To bylo v starém hradě Budečském,
pod okny Nivy, drahé matky tvé,
v tom starém sadě, plném jabloní,
jimiž se hvězdy na nás dívaly,
jak právě teď se lesem kmitají;
pod oknem švitořila vlaštovka
v svém hnízdě s mláďaty, a světluška
ti v temných vlasech bíle hořela.
Já čekal s srdcem rychle tlukoucím
na odpověď tvou; dlouho mlčelas
a já svým mečem čáry v písek ryl
a bál se promluviti znovu zas,
bys neslyšela slzu v hlase mém.
V tom přišel z domu Lapak s ženou svou,
zlý její zrak a úsměv mrazivý
zdál se mi tenkrát hadím uštknutím,
mně zdálo se, že odlesk úsměchu
té ženy zahrál kolem čarovných
tvých úst, že úsměv ten mně zvěstoval
snů sladkých konec, náhlý, osudný,
a v zoufalosti duše pozved’ jsem
meč silnou rukou proti jabloni
a přeťal rázem temný její peň...