Bylo to za čistého rána,
slunce už bylo nad horou,
pod horou pole překopával
muž s bledou ženou, zmořenou.
Kalhoty, čapka ještě na něm,
jak si je z vojny přivezl.
Tvrdé je pole, udupané,
tu zase krutě rozryté,
od kopyt, vozů rozježděné.
Zaklne muž, jak zakopne:
„To aby čert sám tady kopal!
Beztoho jeho dílo to.“
– „Ba, to se ďábli vyrojili,“
opřena o svou motyku
záda si žena narovnává.
„Kdyby jen on tu s námi byl,
on, naše radost, naše duše!
Nač jsem ho odchovala? Nač?
Kdesi tam v cizí šachtě leží –“
Mlčky muž překopává zem.