„Nemůžeš-li jinak, bud si děvic háncem,
mne však ušetři! Tvá urážejí slova
žalost mou i vážnost,“ kníže kárá znova.
„Posmíval se’s ženským, že se v klepech tuží,
však oč ubožejší klepaři jsou muži!
Ještě neschlad’ popel po mé vzácné druži,
a již plni marné o mé vdovství péče
vymýšlíte zevšad hrozící mu léče,
kde jen kolem rouška zakmitá se děví;
rusalkou se vám i přísná Vlasta jeví.“
„Kde tu smyšlenky?“ lech na to. „Leda slepý
nezřel by, jak na tvůj každý krok se lepí
děvy dotěrné, a žen by neznal zhola,
kdo by neprohléd’ těch kouzel těsná kola,
v něž tě zatkávají, slova plná medu,
přelichotnou vnadu úsměvu a hledu.
A že Vlastě vážnost na překážku není
v nejpřednějším za tou metou závodění,
že kam jen se vrtneš, své ti lécí vnady,
dosvědčí – Leč, ajhle! sama v důkaz tady!“