jim cisterna ve houšti chladné, stinné,
i zastavili krok; ret prachu plný
druh Šimonův hned sklonil, chladné vlny
tam čekal vláhu, hloubka byla srázná,
však vyschlá byla cisterna a prázdná.
Smál Šimon se a nemaje sám žízně
pliv do cisterny, z druha svého trýzně
si tropil žerty. – Dále šli pak spolu.
A v písek slunce svoji aureolu
juž složilo a blížili se k městu,
a malomocný vyběhl jim v cestu
pln špíny, hnisu křičel: „Smilujte se!“
A Šimon pravil: „Každý dál ať nese,
co zasloužil.“ – Však soudruh jeho bídný
ku nemocnému zrak obrátil vlídný
a pravil: „Bratře, vstaň, bůh dej ti zdraví!“
V té chvíli rostla zář mu kolem hlavy,
on rostl v ní. Odešel chorý s plesem,
leč Šimon patřil na soudruha s děsem,
jak něha s velebou mu s tváře dštila,
a drze pravil: „Velká je tvá síla,
však rovněž jak ty mohu stát zde v lesku,
tys Kristus, ukrad’ jsi mi k slávě stezku,
však mohu co ty; pusť se do té sázky!“