Za Liběchovem
cizí řeč už zněla.
V břeh vlna dorážela.
Kráčel jsem tudy jako nad hřbitovem.
Přemýšlel jsem mnoho dní
o této povodni,
tázal jsem se, kde je hřích.
Zelenaly se vinice na svazích.
Pšenice nalévala se na Polabí,
řípa v řadách se zazelenala, zavoněl jetel.
Bujela země.
Smutek byl ve mně.
Poznání jediné vzrůstalo tenkrát, dorůstalo:
že není dobře pochválit, co se stalo;
říkati „Reku“ tomu, kdo je slabý.
Nad zločince že škodí baby.
Tehdy večer bylo ve tmě málo světel.