Tak ti dva vespolek se měli rádi –
vždyť byli plni života a mladi;
a jak je žebrákovi kousku chleba,
tak mladým lidem zase lásky třeba.
A loučili se, dojista že v pláči.
On světem bloudí, krajem cizím kráčí
a ona doma po něm nyje, vzdychá
a na čas naříká, že pranic nepospíchá,
a v duchu přeletěla by tu dobu dlouhou,
kdy nebude víc kojit jen se touhou.