Jsme smutná světla unavená vezdy,
jak zmučen stále připadá nám svět,
jsme uvězněné, neduživé hvězdy,
zavřené v tančící, špinavý lazaret;
za zpěvu, jenž se podobá stonu,
za hluku lidských i kovových gramofonů
z ručky do ručky kolem jdou těla
k podivné, nečisté vivisekci,
neřestné ruce a nestoudná čela
zbloudilým dávají bolestnou lekci,
my však tu nejsme neřestí ni ctností,
a smutek náš je smutkem povinnosti –
svítíme.