„Na slunné hoře, v zemi otců mých,
v té staré Litvě, drahé, rekovné,
žil jednou dobrý jinoch, Dajnas slul;
na slunné hoře žil, a pěvcem byl
tak sladkohlasým, že když vyšel v kraj,
ho lidé vítali, jak na jaře
se modrokřídlá vítá vlaštovka,
vždyť písně jeho krásné byly tak
a plné útěchy, že prchal bol,
na chvíli aspoň, když se ozvaly.
A za to dobrodiní žehnali
mu lidé z hloubí duše. U krbu,
kamkoli přišel, našel místo své,
a úsměvy, a slovo nadšené.
Byl Dajnas šťastným, až jej zasáhl
blesk náhlý osudu. To stalo se,
když jednou sešel s chlumu hory své;
na sklonku byl juž den, a Dajnas šel
kol modravého toho jezera,
v němž kraj se shlížel, s míru úsměvem,
pak dál do polí, jež se vlnila
jak druhé, jantarové jezero,
a slunce, které právě padalo
za temný lesa lem, to zdálo se,
koš jako onen zlatý, kulatý,
do jehož bezdné hloubi sahá Bůh,
když poli chodě s velkou korunou
a v plášti z klasů zralých, na nivy
své požehnání seje... Večer byl
to tichý, vonný, mírný... Pojednou
se ozval dusot koně na blízku,
a před Dajnasem stála jezdkyně,
jak ze země by byla vyrostla.
Rek žádný hrděj’ sedět nemohl
na oři svém, než krásná dívka ta.
Tma azurná jí v očích šeřila,
a vlasy její, temně zářící,
jak potoky se lily s temena
jí bohatě na zlatem třpytný pás,
do liliové řízy záhybů.
Zjev její náhlý v poli zčeřeném
při zralých klasů tichém šelestu,
při žlutém svitu slunce na sklonku,
měl nevýslovně oslonivý čar.
,Ó, ticho, ticho,‘ Dajnas dobrý děl,
,ó, nešelesť, ty vánku večerní,
dech z úcty zadrž svůj, což nevidíš,
dceř slunce že to jest, že zrajícím
tu polem štěstí chodí zářivé?‘