Krásná dcero českých luhů, 
z osamělé stolice ti tluče
dobré srdce osamělého. –
Víru novou, jiné náboženství
učily ho blesky zraků tvojích:
za nebe nic víc nežádá,
než by tvé a jeho srdce
vedle sebe tloucti směly,
by se tváře tvá a jeho
v jednu bytnost jednou slily. –
Ejhle, když se v chrámě modlím,
tys můj oltář, tys má knížka,
na tvou tvář jak padne zrak můj,
hned se k nebi vzhůru zdvihá.
Dcero Slavie, ach, nepovrhuj
mluvou naší, slavskou mátí,
nezneucťuj rty nebeské
slovem cizím, slovem vrahů
našich: meč mi v srdce ženeš
a to srdce tvé jest víc než moje!