Tak vyčítal jí, ona s výsostí
však pravila mu: „Velký omyl tvůj!
Co mluvíš mi o smyslů vábení?
Já hřích ten neznám. Jako tobě byl
mi Martel přítelem a ničím víc!
Co lidská zloba na něm spáchala,
ne vina má. Vždyť stejně zasáhla
i hlavu mou. Jsemť vyvrhelem teď
a lidem přísloví a nemám, kam
bych položila hlavu. Bože můj,
ty aspoň psa máš, který nad tebou
teď právě vyl, když trpět viděl tě –
kdo ale pro mne ustrnutí má?
Ten ani ne, jejž Martel miloval,
ten Martel, který též mým druhem byl
a jehož smrt mě hlubě dojala.
Buď, Alberiku, zdráv a spravedliv!“