Zřím spousty hluchých dnů, let chudých řadu,
jak zeje prázdnotou jich smutná poušť!
Co bylo slibných zrn v mé duše sadu,
moh’ zhalit se ve květů, plodů houšť;
leč jako sveřep bujely v něm škodné
klid rozmařilý, mdloba lenivá,
že mělo vznik jen sem tam poupě plodné
pro těžká planých úpon přediva,
jež dusily, co mohlo zkvésti pílí,
kde plod moh’ zrát, jen hluché strouce býlí.