A jeho soudruh s tváří ubledlou
touž cestou bral se; – ve zraku měl klid
jsa v to, co býti musí, odevzdán.
A podle cesty kvetly jabloně
a s větve, jak se tváře dotkla mu,
si utrh’ květ a zadíval se naň.
A stálo též tu děcko spuštěné,
jež tomu všemu nerozumělo
a kterému ten s květem zdál se být
všech nejvlídnějším, co jich kolem šlo,
a zavolalo na něj: „Dej mi květ!“
A on jej děcku hodil s úsměvem.
A potom rozhlednul se po kraji
na modré lesy, pole úrodná,
jak slunce koupalo je v zlatou zář
a v záři míhaly se vlaštovky.
S tím zemřel pohledem.