Jde hoch, za ním je na sta mil
a před ním cest i touhy cíl,
ves rodná ve hor vseta klín,
a nejzáž domek milenčin.
Zimní nechť noci sněžný mrak
zastírá hochu jasný zrak,
on srdcem zří a rychleji
jím sladké touhy zachvějí.
Za srdcem chtěl by ve skoku,
noha však vázne ve kroku.
Vzdor všemu dál, dnes rok a den,
co s milou svou byl rozveden,
a chce-li věren slibu být,
dnes musí v její oko zřít.
Do tváří jeho šlehá sníh,
dál se pak žene v kotoučích
temnotou noční do plání,
jedna kde druhou dohání.
V dál oko své hoch upírá,
však v čirých tmách hled umírá.
Kol ani hvězd ni světla blesk
se noční chmurou nezalesk.
Zvuk všaký dusí bouře hlas,
hoch naslouchá, naslouchá zas –
však to, co slyší, větrů sten,
a tělo, jak by na něm sen,
jen mdle se dále potácí.
Již noha cestu potrácí
a vleče se u závějí
vždy dál a dál a hlouběji. –
Tu s hochem svět se zatočí,
tu tisíc blesků do očí
mu seje světlo žádané
a kolem všecko zaplane.
Hoch oči mne a prozírá,
duch žasem na rtou pomírá,
Žádný to klam a žádný sen,
z křišťálu zámek vystaven
se před ním zdvíhá ve mraky
a jako šípy ve zraky
tisíc vysílá paprsků.
Ze stříbra báně na vršku,
a kraj zahrada jediná,
kde démant každá květina.