Lucya slyšela s hrůzou utrhačného
Vévody hlas, stud v tváři se obrazyl sněžné,
Oči se slzami tměly, a zvýšené duše
Klesala sýla; ach! o sebe nedbajícý
Jediné milého muže a vznešené ctnosti
Stavíc před oči krásu se snížila žena.
V prachu se plazýc divochu obětovala
Život y klenoty v dar, by spasyla muže.
Darmo y prosby y slzy se hrnuly v závod,
Tvrdší muž než skála jen hltaje krásy
Májové ženy se smál, a y žádosti dráždil,
Aby se v nejvyšší krás zdvihala stupeň,
Aby y svým jak dennice očarováním
Živila radosti blesk a kouzlila v nebe
Vnadami muže. Co bez sebe v rozkoše moři
Plyna, a štěpě sy v růžové budoucnosti
Blahosti ráj, spil štěstím zmámené smysly,
Šálil se pěnou příznivé lásky, a slíbil,
Byťby y svět měl zvrátiti v rozprchlenosti,
Bohyni trůn, s ním poklady celého světa.
Lucye neslepil trůn, ani poklady duše
Nevinné nelákaly; ji blažila láska,
Těšila ctnost a důvěra k mocnému Bohu.
Zhrdnouc bleskem a párou hrdého světa
Žádala manžela svého, a svobody slušné.
Nemoha Rajmund zviklati odporováním
Stálosti Božské, a nemoha zděsyti lásky
Vyjevil: Svoboden buď, však Bohyně vyplať
Svobodu láskou, syce ho katanu vydám.
Jaká vyšla ti řeč z ust, hrdino Páně!
Že se y rouháš Bohu y spanilé ctnosti?
S povzdychováním vyřknula orodovnice.
Mělabych ztupiti stud, neb Bohu se příti
Za syvé svobody sen? Toť se nestane nikdý,
Láska mne zmocní, Bůh své zastane dívky!
Bohem se chlub; smrt, mžiknuli, obryni zmaří.
S vyhrožováním bůjný promluvil Rajmund.
Potvoro! Lucya zkřikla, a zmizela očím.
Rekyni sýlila láska, a nebezpečenství
Zkřídlilo duši, by hledala u Vratislava
Podporování. Rajmund Lucyi vida
Prchati, s usměchem dí: Zuř, brzy se ztišíš.
Slyše, že z táboru ušla, se lekl, a co ostříž
Po ženě hnal, a se v nová ukoval pouta.