Snad od Věčnosti do Věčnosti
nám souzeno tak obnovovat
vždy v mocnějších svých niter žárech
svůj v nekonečné vzdálenosti
rozpjatý křídel našich let –
vždy znovu v čarovnějších jarech
z tmy Zimy-Smrti vynořovat
nezmarný svého Žití Květ,
vždy znovu, v duchovějších tvarech
z rozprchlé látky vytvořovat
krásnější nazí touhy svět –
tak nechat znovu rozptylovat
a zas svou silou obnovovat
svůj roztoužený krásný let –
tak stále se jen k cíli svému
vždy víc a více přibližovat,
a přec, od lásky zprahlý ret,
nikdy ho, nikdy dostihovat – – – –