Já přece měkčí jsem, měkčí, a moje oči
se časem zalijí slzami.
Já chodím,
já chodím teď prázdným pokojem
sám a sám.
A jenom hodiny, hodiny tikají na stěně.
Je jinak ticho.
Už nikdo nepřijde. A mně je k smrti ouzko.
Já jenom poslouchám ten tikot starých hodin.
A nikdo, nikdo nejde!
Já hniju dále. Cítím své vlastní prohnívání.
A znova vstávám, chodím, chodím, chodím.
Však nikdo nepochopí!
Jsou marna slova. Cit je jiný.
Je nutno jinak, jinak všecko říci.
Tak tomu není! Je to všecko jiné.
A nelze to tak říci. Bezbarvá jsou slova.
Jen ještě chvílemi se něco bouří ve mně –
jak v ohních pasáckých, když v polích shasínají,
to ještě vyšlehne, a pak už zbývá pouze,
dým bílý ze všeho, dým bílý, ostýchavý.
A vzduch je říjnový. V mlh mléce uhasíná,
co mohlo plápolat.
Však nikdo nepochopí!
Jsou marna slova. Cit je jiný. Je to všecko jiné.