Ano, byl jsem v zemi, jejíž sešlou tváří
stopy Krista Pána zbožným očím září
nesmrtelným leskem; v zanícení němém
k zemi pad’ jsem, zočiv hvězdu nad Betlemem,
na Golgotě prsť jsem líbal spásonosnou,
boží hrob jsem kropil slzí vlahou rosnou.
Byl jsem tehdáž jinoch osmnácti roků,
ale nad věk statný; po otcově boku,
s českých křižáků jsem stoupal valným sborem
krále Vladislava jasným pod praporem.
S Francouzův a Němcův ohromnými šiky
na východ jsme táhli; voj ten převeliký
jako řeka valil krajem šumné vlny,
z něho kmital kříže odznak nesčíslný,
nad ním praporů jak letních oblak vlálo,
oko tisíceré nadšeností plálo. –
Však – ó žel! – čím dále voj se valil k cíli,
tím víc řídnul, hynul, ztrácel jaré síly,
huben morem, hladem, šípy nebes žhavých,
zbraní, zradou láje, horší šelem dravých...