Čas zdá se neviděným ptákem býť, jenž rozpjal křídla sterá
a spěšným, nedočkavým mávnutím mlh šlojíř rozhrnuje.
Ve kštice lesů duje větrů proud, jenž nikde nevyvěrá
a po něm oblak pěna bělostná bez cíle bludně pluje.
Jak zvonce stád by stříbrem zvonily na horách u jezera,
jak řetěz, poutající lodice, by chřestil do večera,
jak podkůvky by cvakly v kameny, divoce sestupuje,
stržemi bez jezův a bez hrází jde horských samot dcera.