Potud známý můj. Mně jasno bylo více,
nežli ze slov jeho kdos by postih;
znal jsem z kavárny ho; účastnil se
všeho plaše, společenský nebyl,
dovolenou svou ve Vídni trávil
(kdež jsme též se spolu setkali zas
po letech – neb znali jsme se z Prahy).
Právě děl: „Zde ve Vídni se ztratím
se svou povahou... Je víc tu lidí,
veselej se žije, více se vidí,
zapomíná líp se žití hnus
a že náš je chorý habitus.
Na venkově znám jen v průvodu
druhů svých chýlit se v hospodu
a tam nad sklenkou a nad doutníky
přestavovat základ politiky.
Vídeň hřeje mne, jak Praha hřála –
ta mne ale také mnoho stála.“