Hívom tanunak szavaim szitáját,
e színehagyott holmit: agyamat.
Ó, hányszor simogattam két kezemmel
ó, hányszor kért: másoknak hagyjalak!
Hívom tanunak tollaim acélját,
mind néked zengtek, kérve, hogy szeress. -
Egy új sikoly, egy új parfőmcsepp... Semmi...
Csak én tudom, hogy századik e vers.