Prokleté karty! nešťastně tak padly!
já prohrál všechno! Rybko, směj se, směj!
Hle, jak mi ruce ztrnuly a zchladly, –
nu, vůle boží se mnou už se děj!
Snad je to smrť? Mha oči moje kalí,
a v duši mou se černé mračno valí. –
Mne úzkosť jímá, – teskno je mi tak – –
Ó, kde jsi matko, moje matko milá,
bys pohádkou mne hezkou zkonejšila
jak před lety! – Tma. – Kolem noc a mrak. –
Je chladno, smutno asi v čerstvém hrobě! –
Ó, matko, matko! – – Ve smrtelné mdlobě
já padl zpátky. – – Teplý drobný rtík
mne za nějaký vzbudil okamžik. –
Liduška naše nade mnou se chýlí,
mne líbá s pláčem, naříká a kvílí
a duši moji sladce volá zpět. –
A vskutku ji ta čarodějka malá
zas do ztuhlého těla přivolala.
Mé srdce počlo potichu se chvět. –
Já hlavu její do obou vzal dlaní, –
ó, byla sličnou jako jarní květ!
S rozkoší tichou pohlížel jsem na ni
a líbal v oči, líbal v drobný ret – –
Do oken právě svitlo slunko ranní –
ó, jak mně krásným zdál se boží svět! –
Na onu noc a probuzení milé
vzpomínám často. Nemoc zarputile
nechtěla dlouho, dlouho povolit.
Teď však už lépe, chvála pánu bohu!
Těch přepodivných léků dávno syt
mrzuté lože opustit již mohu
a vyjíti si časem do zahrady.
Liduška hodná provází mne všady
a pečlivě se o mne vždycky stará. –
A její péčí, vlažným dechem jara
okřívám rychle. – V sadě pod jabloní,
kde čerstvý trávník s fialkami voní,
rád oddávám se mlhavému snění –
a Liduščino sladké švitoření
jak kolébavka vždy mně zaznívá –
ó, kterak duch i srdce okřívá! – –
Pan kontrolor dnes do zahrady zbloudil, –
byl ubledlý, – já na neštěstí soudil. –
On usmál se a hlavou zavrtěl:
„Nu pomyslete, dneska časně z rána
zas do okna k nám přiletěla vrána, –
ej, věru lépe hlídati jsem měl!
Však kdo se nadál, že zas přiletí?
vždyť, dotěrná, je u nás potřetí!“ –