„Ctění pánové! Vám asi známo není,
proč jsme po letech se sešli v tomto místě;
nuže, dopřejte mi sluchu teď, a jistě
souhlasu též svého neodepřete mně.
Pánové! Je příliš malá naše země,
menší tím, čím větší sousedka jest její,
okovy jež by ji spjala nejraději.
Tomu nevěřte, že netřeba nám více
bát se o národnost, že je konec boje,
v němž prý mařili jsme všecky síly svoje;
nevěřte jen tomu! Pravda jesti sice,
nové, lepší doby že nám svítá ráno,
ale dílo naše není dokonáno.
Šťastnější a volní národové jiní,
o svých osudech již rozhodují sami,
ať se zabývají jenom otázkami,
celým vzdělaným jež světem hýbou nyní,
jakých oprav třeba v lidské společnosti;
náš však národ malý, který stále čelí
odvěkému české věci nepříteli,
drobné na pohled má práce doma dosti,
čestně-li chce svého uhájiti bytí,
zbraň, již vnutili mu, nesmí zahoditi.
Pánové, to často opakujme sobě,
ze spárů že smrtné vyrvala nás mdlobě
naše česká kniha; nevděkem by bylo
zapomínat na to nesmrtelné dílo,
které vykonali naši křísitelé.
Rosteme – ba dnes už máme pluky celé
těch, kdo lidu slouží ducha svého prací,
nikdo však se neptá, jakých asi díků
za ni obětaví bojovníci tací
nadíti se mohou od svých vrstevníků.
Važme svých si pěvců – proroci to naši!
Važme sobě těch, jimž pravda nad vše dražší
a jimž osud v cestu nenasypal růží!
Pánové! My máme příležitost vhodnou,
bychom osvědčili svoji vděčnost muži,
nezištně jenž léta pro svou zemi rodnou
pérem bojuje a jehož naše město
kolébkou. Vy víte, přátelé, kdo jest to,
jejž mám na mysli, že Svatoň mužem oním,
jemuž naši vděčnost projeviti slušno,
před jehož se tuto zásluhami kloním.
Netušíte ani, kterak je mi krušno
v tento okamžik, kdy dotknout mám se slovy
neblahé té, trudné sudby Svatoňovy.
Přátelé, ta pravda všem vám dobře známa,
úřadu že Svatoň zbaven dříve času,
nevíte však snad, že není nemoc sama
toho příčinou; jen poslechněte hlasu,
stále zřetelněji v posledním jenž čase
v zasvěcených vrstvách o tom ozývá se,
kterak činnost jeho literární byla
trnem v oku těch, jichž podroben byl vládě,
kterak při ortelu nad ním působila
druhů závistivost – odvěké to hádě –,
zloba, ješitnost a pýcha uražená
těch, jež Svatoň šlehal satiry své bičem.
Suďme nyní sami, přátelé! Snad v ničem
nezjevna tak mravní Svatoňova cena
jako v přímosti, s níž přesvědčení hájí.