Zvuky té struny byly jedna báj,
tajemná jako šero budoucnosti,
hluboká jako lidských srdcí říš,
nezměrnou citů tůň jež v sobě hostí.
Těkají v polosvitu myšlénky,
z okovů vyváznuvše ňader lidí,
šeptají sobě slova zákonů,
jimiž se svět v svém kolotání řídí;
a kolem květy dýší útrob sny,
myšlénky lidské provály svou vůní,
objaly je a v reji společném
ve vzduchu nad uspaným světem trůní.