Žebrák u paláce sloupu stál,
ten se hrdé řeči pousmál.
„Běda! že tak vetchý trůn tě nese,
tolik chudců před tebou se třese!
Korunu ti démantovou strhnou
a do bláta hermelín ti vrhnou!
Až tvá rozkoš mrazem pouvadne
a do bídy Štěstěna tvá padne,
krev ti k poslednímu kvasu hodí,
mečů hluk tě míru pozbaví,
kletba lidí tebe doprovodí
ve studené rámě popravy.
A tvá sláva pod prokletím klesne,
potomek ji více nezahlesne.
Až to nízké, tebou štvané plémě
z utlačení svého povstane
a požárem pomsty ode země
k výši nebes dům tvůj zaplane,
pak tví psové – sluzi se rozlítnou,
berly lidu nad tebou zasvitnou.“