Stín onen od peruti anděla
byl nyní hluboký a tajemný,
jak pod oponou svou by očka ta
hleděla neznámému taji vstříc
tam v hlubinu jakousi mrákavou –
či v nekonečnou nebes dálavu,
kde jakés divukrásné vidění
ji stále k sobě, na vždy poutalo,
že ubohé té země slabá zář,
ni láska rodičů, ni bratra též,
ba láska všech, jež znali dítě to –
a zajisté je každý miloval –
ji nemohla víc k žití upoutat.
Neb ústa, jako růžný kalíšek,
teď pobledlá jak bílé růžinky,
se zdála posud divně usmívat,
jak by se tam z něčeho těšila,
co ukryto je oku lidí zde –
a zároveň ji přece bolelo,
že musí drahé duše opustit,
jež milovala láskou andělů.
Byl tentýž na nich úsměv poslední,
jak na strůmek se smála předvčírem,
jejž dobrý Ježíšek jí daroval,
a jak se na onoho usmála,
jenž pohádky jí druhdy vyprávěl.