Právě v ten čas boj rozhodl svobodu naši.
Turcy zvítězujícý Křesťany střeli.
Sultán usadil nám jak dravého tygra
S zástupem lítým vládaře Ibrahýma.
Potvora stařec co had a slídivé lišče
Spatřiv Lucyi krásnou zahořel láskou.
Pro otce poslav ustama jedovatýma
Rozkazy hřměl: „Tvá Lucya manžela žádá,
Já sy ji volím, k svatbě se Křesťane chystej!“
Hrůzou zkameněl otec, a zmuživ se pravil:
„Vládaři mocný! Lucya milenka Boží
Zůstane Krystovi věrna.“ Pokynul vládař,
Drábové zajali otce, a přivedli dceru;
Ředitel lahodě jí jak mládenec vábný
Slibuje hory a doly, a panna se zpírá;
Zbouřenec hrozý, panna co vlnami zbitá
Skála tu stojí; nevěsta Páně y smrt a
Potupu spatřuje jistou; s váhy se nehne.
Ředitel bouřícý jak zdrážděné zvíře
Chystaje smrt mou milenku řetězy spíná.
V děsyvé nocy se s poklady lahodivými
K milým prodírám, pak v pustinu pádím;
Zhlídaje skrýš, a se skalami vrhaje v chrastí
Jeskyni vidím, plésám, vracuji k svým se
Srdcým; jakby mne hrom střel, bez sebe stojím,
Hrůzy mne křižuje vztek; ach! mrtvého zočím
Starce a Lucyi jatou; nebezpečenství
Roste a smrt se již ježí; zbystřuji sýlu,
Slyším o vítězství, mládence zbrojím,
Bleskové střelujem v boj, zlý velitel hoří.
Mládenec ctný řeč skončiv s národem plésal,
Vévoda ztišiv lid, a y krajinu zřídiv
Chvátal, a přeplavil Jordan, aby se šťastně
K táboru vrátil. Zde hlad a divoké bouře
Spatřiv ztrnul, a zkusyl, že Křesťan y Turek
Neznaje milosrdenství neřesti spáchal.
V plamenu ves, a lekavé pouště, a v zmatku
Zoufajícý zbor mu před oči smutné
Stavěly podívání. Selima vyslal:
Co se to děje? a s hrůzou výpravu slyší.
Křesťané zhubili rod, ves spálili s hradem.
Sotva že skončil se boj, lid radosti v kraji
Rozsývaje sy v růžové budoucnosti
Čaroval ráj, a se s přítelem miloval přítel.
Sousedé slavili den, v němž ctitelé lásky
Nevinné nejlahodnějších užili štěstí.
Radosti zvuk sem Křesťany hltavé svolal.
Křižovnícy pobili s ženichem hosti,
Nevěstu čistou pro sebe zanechajíce.
Vévoda ztrojiv sýlu již Křesťany stíhá,
Káže, by vydali kořist; Rudolf se zpírá
Vydati dívku, již miluje nad život svůj, a
Očima pálaje smrt dí zůřivec k vůdcy:
Byť se y valilo peklo, své hájiti budu
Rozmilé dívky. Či myslíš, vévodo bůjný!
Okoli mžikne, že červové svinem se v prachu?
Y my jsme hrad, y my ozdoba jasného Krysta.
Vévoda káže, a zbujník rozpalem trna,
Skrývaje do srdce mstu v poušť paluje mračnou.