V mém nitru však, v tom ještě písně žily,
vzdor sníh, že s zimou hrůznou na ně pad’,
vzdor bouře, že v ně s vichry děsně bily
a chtěly ve prach, v hrob je věčný sklát.
A že v nich duše, jata mrazem, kvílí,
přec mnohé srdce lze se na nich hřát,
neb jsem je snil, když bylo nitro žhoucí
a ňadro jako mračné nebe dmoucí.