A divný žár z Janových očí vanul:
Nebyl to více člověk: v jeho tváři
Jakoby nitrem božský oheň planul
A v očích obrážel nebeskou záři –
Nadšení výraz taký nyní stanul,
Že všichni neodvratně na něj patří:
Však já v okovech spjatý tvář jsem sklonil
A nad porobou vlasti slze ronil:
Táborských nesnesl jsem pohled bratří.