És mint kelet buja virágai
Üvegházának nyitott ajtaján
Kitóduló, bódító illatár:
Zudult reám a bájok s kellemek
Ármány hadának leverő zöme.
“Kétségkivül jól tölté napjait!
Talán föl is találta végre már
Az eszményt, aki boldogítni képes?”
“Találni olykor nem is oly nehéz;
Mint a találtat elveszíteni.”
Ekként a szóra szó következett.
Dicsérte verseim, mint rendesen.
A költeményt, ha az nem is egyéb,
Mint magasb széptevés kötött beszédben -
Kedvelte, mint a bálzenét, anélkül;
Hogy táncra kelni vágynék a zenésszel.
A borban és a versben az igazság.
Ezt tudta jól s kiváncsi volt igen:
Nem fogja-e meghazudtolni jól
Erőszakolt egykedvüségemet
A régi szenvedély a költeményben?
De verseményem pókhálója most
Ez egyszer nem szerzőjét fogta meg.
Ellenkezőleg, kiszabaditott
Szörny szenvedélyem kötelékiből,
Mely mint egy óriás hurokkigyó
Megfojtott volna már előbb-utóbb...
Most is, hogy Izidóra angyalarccal
Sátánkodott, incselkedett velem;
Előszedé szépsége tárházának
Legbűvösebb, rejtettebb kincseit;
Felém legyinte olykor, tiltakozva
Bók és guny ellen gyermeteg makranccal;
Hozzám hajolt, közel, kiállhatatlan,
Izzón közel... hogy láthatám, miként
Vet árnyat a vékony, finom pehelyszál
Fehérlő válla, karja tűkörében;
Arany hajának lángja lobogott,
Mint midőn nyári éjben, szakadatlan
Villám tüzében égni látszik ég, föld...
Reám ereszté balzsamos lehének
Gyémántszivet megolvasztó kohóját...
Egy szóval széditő volt, mint az örvény
A Lomnic élén, ezer ölnyi mélység
És ama zúgó Tarpatak fölött,
Mely mint őrült menyasszony a templombul,
Réme sikoltozással fut ki a természet
E nagyszerű szentegyház-ajtaján...
Ezuttal is, mondom, el-elfogott
Az alig visszafojtható gyönyörvágy
Rabláncait tépő tigris-dühe,
S csak isten őrizett a gyávaságtól,
Hogy illem- és lovagtörvényt felejtve
Meg nem rohantam, mint egy útonálló
S ki nem raboltam Izidóra tündér
Szépsége rejtett kincseit...
Valóba
Csak isten őrizett meg. Költeményem
Paradicsomi részletéhez értem.
A műi szempont és költőszabadság
Ezuttal egy kissé szokatlanabbul,
Mint mondják, “antik” pőre jelmeze;
A jelenet, az ötletek kisértő
Alkalmisága csiklandozni kezdett.
És Izidóra maga is a tréfát
Fölbátorító játszi hangulatban
Hallgatta és úgy vette az egészet,
Mint egy mükedvelő előadást,
De mely ezúttal olyan véget ért,
Mint amidőn az egyik főszereplő
Elájul és le kell bocsájtani
Idő előtt a függönyt... E soroknál:
“A szív alatt, az hogy kissé alantabb,
Nagyságra, szinre egy epernyi bimbó,
Egy tőrszúráshoz teljesen hasonló” -
A katasztrófa bekövetkezett, mert
“Szégyen s haragtól villámló szemekkel
Ijedt föl Izidóra éleset
Sikoltva” - ahhoz teljesen hasonlót,
Mely bűvös álmom ébresztője volt,
Olyannyira, hogy percig azt hivém:
Tán most is álmodom; mert nem csupán
A hang, de minden mozdulat, arcjáték
És öltözék hajszálig ugyanaz volt...
S a babonaság aggodalma szállt meg.
Mi különös, csodás hasonlatosság!
Mondám Izidórának, álmélkodva,
Ki észrevenni látszék a kelepcét,
És hirtelen mosolyt erőtetett;
De hasztalan, mert amint láthatólag
Folyton tünődött, űzve-fűzve baljós
Találgatások eszmeszálait,
Mindegyre jobban elborult; egyszerre
Mintegy kétségbeesve, izgatottan,
Haragtól fuldokolva, lángoló
Arcát kezébe rejtve, szótalan
Rohant a váró termen át, amelybe
Ép akkor lépe gróf Kievszky Oszkár,
Dárdások hadnagya, ki állítólag
Már főhadnagy lehetne régen,
Holott még nagy korát sem érte el -
Ha oly igen veszett fene gyerek,
Párbajdühönc, botrány- és stikli- hős
Nem volna és egyáltalán s kiváltkép
Ha kevesebbet lovagolna váltón,
Mint séta-ménen, bárha ezzel is
Megszolgáltatja jól az abrakot.
A pillanat eléggé színi volt.
A dárdás hadnagy úr majd kétfelé vált,
Egy kérdő és egy felkiáltójellé;
Miként ha mondta volna: Ugyan, úgy-e?
S rögtön reá: de hiszen ez lehetetlen!...
S önhitt, kicsinylő gúnymosollyal ajkán,
De mindazonáltal fenyegető
Pillantást vetve rám, követte Izidórát.
S a szoba, Izidóra harmadik -
(Pipere és háló) szobája - ajtaját
Önkéntelen s talán nem szándékosan
Előttem és maga mögött betette,
Nem sejtve, hogy mi vár ott benn reá:
“Ön nyomorú, alávaló!” - rezgett ki
A kis szobából Izidóra hangja,
Feleletül a kérdő hadnagy úrnak...