Noc zimní jest a chmurnou oblohou
si bledý měsíc vážně vykračuje;
sníh zmrzlý chrupe jasně pod nohou
a vítr ostrý plání šírou duje.
Kde horská víska v táhlé dolině
se rozkládá, ční na blízku jí stráň;
tam v skalní její děsné kotlině
rád cikán toulavý svůj mívá stán.
Dnes také oheň v stáně rozžehli,
než matny jsou jen jeho plameny,
jež časem trochu živěj’ vyšlehly,
až zarděly se vůkol kameny.
Sbor žen a dítek v malém půlkruhu
se rozložily v pestré směsici;
a z mužů druh se tulil ke druhu –
tak zřeli mlčky k blízké vesnici.
Tam naděj jejich, spása jediná,
kam teskně všickni zraky obrací,
vždyť vůdce svého čeká rodina,
jenž s potravou se dlouho nevrací –
Již přikvapil a s četnou kořistí
se béře tlupě zrovna do středu.
Všem radosť ve tvářích se uhostí
z té kořisti tak milé k pohledu,
a život nový bují ve stáně:
hned oheň snědé obskakují děti,
a ženy drůbež škubou; na stráně
děv čtvero hupkem pro dříví jen letí.
I pádí družně letem ptáka k lesu,
jak při hudbě, když začne skočnou k plesu.