Zavanul větřík, větev zasmušilá
starého buku tvář mi odslonila.
Pyšného zámku, stinné, vzdušné síně,
dýchaly chladem. – Z okna nad arkadou,
vyhledla kněžna v záclon baldachýně,
mrak nudy stínil růžovou tvář, mladou.
Zívajíc hledla v panských rabů davy,
ret kyprý skřivil úsměv pohrdavý,
vějířem skryla bílých zoubků řadu
a dál si vála k žhavým lícím chladu.