„Jak trouba zazní po druhé, v té chvíli
ať všichni tiše v prach své tváře halí,
neb v středu hvězd na vrchu hory, v dáli
král s královnou ve počet bohů vchází.
Kdo roven jemu? Vesmír beze hrází
mu propůjčil své hvězdy k dnešní noci.
Ta hora – to jest vrchol jeho moci –
jest oltářem, na kterém on jest bohem.
Zvěst jeho slávy, kotly zní a rohem
a cymbálem i zvučných polnic plesem.
V prach, davy, svatým umlkněte děsem!
V před, zajatci, ať rychle kleknou na zem,
a jak se ozve trouby zvuk, ať rázem
nad jejich týlem zablysknou se nože,
v tu chvíli král – bůh, vstupuje v své lože!“