„Čeládka,“ teď zabouřila
stará paní... „Ale Lucy,“
konejšivě obrací se
k Lucii, jíž velké slzy
vyrazily tiše z očí...
„Nech to, promluvím s ním záhy.
On je v jádru dobrý člověk,
vždyť to vidíš, chce mě chránit,
nezná jenom situaci...“
Zas ji líbá, zas ji hladí
na skráních vlas... „Zde to, ano,“
za dveřmi se ozval hlas teď
domovníka... Kdosi klepá...
Lucii krev trne v žilách:
její otec!... Rozhlédl se,
v kalných očích blýská radost –
spočinuly na Lucii.
Nyní uklonil se tetě:
„Odpustíte, milostpaní,
vede mě sem svaté právo,
právo otce této dívky!“
theatrálně ukazuje
na Lucii, „tak, mé dítě –“