Képtelen éj nehezült nagy időkön át a hazára,
S ónsúlyú álom nyűgözte magához a honfit,
Tompult érzékkel munkás haladásra erőtlent.
A nyelv haldoklott; a pangás lelke tanyát vert.
Régi dicsőségünk s a harcok napja leszállván
Éj leve, és egy jobb kornak szebb hajnala nem költ.
Sem multunk, se jövőnk nem volt; s még a jelen élte
Egyhangúságban tespedvén, nem vala élet.
Már a nemzetből a tűz s az erő kialudni
Látszott; amikor a kor lelke felébrede súlyos
Álmaiból; s minden hazafit haladásra kiáltott.
És tova nyargalván: hullám kezd zúgni nyomában,
S a megkorbácsolt tunya víz felzajlik: - azonkép
Költ mozgás s élet szavain; - s ím megjöve a reg
És egyesűlet zászlójára világola fénye,
Amellyen »haladás« jelszó vala írva; - magasban
Lengett a zászló, s ezerenként gyűltek alája,
Mint a méh raja a kiröpült fejedelmi anyához;
És áttört vastag hamván a nemzeti tűz, - s a
Fendobogó keblek lángérzettől dagadozva
Tettre erős karok a közjót munkálni segélték.
Mint a földben ezer mag rejtezik és csira lappang
És a lombtalan fákban a titkos erő él;
Csak kikelet kell és melegítő napja: kifejlett
Így a nemzeti lét, kialudván százados álmát,
Bátor léptekkel halad a korral, s tör előre.
A kedves honi nyelv felvítta magát diadallal
Sok száz éveken át idegenbitorolta helyére,
És hangzik méltósággal megyeink teremében,
A villás fecskét röpülésében megelőzve.
A Duna sík hátát Árpád, Pannónia, Zrínyi
Szeldesi: - s amellyet ketté szelt a folyam árka,
A haza részeit eggyé majd lánchíd csatolandja,
Hogy testben lélekben eggyé forrjon erősen;
Majd a nagy neveket márvány emlék örökíti,
Megváltás, növelés, egyesűlet magva csirában.
Hány életbeható üdvös cél nem jöve létre!
Korszerü tettekben nyílvánul a nemzeti élet,
S mindenhol haladás áldott eszméje foganszik.