Neb křečovité drhání
Ten důkaz lásky zabrání,
A srdce skoro k zoufalosti
Tou svojí týrá přetrpkostí,
Anť dřív vál úchvět z tváře jemné
Planoucí jedno láskou ke mně!...
Juž ve snách divý mrak se stírá
Nad srdce jeho temným bytem,
Jak blankytu se záře čirá
Zatmívá v šeru chmúrovitém:
Což až se otec probudí
A uzří dceru jedinou,
Jak za marné snad příludy
Pohrdla láskou dětinnou
A nepřítele zvolila,
By v hříchu s ním se snoubila?...
Ó Edvarde! můj drahý milý,
Své svědomí, vše srdce síly
Tvé žhoucí lásce podávám!
Dejž Bůh svou zdarnou milosť nám,
By hvězda přeplného štěstí
Nad naším snubem chtěla kvěsti!...
Však což to juž?... Tak prchá čas,
Že noc se v půli se dnem střídá!?
Těch hodin dumnězvučný hlas
Tajemné věsti mi povídá;
Jak z chladné důli temných hrobů
Zaznívají mi v tuto dobu,
Co pohřebního sboru zvuky
Budící ze snův spící muky.
Ha! co ten lesk tam za jezerem
Prosvitající modrým šerem?