Dral se houštím, na mýtině
teď se octnul – jaké parno!
Cvrčků ostrá píseň zněla
z rozpukané, zpráhlé země.
Mýtinu chtěl obejíti,
když tu náhle v středu jejím
starého si dubu všimnul,
který v dálku na vše strany
rozkládal své bujné větve.
Kolem dubu poletoval
vyplašený, polekaný
zástup včel a hlučně bzučel.
U dubu se cosi tmělo.
Přišel blíž a viděl: hnědý
medvěd na zadních stál nohou
u stromu a hlavu celou
do dutiny stromu strkal.
Přední prackou začal potom
celé zlaté plásty medu
vytahovat. Prokopovi
líto bylo v této chvíli,
sekeru že nevzal s sebou.
Spolehal však v pomoc boží,
obešel strom nenadále
hledaje kůl nebo dřevo,
jímž by v boj se mohl pustit. –
Medvěd však jej spozoroval,
nechal medu, obrátil se
a po zadních nohou začal
točiti se za Prokopem.
Tento vida nebezpečí
nechal všeho, beze zbraně
šel mu vstříc – teď uskočil mu,
teď mu nadběh kolem stromu.
Honili se hezkou chvíli,
medvěd bručel rozzlobený,
oči jeho div mu z důlků
nevystouply, a srsť jeho
trčela, se čepejřila.
Bleskem nadskočil mu Prokop,
ruky vzmach, a mocnou pěstí
zasáhnutý prostřed čela
s temným řevem klesl medvěd.
Ležeti jej nechal Prokop,
k stromu šel – hle, z díry jeho
kynuly mu zlaté plásty,
veliké a plné medu.
Celý stoh jich vybral s chvatem,
sotva vše moh pojmout v náruč.
Myslil při tom, kterak medu
okusil sám Vykupitel
po zázračném z mrtvých vstání,
když se octl v společnosti
nevěřících apoštolů.
Medem též byl živ Jan Křtitel,
který rovnal stezky Pánu
a žil v poušti v dávných časech.
Po tak tuhé dnešní práci
chutnal doušek chladné vody,
který našel blíž své sluje.
Padala tam s kolmé skály,
pěnila se vodopádem
a sametem bujné trávy
stříbrnou se vlekla stužkou.