Četnou Novodvorských salony zas hostí
společnost, jež sešla k hlučnému se plesu
Taneční síň celá vonnému se lesu
podobá, v něm vil a čarodějek dosti,
ale nade všemi jako jasná kněžna
Camilla se vznáší v opojné své kráse:
démantová hvězda září v černém vlase
splývajícím v proudech na ramena sněžná,
úběl šíje řetěz perel obepíná,
drahocenných krajek jemná pavučina
stěží plných ňader vlny oku tají,
vonné květy zdobí šaty brokátové;
a k těm květům jako pestří motýlové
roztoužené mužů zraky zalétají.
Vladimír dnes oka nespouštěl s ní ani;
a když zmizela mu z tanečníků davu,
v nepokoji trapném smutně svěsil hlavu,
v hlučné síni té již neměl více stání;
jak by nevýslovnou bičován byl touhou,
spěchal v divém chvatu komnat řadou dlouhou,
v nejzazším až stanul budoáru malém
mile překvapen: hle, pestrém na divaně
pod zelenou střechou vějířových palem
Camilla si hoví, měkké její dlaně
podpírají hlavu lehce unavenou.
Na prahu tu zmámen Vladimír stál chvíli,
nesmělé jak klouče před rozkošnou ženou
zardívá se temně, hlavu k prsům chýlí.
Camilla se pásla jeho na rozpaku,
s úsměvem pak svůdným ve hlubokém zraku
kynula mu k sobě. Bytost jeho celá
rozkoší a touhou neznámou se chvěla,
vedle ní když sedal na pohovku měkkou.
Slova na rtech váznou, chtivý zrak se vpíjí
v kyprá ňadra, těká po bělostné šíji,
po níž rozpoutaný vlas teď proudí řekou,
Ale vonným dechem květů, svůdné ženy,
který plní pokoj slabě osvětlený
růžového lustru přitlumeným svitem,
v ubohém tom hochu divnou slastí zpitém
krev se rozproudila – a již před Camillou
hlavu níží k zemi, padá na kolena,
láskyplná slova, vřelá, nelíčená
derou se mu ze rtů chvatné bouře silou,
hned z nich naděj jásá, zoufalství hned kvílí,
až pak v žalném stonu zmírají a hynou – – –
S útrpností děva patřila naň chvíli,
u nohou jak jejích zachvívá se třtinou,
náhle zvláštní blesk jí temným šlehl okem,
rty se zachvěly, líc temným nachem vzplála,
pak se rozpustile, divě rozesmála
a již přes práh bystrým odkvapila krokem.