Když viděl Dajnas, srdce kamenné
že krásná panna v ňadrech chovala,
tu zdálo se mu, svět že bez lásky,
a život bez čaru a bez cíle.
Šel smuten zpět na slunnou horu svou,
když ale přišel, modré jezero
kde šplounalo u nohou starých vrb,
tu vrhl zoufale se do hloubi
a utonul; však srdce jeho klid
přec nenalezlo na dně chladných vod,
duch jeho těkal jako plachý pták
po starých vrbách, smutně kvílících.
,Máť mrtvých‘ však na břehu seděla,
jí zželelo se duše neklidné
bez těla bloudící a stvořila
jí příbytek ve tvaru slavíka,
a nový pták ten, sladce lkající,
hned letěl polem, stepí, do lesa
na bílý dvůr, tam bolně klokotal
při hvězdách nořících se z blankytu.