O kost jsem zakop’ – byla stará, žlutá.
Já se země ji vlhké půdy zved’.
Zda člověka sled, zvěra kost to dutá,
jsem nevěděl, však dávno zniklý svět
a život rázem vstává před očima.
Hle, v přítmí sluje olbřím, který dřímá,
o skály balvan opřen, teď se budí
a týčí s černou kosmatou svou hrudí,
jen koží krytý. Úzké jeho čelo
a ploché témě, celá leb tak nízká,
leč pod vypuklou brvou jak se stmělo
a divým pudem oko jak mu blýská!
Snad hlad jej hlodá – ven se na lov strojí,
kde spí a tmí se neproniklý les,
kde mamut bloudí, připravený k boji,
by na večer zde na balvany kles’
a rozžal oheň, jehož modrý dým
vždy lesem voní, nožem kamenným
by rval a krájel maso svého lupu
a znova spánek ve hluboký pad’,
neb naslouchal, jak medvědů sem tlupu
přihání bouře, blesků stíhal chvat.
Ó, jaké boje zřela’s, jámo stmělá,
a pod tou schránou zvířecího čela
ké myšlénky se zárod líhnul jen
a jaký v noci honil asi sen!
Básníku jemný, přísný mysliteli,
vy s chorobnými, uvadlými těly,
leč s klenbou čela, pod níž stále bdí
a chví se, spleten steré ve závity,
a jako démant vzácným rydlem zrytý
v tisíce ryh, váš mozek nervosní,
hle, praděd váš! Nač křivit nad ním rety? – !
Kdo z lidí ví, ké zárodky a vzněty
v nás přešly z něho, zda snad s jeho krví
k nám o bohu sen nezaletěl prvý,
zda on, ne pán, leč přírody jen syn
a bratr dubů, pyšných kapradin,
nám prvé nevtisk’ prvky obraznosti?
Já dlouho snil jsem nad tou žlutou kostí.