Takhle vzíti ten zub času,
uši, jaké mají stěny,
k tomu přidat pro okrasu
nos, jejž dal ti představený;
oči, které mívá strach; –
k tomu vzíti čelo hor
a klín hvězdné noci, ach,
rameno, jímž chvátí mor;
dech, jímž lesy dýší jemně,
k tomu sílu nadlidskou,
ňadra, jež má matka země,
známou žílu básnickou;
k tomu srdce zvonu vzíti,
Achillovu známou patu,
luny tvář, jež bledě svítí;
k tomu v nevinnosti šatu
levici vzít z říšské rady,
hrdlo, jež má láhev každá,
krátké nohy, jež má vražda;
do života krok, když’s mladý,
vlasy, jež bez vůle boží
z lidské hlavy nespadnou,
pokolení, jež se množí,
kostru děje bezvadnou,
svědomí vzít k tomu hlas – –
co by z toho bylo as?