És a sokat szenvedt hölgy eszmél, néz szerteszét,
Álmodni vél és újra lezárja szép szemét;
De ölelő karokban, csókok közt fuldokol,
Arczán, kezén bünbánó férjének könyje foly.
S a rég nem érezett kéj villanyként rezgi át,
Szivét mondhatlan érzés, láng tölti el agyát,
Sir és mosolyg egyszerre - ah hogy nem bírja el
S egyszerre ennyi üdvön szétpattan a kebel!