A víc nepřišel. Proč? Nemůže?
Květy nastlala by na lůže.
Zlaté šaty měl, to zpyšněl snad,
snad ho jiný rytíř v kobce vězní,
snad ho v nepřístupný zavez’ hrad!
Proč ta píseň sladká už jí nezní?
Devětkrát už nový měsíc zhynul,
co ji v oné noci k sobě vinul,
co jí prch’. Ach, jaké bolesti!
Tady krutým červem ji to hlodá,
ostrým nožem v životě to bodá,
úpí, sténá, kvílí a se zmítá,
ticho kol, jen sláma šelestí.