Zas byla noc, ves hlahol ztich’,
kraj po hlučných zdřim’ orgiích,
i v stínech zmlk’ juž dívčí smích,
ve žhavých stlumen polibcích.
Jen leckde matný oheň plál.
U stanu kovář stráží stál,
na Smrt se díval ke stromu,
tu stráž nesvěřil nikomu.
Kraj bezhvězdnou se nocí tměl
a kovář líně v dálku zřel,
se stromu svítil hnátů běl...
V tom polem světlý stín se chvěl.
Zda měsíc strhnuv mračen clonu
se vyhoup’ mlhy nad záclonu?
Ne, to byl velký, bílý stín,
vstal náhle noci ze hlubin
a ze sna jak si šuměl les,
se k němu tichou hudbou nes’.
Stál náhle před ním – slabý ruch,
jak střela proletí-li vzduch.
Stál před ním světlý, obrovitý,
svět v jeho plášti dřímal skrytý
a kovář cítil – to je Bůh.