Blaze, kde vanem času hlouběji
dnů nevlní se hladina!
Ptám se, kdy pravé poledne bývá.
S božích muk Kristus mýtí se dívá,
nad lesy a bory po slunci dlaň stuhlou upíná.
Sám, sám v dne plném žáru... Slunce praží,
ni vánek zbodaných mu skrání neovlaží,
ret na rtu lpí. Kol ticho usíná...
Kříž nemá stínu, ni trn, jenž mu čelo drásá.
Zřím div nediv: (u pat kříže kamení, trs blínu)
v pravé poledne ni kříž, ni smrt a Bůh ni člověk nemá stínu.