„Jak luzný svět! Jak blaho tu a milo,
v čarovné něhy šerém soumraku,
tu Bohu by se samu zalíbilo,
on sám by s výšin mračných oblaků,
sem uchýlil se v klid a zapomnění,
v modravých zvonků měkké objetí,
jež chvíli aspoň zabudit by daly
mu tvůrčí dumy věčné napjetí –
a ve prchavé pohádkové snění
o lidském štěstí by jej skolébaly!“...
Tak muška děla – a již táhlý sten
ji zhřížil hebce v sladký smrti sen...