Krása – Dobro – Pravda, letem
rčeno, byla trojice,
milovaná celým světem;
prvá ovšem nejvíce.
V jednom kraji žily kdesi
v poetickém baráku,
vystavěném mezi lesy
bodrých, statných sedláků.
Žily s matkou: dokonalá
lidská naše Tradice
cepovala, šminkovala
jmenované dívčice.
Prvé dvě si oblékala
podle módních žurnálů,
závoje jim kupovala,
vodila je do bálů.
S třetí ale měla potíž,
ač ji stejně Ijubila;
tvrdohlavou byla totiž
dcerou Pravda rozmilá.
Rozmarně si umínila,
že se líčit nebude,
nahá chodila jak víla,
však prý matce nezbude!
Jednou jen na prosby, rady
oblékla si košili,
přikryla jí svoje vnady,
když ji sestry prosily.
Ihned však se zastyděla
a šla roucho odhodit.
„Čistý úběl mého těla
musí zůstat nepokryt!“
Na příkladě tom je vidět,
že chtěla být Popelkou.
Sestry začaly se stydět
za ni před svou veselkou.