Slovensko mé šumné! Zem kdy vesmír zrodil,
věru že sám pán bůh po tobě si chodil!
A jat vnadou tvojí slzy plakal blahem
tam na věžích Tater, pod svým rajským prahem.
Ujaly se v horách jasné slzy boží:
na bystřiny rostou, na plesa se množí.
A ty hvězdy s nebe, klesají-li dolů,
do Slovenska touhou zapadají spolu,
scházejí se všecky na plesách a říčkách
čarokrásným Vilám v čelku na partičkách.
Jaj, Slovensko moje, kdo tě spatřil jednou,
po tobě mu vzdechy více neusednou!