A Berta hlavu zvedla, hleděla
na slunnou krajinu a viděla
před okny jezdce. K srdci hnala krev
se veškerá jí, nachem vzplanula,
neb chotě svého rázem poznala.
Od doby té, co v mlýně žila zde,
se v nitru jejím velká proměna,
ač pomalu, přec hlubě udála:
Jak Pepin o ní stále věrně snil,
tak jeho zjev čím dál tím určitěj
jí opanoval duši, klíčila
jí láska k němu zvolna, pomalu,
však silou jarní v ňadrech, rozbřeskla
se jako bájné světlo posléze,
a plnila ji touhou unylou.
Co prolévala slz, co modliteb
ach, denně k nebi vroucích sílala!
Jen jednou chtěla uzřít v očích těch
(k nimž vlastní zraky tenkrát pozvednout
se neodvážila, když ruce jim
kněz před oltářem božím spojoval)
ten záblesk lásky, který patřil jí!
Na rekovská ta prsa položit
jen jednou hlavu v něžné důvěře
a zemříti: Jen toho přála si.
A denně sobě smutně říkala:
„On nepřijde, já nikdy neuzřím
jej, který určen za chotě mi byl,
jej, který kdys mi byl tak lhostejným!
Tak tresce Bůh mě za ten pyšný chlad!“