Má zvonice duchů,
má objímá tě duše,
vpíjí se, zabodává do každičkého trámu,
obletuje tvou velkolepost,
ztrácí se kde v jaké skulině tvé podlahy,
snáší se až ke tvým prazákladům tam dole,
převrací tě, staví tě z Venuše k Martu,
z Plejad k Zemi tě prohlíží si –
a jaké šílenství! – tvé chytit chce srdce,
jak moucha usedá na něm,
a kdyby tak mohla, mohla jím hnout..!
Tiché odpoledne v létě...
U zaprášené silnice nad dědinou
ani list se nehne...
U čerta! starý idealisto,
učitelé světa jsou přece mrtvi,
co napověděli, shltilo prázdno –
ztratili se jako úhoři v moři
a tvoje přespanilá oj! oj! zvonice duchů
duševně nějak podezřelá je...