Paní Kateřina při večeři
nemohla se vynadivit dceři,
kde jen vzala tolik veselosti;
vždyť pak věru za posledních dní
nebylo již ani řeči s ní –
a dnes řečí má i smíchu dosti.
Muž jí podal vysvětlení záhy:
„Inu, je to přec jen pocit blahý,
když má člověk hodné, zdárné děti;
dnes ti mohu, matko, pověděti,
Bětušce jak naší štěstí svědčí:
v továrně je teprve čas krátký
a již za čtrnáct dní o dvě zlatky
bude mzdu mít ode dneška větší
nežli mnohá, jež tam léta tráví.
Od účetního, jenž u nás včera
ve strojovně byl, mám tyto zprávy.“