Tu zbystřil všechny smysly, hlavu výše zvednul:
proud vzduchu teplounký to zaševelil třtinou
a pohladil jej v líc. Jak voněl jetelinou!
To s Ostruženských polí, hádal Joza honem,
tam na semeno stojí právě v květu vonném
zelenáč na Proutku. Teď nedýchaje slyší:
mlynářka volá husy a psy s láním tiší,
již ze vrat vyběhli na kohos štěkajíce.
Teď také vzdálený křik slyšel od vesnice,
však nerozuměl mu. A nade mlýnem kdesi
jak rány palice se rozléhají v lesy –
to Runčík dříví štípá. Kodeš klepe kosu –
chodíváť na louku dřív nežli ztratí rosu.
Co to? Kdes na Kadlově jako u Babíků
dva ženské hlasy hbitě střídají se v křiku:
ach Bětka s Důrou zase hádají se zprudka.
Jak těšila ho jindy taková jich půtka!
On pokukoval s hochy podál jejich vády,
a poštívali, smáli se za jejich zády.
I teď se Joza staví na špičky a špulí
rty k úsměvu, hned ruce, hned se nohy hnuly.
Však ku podivu dneska hotovy jsou zkrátka,
zaznělo klekání a stichla jejich hádka.
To zvoní v Ostružně; tam mají zvonek větší,
a zvučí dvěma rázy, dvouslabičnou řečí,
kdež ve Lhotě, tam třemi klinká se zvoničky.
I myslí, má-li se dáť do své modlitbičky
a usmyslí, že musí počkať na Lhotecký.
„Zvon cizí neplatí,“ tak míní rozum dětský.
A zase poslouchá, jak někde od Pazderny
proniká dětský nářek ve vzduch podvečerný.
„Že Konupkův to Franta! Chce jíť bez modlení
spat s nemytýma nohama. To jiný není!“
Teď zvoní ve Lhotě. I smekne beranici
a pokříživ se Joza s pozdviženou lící
modlitbu do čepice odříkává plačky,
pokleknuv na vor hledí k nebi na obláčky.
Hvězdičky míhají se jako mouchy zlaté,
a Joza hledě na ně v modlitbě se mate,
rty přestaly se hýbať polootevřeny,
a celý obličej je k nebi obrácený.
Když probudil se, spěšně nový křížek dělá
a modlitbičku znova vymodlil se zcela.