Proud dějin ve svých změnách kol se valil
jak řeka hlučící, jež břehy trhá,
leč sotva časem že jí stopy zkalil,
hněv jeho marně vlny své k ní vrhá...
Zjev Karlův spěl kol mohutný a skvělý,
Abelard v ní kdys přemítal a snil,
dav zpupných králů zřela zkrvavělý,
pych velmožů zde plál, vztek lidu vyl,
Diderot, Rousseau strádali tam v muce,
až k nebi požár šlehl Revoluce...
Ten požár celé rázem lidstvo vznítil,
duch lidský nejvyšší v něm triumf zřel –
svět starý v základech se třás a řítil,
v záplavě krve útisk věků mřel,
leč hymnus náhle zas jen fraška prázdná –
na trůně Boha – nevěstka, skřek blázna!