Vy matky naše šedé, s vráskou v líci,
jež v sladkých bolestech jste život daly
nám, synům svým,
jež srdce vaše pyšně pozdravilo,
vy lásky svojí velké trpitelky,
jichž ruce dobré, které první kroky
nás, malých tehdy capartíků, vedly,
jsou plny vrásek, zažloutlé a suché –
vy stromy stárnoucí, jež žíti mohou
jen v slunci štěstí dětí svých,
vy, jejichž život nemá jinak smyslu
než v žití našem,
vy, jež jste v dlouhých nocích u nás bděly,
vy, jež jste tolik hříchů odpouštěly
a šťastny byly, když jste spatřily nás
konečně vzrostlé, statné, podobné svým otcům,
jež v nás jste znova tolik milovaly,
vy žití trosečnice,
nyní v pláči hořkém
vy zoufalému srdci chcete uleviti,
vy šedé vlasy nyní v bolu rvete
a k Bohu voláte o žití svého syna
v bezesných nocích.
I vy nám odpusťte, vy matky naše šedé,
my musili jsme jíti.