Čas prchal v dál. Již Pavla v poli zase
se sklánívala v čerstvém jeteli,
jenž rozbujel se v plné jarní kráse;
zas poslouchala, bor jak ševelí,
však podvečerem oči v temné řase
se slzami jí vždycky zatměly,
a pohleděvši ke hvězdnaté výši
vždy věřila, že slova jeho slyší.