Zde bitva řádila, zde švihal mlat
a jako suché listí v jeseni
zde střely šuměly. V tvůj pevný bok
jak mnohý oštěp zaryl se a meč,
tvé svaté tělo pálil žhavý lunt.
Ó strome boží, co jsi všecko zřel!
Cos cítil tu, kdy rodné půdy syn
štván z domova a krbů rodinných
jak druhý Kristus cestou křížovou
se do ciziny vlekl... Pod tebou
zde usedli a v pláči volali,
by smrť je trýzně žití zbavila
– neb život bez vlasti je trýzní jen.
Tys, děde, tehdá nejlibější stín
jim stýlal ve skráň. Vyplakali zrak
zpět ve vlasť upřený, pak zašli v dál.
Ó dovol mi, bych jejich památce
zde slzu ronil. Neb co přišlo pak,
toť bídy poušť, toť hrůzy potopa.
Pud lidí, zvrhlý v šelmy nejhorší.
Jen požár všude, zříceniny, dým,
jen mrtvé trupy, krve kaluže,
jen hlad, jen mor, jen hřích a zase hřích.
Zde mlkne v bázni píseň pěvcova,
a chromne ruka, harfu ladící.