Do lenošky tělo zapadává,
s tváře zmizel tvrdý, přísný rys.
Ticho vše, let mušky slyšel bys.
Venku jasno, zde pak jizba tmavá,
záslonou se sotva slunce svit
dere; jak v to staré srdce cit,
kolem něhož vášní stydla láva.
Náhle hluk v to ticho zaleh’ zdola.
Rychlé kroky znějí v předsíni,
klepot starce z myšlenek již volá,
a než z nich se vybral jenom s pola,
divný host se dere v svatyni.
Rudá tvář a nad ní lebka holá,
sem a tam jen osamělý vlas,
žhoucí nos a žhoucí očí kola.
Pod nosem knír hustý, divoký
pysky odulé v svém stínu skrývá.
Chlap jak hora, drsný, vysoký.
Kabát modrý jako nebe jas,
s řemenu se stará šavle kývá,
lískovku pak svírá v mocné pěsti.
Muž ten povznes’ chraplavý svůj hlas:
„Jasný pane, už ty ptáčky máme.
Dobrošínským nyní důkaz dáme,
co je úřad, co jsou rozkazy,
že jim zajde česat naše třešně.
Kdybych mohl, soudil bych to spěšně.
Nač pak máme doma provazy?“