Teď, bělozářko, ležíš na mém stole
u veršů zmatených. Leč hvězdy květů
kol kolem povadly na zpráhlém stvole
a nevzkřísí je polibek mých retů –
před chvilkou zářily jak padlý sníh
a teď jsou bledé jak ty moje rýmy,
v něž darmo chtěl jsem slovy plamennými
zář vdechnouti chvil oněch blažených.
Či zvadnou také, sotva rozkvetly,
ty skvoucí naděje, v nichž srdce jásá,
či na chvilku jen duší přelétly
jak vidin stepních potměšilá krása,
jež hroznějším jen činí pouště klín,
kde vykouzlila klamný palem stín?