Dál mluvit nemoh’, neb jej líbala
zas na ústa, pak řekla: „Odejdi!“
Však zároveň své kštice havraní
do zlata jeho vlasů vplítala,
a smála se, když nemoh’ odejít,
a trvalo to dlouho, než se jim
je rozpletati zase zdařilo,
neb chvěly se jim ruce při práci,
a tolik pili ze rtů polibků
a tolik sladkých slov si šeptali
a tolik sladkých slibů dávali.
Však posléz Ghismonda jej nutila,
by odešel, a řekla: „Přijdi zas,
až otcův celý klesne v spánek dům!
Čiň, jak to činíš každou drahou noc!
Ó, budu útrpná a nechám tě
až do rána dnes! Nyní ale jdi!...“