A vidmo bílé se zářícím vlasem
tak mluvilo jak vichor silným hlasem:
– Mou sochu vztyčili jste, velké děti,
za hračku zrakům chodců tisíci,
však píseň má ta kolem v prázdno letí
přes vaše hlavy v pusté směsici.
Cíl marně hledá, kam by v srdce padla
a rozehřála svatým žárem tím,
jenž reky své ved’ sice pod stinadla,
však do dějin psal pérem ohnivým
jmen jejich posvátných přečetný řad,
by zřeli jste, jak vám jest umírat.