære som har ansvar til å tenke sjøl. Så det er dette får store konsekvenser på lengre sikt.

Og da er vel veien kort til en form for demokratisering. Jeg tenker på Hans Nilsen Hauge og haugianerne. Hvor viktig var den type folkelig bevegelse som en del av lutherdommen her nord?

Ja da er vi jo framme på sent syttenhundretall og på attenhundretallet. Jeg mener at dette spilte en veldig stor rolle. Og Hauges bevegelse Hans Nilsen Hauges bevegelse er uhyre interessant. For den bygger jo for en stor del nettopp på denne toregimentslæra, som jo ligger i at altså det verdslige regimentet, det som har med verdslig liv å gjøre, det er også etter guds vilje, og det er også helt greit for kristne å befatte seg med. Så de kristne skal ikke bare stenge seg inne i kirkene og senere på bedehusene og sånn de skal ut i samfunnet. De skal delta i næringslivet det har mange vært opptatt. Men ikke minst altså de skal de kan danne foreninger for mange forskjellige altså gode formål men behøver ikke være religiøse formål nødvendigvis.  og altså koblingen til demokratisering er sterk etter min mening på grunn av at den foreningskulturen som oppstår på attenhundretallet virker i seg selv demokratiserende. Altså helt vanlige mennesker som da i Norden stort sett har lært når vi kommer fram til attenhundretallet å lese og skrive. Altså myndiggjøring er et stikkord her de blir oppdratt gjennom foreningsliv til å liksom ytre seg og delta i samfunnet på helt andre måter enn før.

Og dette er bevegelser som også appellerer til de lavere samfunnslagene?

Absolutt. Det er klart de som tidligst når bredt ut det er nettopp de religiøse. Men så får vi også store sånn nokså folkelige bevegelser lenger ut på attenhundretallet og da vi får sånn som avholdsbevegelsen altså vi får velgjørenhetsbevegelsen. Vi får veldig mange typer vi får den floraen altså organisasjonssamfunnet har jo sin fødsel da.

Men da spaltes vel også holdt på å si lutherdommen i to fordi haugianismen er jo også i opposisjon og for så vidt forfulgt av statskirken ikke sant?

Absolutt Hauge i sin første periode han kritiserte jo prester bitende og etsende. Men haugianismen mistet jo en del av det opposisjonelle preget etter at Hauge hadde sittet mange år i fengsel da. Dette er jo en tragedie på mange måter. Men hvis vi ser på de samfunnsmessige konsekvensene altså så er det nok mer et samvirke. Og det er en et viktig poeng med lutherdommen. At med denne toregimentslæra og sånn at mange generasjoner av nordboere er oppdratt ikke til å se på kirke og stat som motpoler. Men ser på dem som altså to ting som begge er etter guds vilje og som da er forent da i Norden. Men dette har ganske store konsekvenser for vår politiske kultur for man ser ikke på staten som en fiende. Nå forenkler jeg veldig da men altså staten den er også noe som jeg som enkeltperson har en del i.

Så du vil mene at en del av forklaringen på denne høye tilliten som vi har i nordiske samfunn til staten kan ligge i denne reformatoriske bevegelsen?

Det vil jeg mene at den absolutt har. Så fins det andre forklaringer også på dette med tillit men altså jeg tror personlig at lutherdommen har en stor innflytelse der.

Bare helt kort fantes det lignende bevegelser i andre nordiske land som haugianismen?

Det fantes noe som lignet men altså det var tydeligst og sterkest og tidligst i Norge kan du si. Grundtvigianismen i Danmark gjorde seg gjeldende men den kom seinere. I Sverige så fikk vi så kom ble liksom disse foreningsdannelsene de kom seinere og var svakere. Så altså haugianismen er nesten unik men vi får denne veldige oppblomstringen av foreningsliv i løpet av attenhundretallet i alle de nordiske landene altså.

Vi tangerte det jo så vidt men altså hva slags syn vil du si at lutherdommen og den lutherske tradisjonen har hatt på arbeid? Det er jo også knytta til det mange vil assosiere med protestantismen altså den det Max Weber kalte den protestantiske etikken.

Ja synet på arbeid er faktisk også veldig interessant. For altså Luther sa jo ikke bare at den enkelte kristne kunne være sin egen prest og biskop men han sa noe som var veldig revolusjonerende i senmiddelalderen. Han sa at det var akkurat like fint å være snekker. Eller altså tjenestejenta som feide golvet gjorde en like en Gud velbehagelig tjeneste som biskopen som stod og preket. Så altså det var like fint å være kroppsarbeider som å være høyt på strå i samfunnet. Og dette her altså det ble jo ikke fulgt opp i praksis men det lå der som et ideologisk fundament. Og i luthersk lære så er det sånn at alle skal bidra. Hvis du kan arbeide så skal du arbeide selv om du er rik og har råd til å la være. Sånn at det er altså en sånn egalitær impuls i dette kan du si. Og igjen det blir veldig mye syndet mot idealet men det ligger der som et ideal man på en måte ikke kan komme bort fra.  så det er så synet på arbeid er viktig altså alle skal arbeide men alt arbeid alt ærlig arbeid da er like bra.

Men denne weberske tanken da er det jo som om tro og profitt går opp i en høyere enhet vil du si at det treffer lutherdommen eller er det mer rammer det kalvinismen hardere?

Absolutt. Nei men nå satte du fingeren på noe veldig viktig for Weber er noe som kommer opp med en gang når man i norsk sammenheng snakker om protestantisme og næringsliv og sånt noe. Men Max Weber altså han det han var det han skrev om i sine berømte verker om protestantisk etikk og kapitalismen. Det var jo med utgangspunkt i andre protestantiske konfesjoner. Det var som du sier kalvinister og det var hollandske reformerte og sånn og nå blir vi litt tekniske her. Men det var til dels religiøse retninger som trodde mer på, for å bruke et vanskelig ord, predestinasjon, altså forutbestemmelse. At liksom man gud hadde utvalgt noen til å bli frelst på forhånd og da kunne man vite om man var frelst hvis man gjorde stor suksess i næringslivet og den type ting. Men altså det Weber skrev for å prøve å konkludere det passer ikke så bra på lutherdommen. Lutherdommen hadde helt fra starten av en viss sånn anti-kapitalistisk tendens. Og det var også sånn at haugianerne i Norge de var ikke bare interessert i å tjene penger. Det var også de var interessert i å tjene penger men det var for å gjøre samfunnet bedre på papiret da. Så Weber er ikke liksom riktig så mye vår mann når vi skal forstå lutherdommen som hvis vi skal forstå andre protestantiske retninger.

Jeg tenkte at vi kanskje kunne snu på det til slutt ved å begynne der vi er nå. Altså, vi har altså endt opp med noe som gjerne refereres til som den nordiske modellen da. Selv om vi vet at den fins i flere ulike tapninger. Vi har vært innom tillit men den innebærer jo også sosialdemokrati velferdsstat betoning av likestilling mellom kjønnene universelle ordninger. Skulle du oppsummere hva vil du si er det viktigste ingrediensene i den lutherske arven altså sånn som det har blitt forvalta politisk og kulturelt i våre nordiske samfunn.

Viktigste elementene i den lutherske arven.

De som har de som har politiske konsekvenser kanskje.

Ja. Jeg vil si at de to viktigste stikkordene da er tillit, som du har nevnt, og likhet, altså egalitarisme. Men om dette altså med velferdsstaten som et utslag av lutherdommen det er det veldig mye å si. Det har vi sannsynligvis ikke tid til her. Men det er det er mange koblinger som går både på denne her egalitære tendensen, altså til å ikke gjøre stor forskjell på folk. Det er også noe med tilliten til enkeltpersonens både evne og mulighet til å gjøre seg gjeldende som har med mindretallsrettigheter og sånt noe å gjøre og som legger til rette for pragmatiske politiske løsninger.  altså til Norden så vil man gjerne ha vil politikere gjerne ha konsensus mens i en del andre politiske kulturer så gjelder det å få femtien prosent av stemmene og så blås i de førtini andre ikke sant.  så ja det var et langt svar men det var altså tillit og

Tillit og likhet.

Og likhet. Ja.

Da avslutter vi der. Tusen takk.

Takk for meg.