Rád bez cíle si vyjdu sám a sám
v podzimní večer. – V polích bloudívám
a myšlénky mé toulají se taky,
však mnohem dál, – snad někde nad oblaky,
chvílemi o nich nevím ani sám.
Kraj náš je širý, vrchy nesevřen,
tož ku rozletu dosti místa mají. –
Potichu loučí podzimní se den
a mha a stíny pomaličku tkají
šat noci chladné. – Slunce nezapadá, –
leč ve mlhách se rozplývá a ztrácí –
a noc tu dříve, než se člověk nadá. –
Vše pusto v polích, – rolník zkončil práci,
již zaset ozim, pole zorána. –
Jen koroptev tam křičí schována,
či dravý pták, jenž letí za kořistí. –
V aleji padá vlhké rudé listí. –
Jdu, – živé duše cestou nepotkávám.
Je smutno. – Maně do snění se dávám. –
Kde myšlénky mé v těchto mlhách bloudí? – –
Roj vzpomínek se do srdce mi loudí. –
Vzpomínám jara v mlhách podzimních,
na jaro myslím, jež se nenavrátí,
na svoje mládí. – Cítím v prsou svých
chlad jeseně. – Zda možno rozehřáti
ustydlé srdce aspoň vzpomínkami?
A mladosť má se v mlhách zjevila mi.
Můj bože, škoda marně prošlých let!
Však teď již – v podzim, – marno přemýšlet. –
Je pozdě již a léta tryskem pádí
a já snad, bože! zaspal svoje mládí!
Mé sny, mé plány, naděje a touhy
zmizely dávno! Na vždy! Dým to pouhý!
A co mi zbylo? Upomínky? – Běda!
i těch je málo, když je duše hledá. –
Co srdci zbylo? – Ze studentských let
mladičké lásky prvý čistý květ,
milostné verše, samý žár a plamen, –
pohledy vroucí, vzdechy ku měsíci – –
Bublina! sen to! co lze více říci?
Teď mám jen pro něj pokrčení ramen.