Když staří – mladí ze bran městských spějí,
já s myšlenkami svými nejraději
se uzavírám doma. Bůh to suď,
že máloco se rovná slasti oné,
jež plní v chvílích vzácných těch mou hruď,
kdy v tichu velebném dům celý tone,
kdy ve sluch ti co chvíli nezaletí
křik duchů služebných, řev četných dětí,
kdy i ten klavír, který ve dni jiné
rve čivy mé, si trochu odpočine!
Když ve všelikých vesských hospůdkách
se v kouři tísní měšťáčkové milí,
ten špatným pivem splachujíce prach,
jímž po cestě se byli nasytili,
má duše, zemskou nepoutána tíhou,
svá rozpne křídla k smělejšímu letu,
jen zapředu se s přítelkyní knihou
jak pavouk v koutku utajeném světu.