Vzduch s vodou promísil se zcela,
je namodrale našedlý –
jím v hloub i v dál se stavba bělá,
již lidské ruce nesvedly.
Toť bílý mramor – schodů řady –
a tvoří kolo dohromady,
a celé kolo, každý schod,
toť jako výkřik o život –!
Děs leží na dně stavby smělé,
však celek hřímá vůlí žít,
je vášní všechen jeho klid
a prozrazuje stavitele:
to bezohledný velký věk
sám před sebou tu v práci klek’!