S te vén kastély, maradj, állj fenn sokáig!
Kinek kitártad egykor kebeled’,
Az ifju, mint agg, újra látni vágyott,
Hálás szivével. Hajh, Isten veled!
Vaj’ látlak-é még?... Már kevés időm van,
Érzem, közelget síri éjjelem;
De emléked, mélyen szivembe vésve,
Holtig kisér s a sírba száll velem.