Jde noc mlčením svým kraje děsíc.
Hvězdy jasně svitnou na obloze,
širou plání rozhlédá se měsíc,
k předu chvátá na stříbrném voze. –
Halen v závoj bledých nočních chmur
opouští již junák otcův dvůr.
Do uzlíku svázal chudý šat,
poceloval čelo šedé matky,
vráskovité čelo, vyšel v chvat
z rodné jizby, milované chatky.
Pod skalami, jež se k nebi tyčí
jako malé hnízdo vlašťovičí,
přilepená stojí chudá chata,
okny svými do oudolí zírá.
Lesku nemá stříbra, ani zlata:
zlatem pouze je ta Jela sirá,
stříbrem šediny jen kolem skrání
otce kmeta, který dítě chrání.
Jest jak dub... A jako jedle
štíhlá, ztepilá a krásná vedle:
dítě jeho půvabná to dcera.