Ve vzduchu lehká již se vznášela soumraku příze,
houstla nenáhle pořád; než dospěl pokraje hvozdu,
poslední zlato již v západním chlumku pohaslo,
sesláb’ šarlatu žár v odstínů stupnici bledších,
jež pak ve hnědo, šeď, sinomodro přecházely jemně,
až chmůrou zahalil též západ všecko tajemnou,
jenž krajinou vůkol již spouštěl závoje husté.
Však za to řízu nebes protkávaly klénoty jasné:
nejprve jedna jenom veliká zasvítila hvězda
září plápolavou nádherně při obzoru blíže,
pak tu jiná, zase tam hvězdička prosvitla milostně,
onde nová, tuto hejno jiných, už těžko je spočteš,
na sta, tisíc se rodí jich náhle v okamžiku každém,
jakby holí čarnou tam z prázdna vykouzleny rázem, –
již hle! celou šíř, dálku nebes divukrásně pokrývá
jisker houštka zlatých, z diamantů šperky drobounkých,
sličně rozestavených v obrazce a soubory různé,
drobných šňůry perel, lehké prachu mráčky zlatého.