Lucy v tetu zavěšená
kráčí v zadu. Paní sudí
baví je. Je pražská dáma,
již sem v toto hnízdo zavál
osud mužův. Teskní nazpět,
vzpomíná na pražské známé,
známá místa, mluví rychle,
úsečně a skorem sama.
Teta místem jenom vpadne
slovem, větou. Lucy mlčí.
Znavena je polo žárem,
polo řadou posledních dnů.
Celé městské mraveniště
tykadly ji omakalo –
ó ty chvíle plné strachu!
Připadala si jak zloděj,
jenž se s lupem kdesi skrývá,
ale kolem této skrýše
duní stále, stále kroky
stihatelů!... Přišly všecky: