Oj, Davide, ty synu Revoluce,
dnes Apellem jsi císařského dvora –
toť slušná kariera, skoro bajka...
Či je snad pravdou, žes byl Jakobinem,
že v Konventu jsi seděl s Robespierrem
a hlasoval jsi pro smrt Capetovu?
Že ve Výboru pro veřejné blaho
jsi pilně natírával na červeno
markyze, popy, sloupy tyranie?
To čas byl zásad – jenže tuze spěchal
a drobnohledem nedalo se pátrat
po skvrnách podezřelých – – – pro jistotu
jsme natírali na červeno všechny...
A čas se mění – občan papež taky
už vidí, že dnes jinak je, než bylo.
Že doby Karla Velkého a jiných,
jimž on ty vínky pyšně na leb sázel,
už minuly... To byla podívaná
a nebyl by to také špatný obraz,
ten moment chytit, kdy On, Napoleon,
syn korsického kdysi advokáta,
jediným vzmachem ruky skončil něco,
co na vlas tisíc roků světu vládlo!
Ta chvilka byla revolučním hodem,
(však nebožtík ten republikán ve mně
si také přivstal, aby pohodoval),
jak občan papež chvěl se rozčilením,
jak nad čelistí dolní vládu ztratil
– já jasně viděl, jak se třepala mu –
a už se zdvihal – – v tom vztah císař ruku,
vzal korunu – to nádherný byl pohyb –
a sám si dal ji na antickou hlavu!
A papež zarděl se jen, jak by dostal
bičíkem ránu, jenže dobrý herec
jak všichni kněží – hned se opanoval
a že už vstával, vstal a roztah ruce
a starořímským: Vivat in aeternum
císaře zdravil... Každému se líbil
čin mocnářův... i maršaly jím smířil,
vždyť jsou to také děti Revoluce,
a stáli zprvu s posměškem kol retů,
ten Masséna, Ney, Augereau, Lannes a Suchet –
leč od té chvíle úsměšek jim zmizel
a na Něj zřeli odaně a s úctou...