A venku podzim byl, však jasný den,
tak smutně krásný byl v té jeseni,
že lítostí mne jala myšlénka,
že mrtvý nevzbudí se nikdy víc
a nikdy více již se nebude
procházet s námi v naší zahradě,
ó nikdy více, sebe krásněji
byť slunce svítilo a vábilo...
A oči mé zalité slzami
se stále dívaly a vracely
k otevřenému oknu jednomu,
za kterým bez hnutí a života
přikrytý ležel chlapec ubohý.
A nevím, jak to bylo pojednou,
leč vím, že v chvíli té, jak byl jsem sám
v té náladě tak bolně zjitřené,
z té tesknoty, jež duši rvala mi,
a z duše té tak rozbolestněné,
jsem napsal báseň první v životě.