Aj ty horo, horo ty strmá,
hedvábnou travou porostlá horo,
jaký to junoš po tobě kráčí?
Na housle hraje – kouzlo z nich line,
zajímá sluch náš jakoby v plen!
Praví ten junoš: sedněme, bratři,
přátelsky v kruh na zeleném drnu,
ponořme mysl hluboce v dumy,
zapějme píseň, píseň, jak pěl jsem,
po siném moři když vlny nás hnaly,
když trud s námi plul a kormidlo řídil
a hoře nám dulo do bílých plachet! –
Zvonily housle a zazpíval junoš:
U dobrého otce, u něžné matky
jediný syn žil, jun Roman Vasilič.
Rodičů dvůr pod slunnou stál strání,
břízy kde šuměly útlé a štíhlé.
Žil Roman Vasilič jak v hedvábu měkce,
medová jídla chystala matka,
nejtenším suknem šatil ho otec,
v práci jej šetřil a dobrá vždy slova
Roman jen slyšel a úsměv jen viděl
na rtech vždy otce, dobré též matky.
Přece se jinochu zachtělo vyjít
do světa daleko, na cizí strany,
uvidět lidi, neznámé kraje,
vysněné divy... Lekla se matka,
zachmuřil otec. Vzali za ruce
jediné dítě, sedli pod břízy
po skončené práci k oddechu tiše
na večer, jasně když vzcházela luna,
libý když vítr kolíbal stromy,
tak že se sborem tančících dívek
v soumraku zdály bílé ty břízy.
Začal tu otec tak domlouvat synu:
Moje ty dítě drahé a milé,
nedej se lákat do klamivých dálek,
nedej se lákat do modravých mlh,
nevěř že štěstí tam zůstává, vrtké!
Mnohého lákalo, v hoře pak vedlo,
v hluboké hoře, i v záhubu, smrt!
Starý znáš dvorec za temnými lesy,
smutně tam, pustý, drolí se v trosky,
vzbuzuje postrach u dobrých lidí.
Bývaly časy, bylo tam jasno:
jediný syn u rodičů rostl,
dobrý a krásný, radost své matky,
pýchou byl otce... Modré ty dálky,
lživé ty dálky ho lákaly stále,
čarem ho mámily, opustil otce...
Prošel on všechnu tu širokou zemi,
tu svatoruskou, za moře plaval,
za siné moře do krajů cizích,
i zašel on k samému mocnému králi,
k samému králi to latinskému.
A král ten ho poctil a povýšil velmi,
vřadil ho mezi své věrné sluhy,
klíčníkem byl mu pokladů velkých.
A nikdo neznal tajemství jeho,
mladého klíčníka v králově domě
hluboké tajemství, zrádný než jeden
nevěrný přítel. V síň vešel v noci
a pravil tam králi jazykem zradným:
Oj, jsi ty náš otec, latinský králi!
Mnoho víš, pane, však jedno přec nevíš!
Klíčník tvůj věrný tvou miluje dceru,
bílou tvou labuť. Ten věrný tvůj klíčník
ukrad ti poklad tvůj nejvzácnější,
ukradl čest ti tvé jediné dcery!...
Vyšel tu král na vysoký pavlán,
bouřícím hlasem do noci zvolal:
Sluhů zda věrných mi ještě je v hradě?
Důkaz ať dá mi, kdo v lásce mi slouží!
Ať vystrojí houpačku v širém zde poli
z dvou dubových sloupů, příčník pak z klenu
položí na ní, hedvábný provaz
přiváže k němu a za hrdlo bílé
pověsí zrádce – klíčníka mého!...
Bouřil tak král, a vyvedli juna,
dobrého juna. Klaněl se druhům,
poprosil toho, jenž na smrt ho vedl:
Oj, pánem ty’s mým teď, krutý můj kate!
Dej ty mně soustrastně zvučivé housle,
abych si naposled zahrál, než zemru!
Neveď mě k smrti tajenou cestou,
ale kolem mě poveď zlacené síně,
dcera kde králova ve vůních nyje!...
Vedli ho tedy kol zlacené síně,
zahrál tam pod oknem čarovným zvukem,
zazpíval hlasem slavičím smutně:
Bývalo, že pil jsem štěstí z plné číše,
bývalo, že plul jsem v moři jasu –
nyní platím za své blaho krutou smrtí,
zhasne v temnu mladé moje žití!
Jámu moji zrada vykopala! –
Zaslechla ho dcera latinského krále
na svém lůžku z hedvábí a nachu,
v zlaté síni naplněné vůní,
vzkřikla temně, velkou hrůzou jata,
otevřela okno, zavolala s pláčem
vzhůru k pavlánu, kde otce zhlídla:
Oj, ty jsi můj otec, latinský ty králi!
Klíčníka ty svého krutou smrtí tresceš?
Jámy dvě hned vykopati povel,
na bílém na světle nezůstanu sama!
Vinen-li on, vinna jsem já více,
sama brávala jsem zlaté klíče,
otvírala tajně okované dvéře,
brávala za bílé ruce mileného,
líbala ho nyvě v sladká ústa! –
Pohltilo temno tato slova,
na dně temna soustrast neležela –
dobrý jun se houpal mezi sloupy.
V síni své tou dobou skonávala
dcera královská. Proklála srdce nožem! –
Moje ty dítě, drahé a milé, –
domluvil otec, – přemítej v duši
o starém dvorci za temným lesem,
o junu statném, jejž lákalo štěstí
rovně jak tebe, do zrádné dálky! –
Bylo ticho, šuměly jen břízy,
Roman mlčel, úsměv nevěřící
kolem rtů mu bloudil. Rozuměla matka,
tesknota se ozvala jí v srdci,
nemluvila, hleděla jen tiše
věrným zrakem synu svému v oči,
mimoděk však stará, žalná píseň
na rty chvějné se jí drala z duše,
do soumraku linula se slova:
Rozešel se s otcem syn ve divém sporu,
vyhnal otec syna v temné noci,
starší sestra koně bratru vede,
mladší sestra bratru koně sedlá,
sestra nejmladší však zaplakala,
štkajíc, takto tázati se jala:
Bratře milý, kdy se domů vrátíš?
Řekl bratr: jděte k moři, sestry,
k sinému a vemte v hrstku písek,
písek zasejte v zeleném sadě,
setba ta až vzejde, přijdu domů! –
Však jak nelze písku růst a vzcházet,
tak se bratr domů nenavracel.
Sestry, když tři léta marně ždaly,
vydaly se v dáli bratra hledat:
starší sestra srnou v step se vydá,
střední pluje labutí po moři,
hvězdou nejmladší na nebi vyšla.
Na stepi jej nenalezla srna,
na moři jej nepotkala labuť,
ale hvězda zřela v lůno lesů:
ubit ležel v tmách, bled v své krvi,
jeho vraný kůň mu v hlavách stojí,
ocelový nůž mu v hrudi trčí...
Zhubila ho matka půlnoc hluchá!...
Píseň dozněla a břízy šelestily
snivě, teskně, a tři vzdechy tiše
ozvaly se v šeru stejnou dobou,
ode rtů se nesly otce, matky, syna,
zraky jejich stejnou dobou vzhůru
k obloze se obrátily ztmělé,
bleskem cos tam mihlo náhle jasně:
spadla hvězda s nebe jako slza!
Zachvěli se a šli mlčky domů.