V plochu jeho král se zhlídne,
žasem couvne, křižuje se,
v pozemské to žití bídné
serafský ztad zjev se nese,
vystupuje z kovu lůna
jak z vln čisté koupele
rajská žena, bílá luna,
zraky klopíc nesměle.
Alabastr nahé šíje
svítí skrze vlasů spád,
pletí po polibcích nyje
jantarový inkarnát,
a jak řasa křídlem ptáka
pozvedne se, ve slasti
k závratnému pádu láká
oko v hloub své propasti.
Vlnou k vlně v rytmu splývá
dívčích ňader klidný dvih,
poupátek dvé nachem kývá
v bělostkvoucích liliích;
průsvitavou mlhou hávu
nehmotnou a ethernou
tvarů spatřit čaroslávu
nesmrtelně nádhernou.
Démon s bohem oba svorně
dali jí své obdary
jak kdys opěvané dvorně
Able, milce Antary:
panenství taj, po němž šílí
chtění chtivé v závrati,
stud, jenž jako anděl bílý
svůj květ nedá urvati,
a zas toužné vyčkávání,
zdráhavé se oddávání,
peklo s rájem v objatí.