Dvě řady platanů, jak živý svědek zmaru,
v dál, holé, bez listí se táhnou po boulevardu.
Svit jitra, na dlažbu když nasel sníh a jíní,
již římsy pozlatil, jež velký arkýř stíní.
Vše rychle oživlo. Řve kramář, na vozíku
má artičoků snop a ryby, košík fíků.
Hle, vrátný zjevil se. Jsa opřen na koštěti,
sny svoje vykládá a vynáší ven smetí.
V podstřeší odtáhla kdes ručka portieru
a z kupy kadeří dvě oči kmitly v šeru.
Leč uskočily zpět – kdos zakašlal a chvíli
pak tence slyšet smích dvou rtíků rozpustilý.
Kol hrčí povozy, tam drožkář kleje mrazy,
tlum v bluzách dělníků s ním do kavárny vchází.
Zbyl venku kramář sám. Mne víčka rozespalý
a znova zpívavě své kupcům zboží chválí.
Roj vrabců snesl se kol něho. Bosý, v křiku:
„Le Siècle! Gil Blas!“ kluk běží po chodníku.
Teď padá mha a vše zas kryje povlak bílý –
výš nad něj černý sloup jen trčí od Bastilly.