Žel, ó žel, že mnohdy pozdě dost
pravdu volit učí zkušenosť,
a že vráska než se rozestele
na hladkém, dřív spokojeném čele,
v kroků směr, když míří na scestí,
nahrnout se musí neštěstí. – –
Tam již Lhota zveselených očí
kolem sousedky se dvorně točí;
smířiliť se na oumoru v málu,
advokáty, soudy, pych a zlosť
odeslavše na horoucí skálu,
ba též Eryn přijat na milosť.
Z klášterního cviku pro můj rým
arci zbyl jen podařený šprým,
neboť Havlík, záři blaha v líčku,
líbat smí již svoji holubičku.