Vy znáte jeho odkaz veliký!
vždyť v středu našem žil, s tím rozdílem,
že v naší tmě on viděl světlo plát’,
že v naší poušti květy nalezal,
že ze skal vodil jasná zřídla vod,
že býval čas, kdy – ač náš přítel byl –
nám ve své výši cizím zdál se být.
Vy znáte jeho odkaz veliký,
vám v otevřené srdcí kalichy
všech písní jeho perly zářivé
vždy padaly jak rosné krůpěje.
Vy drahou jeho šli jste v myšlénkách,
vy ducha jeho zrát’ jste viděli,
ne jako zářný noci meteor,
jenž v jiskrách hasne v jitra úsvitu,
však jako hvězdu, jež má sluncem být’!
Nač líčit vám vzlet jeho myšlenek
i sílu citu, oheň nadšení?
Znáť nejlíp dědic svoje dědictví!
Že ale přec v té síni, v kruhu tom
se pojí v souzvuk sladce-lahodný
i okřídlené slova básníka,
i svaté hudby tony vlnivé,
jak různé květy věnce jednoho:
to děje se, by ono umění,
kterému dal on dětství sladké sny,
i mladosti své vonná poupata,
i zlaté plody let svých dospělých
mu první vzdalo povinný svůj hold,
mu první na skráň věnec vložilo,
jejž úcta naše splétla s vděčností!