říší vzduchu nad zemskými lady,
zdálo se mi. Spousta niv a lesů
mizí dole v nedozírno temné
a rej světlých obláčků mi spřádá
jiný kraj ze svojí příze jemné.
Houstnou beránčí ta vzdušná stáda
pod mou nohou, která lehce pílí
přes vlnivý koberec ten bílý.
Zářivá mé pouti kyne meta:
Prostřed větrného toho kraje
za zdí z oblak utkanou, jež hraje
nachem červánků, sad luzný zkvetá.
Znáš to kouzlo tajemné, jímž zdobí
krásný sen své zjevy bezpodstatné:
nech jen snímky zemských věcí robí,
všední tvary skutečnosti matné,
vždy je daří zvláštním čarosvitem,
světel hrou, jíž nezná země tato,
v nichžto srdce, divnou touhou jato,
chví se nevýslovně sladkým citem;
pěvčí obraznosť ni oblasť báje
nemá září těch – to předsvit ráje!