Kněz na chvíli stanul, hůl před sebe do vřesu zatknul,
o hlavici zlacenou ruce opřel, skráně pochýliv
a zraky vážné vryl s výčitkou v Živsovo líce.
„Jak že? Opravdu s onou že smír učinil jste myšlénkou,
hroznou, temna plnou? Zaťukejte si důtklivě na hruď,
zdaž se neozve jiný tam hlas, té příšeře v odpor!
Ó rcete upřímně, zdali bez námitky věříte,
že, kdyby náhle nyní tam s výšiny balvanu tíha
slétla dolů, Vám zkázu nesouc – že v okamžiku příštím
nic by nezůstalo z Vás než rozdrcené těla trosky;
navždy by kleslo v nic vědomí sebe, touhy, myšlénky –?“