Jak na jaře, a k letu u večerní chvíli,
kdy duch tak teskně snivě znaven je a zpilý.
za vůně jabloní neb střemchy, bezu, v záři měsíční,
co tiše nehnutě zdi bílé k výši ční,
snivě a krásně do snů dětství zní
jak vábení,
tam za zdí parku zvuky neumělé,
jež vyluzuje rekrut v pausách do tmy rozechvělé
kaprálem zaučován v troubení!