... Dech nadějné zavanul vesny... A vysoké étheru vlny
již chopily omámenou a vyzvedly objetím zářným,
by vyšlehlým plamenem lásky ji vrhly na břehy Dinur,
jež vyvěrá z podnoží trůnu, slz přítoky po ráji sbírá,
slz, kterými nerosí zrak hnět bolestí, svědomí hlody –
jsouť úlevou radostí velkých a tichým oddechem blaha.