Přes kvetoucí křoví z dálky k nim
jakás píseň cizí rozpustilá
zazpívána hlasem ohebným
do stínů a ticha zazvonila.
„Slyšíte? to Valda naše zpívá!“
baron pyšně pravil. „Nezaznívá
jako stříbro ryzí hlásek její?
Slyšíte tam potlesk, hlučný smích,
hlahol mladých hlasů bujarých?
Pojďte, slečno drahá, veseleji
bude tam, než tady ve stínech,
kde jako by vanul žal a vzdech!“ –
„Ach, ne, nepůjdu tam!“ řekla plaše. –
„Proč mé dítě?“ – Počala se rdět,
„Co mi řekne, krásná sestra vaše,
rozkošná jak lilje bílý květ?
Což já před ní v lesku krásy její?“
Rozesmál se: „Přece neznáte ji!“ –
Řekla tiše: “V bílé kráse svojí
často ve snách u lůžka mi stojí“ –
Rozhorlil se: „Opět sen a sen!
ve snách, děcko, živoříte jen.
Což se ve vás touha neozývá
poznat pravý život kypící,
jeho změny, dojmů směsici?
A do proudu, který kolem splývá
byť jen na okamžik s odvahou
ponořiti malou nožku svou?“
Naklonila hlavu. Přeletělo
trochu stínů přes bílé jí čelo.
Přemýšlela: kterak dvorným byl!
nikdo k ní tak posud nemluvil!
Proč teď mlčí? Čeká odpovědi?
Cítila, že pevně na ni hledí.
Co má říci? studem zčervenala,
nejraději v útěk by se dala...