Tam však na druhém až háje kraji
Boženka už dlouho marně čeká.
Natrhala listí na javoru
do hlavy a květ na ňadra měkká,
myslí o trestu a sladkém vzdoru,
když tu ze strany ji někdo volá.
Slyší, nezří – shůry nebo zdola?
Opět slyší volat svoje jméno,
vidí již, jak z křoví napřaženo,
za sukni ji mužské rámě chytá:
Staněk to byl, šelma šlakovitá!
Poznala, hned si ho vyhrabala
z houští, z listí na jevo ho zvala,
on však tiše rukou ukazoval,
že se v křoví před Antošem schoval.
Zasmála se Boženka mu s chutí;
zasmáli se oba v obejmutí.