Sedí otec, sedí v chaloupce osamělé,
Jako zdřevěněn, a jako zkameněn,
Jeho líce sou vpadlé, oči smutné;
Jeho čelo – zvrázkovatělá kora,
A jeho hlava – osněžená jabloň!
Smutně sedí starec ubohý, opuštěný,
A trpkosti viny své zakouší,
A častoť on vzdychá, rukama lomí,
Volaje dceru, a volaje syny milé;
I voláť je úzkostně a upěnlivě,
Žeby je ze hrobu juž vyvolal;
Ale volal je nadarmo – devět let;
Devět synů volal – devět let! –
A desátý rok se juž přiblížoval,
Ale ze Hadí Skály žádný se nevracoval.
A když tak jednou sedí,
Jako zdřevěněn, a jako zkameněn,
Smutně pozdychne, a žalostně volá:
„Poďte! poďte – synové moji!
Poďtež ke mě, – do náruče svoji!
Bouře dobouřila, a stromové dohučeli,
A hněvy moje se rozplašily!“
A opět sedí tu strápený otec,
Jako zdřevěněn, a jako zkameněn,
A smutně pozdychna, žalostně volá:
„Často, často bouře povrátila se,
Stromové hučeli, a větrové fučeli,
Ale hněvy moje, – ty se nevrátily!“
A opět utichne, a němo tu sedí,
Jako zdřevěněn, a jako zkameněn,
A smutně pozdychna, srdečně volá:
„Och! – nikdy, nikdy hněvy nevrátí se;
Ale vy se mi navraťte, synové moji!
Poďte! pojďte – do náruče svoji!“
A hle! – tři hadi, tři zelení to hadi,
Tu jeden, tam druhý a třetí tady!
Po zemi se krouží, a na ocasy se staví,
Tu jeden, tam druhý a třetí tady!
A jeden z těch hadů, z těch zelených mluví,
Polovic lidským, a polovic hadím hlasem:
„Blažený otče! – ty hněvný a dobrý!
Nesmutni více, a rozvesel se;
Vysvobozenoť tvých devět synů,
A oni k tobě navracují se!“
A starec leká se, a starec se dívá,
A slyše hadí slova, rozraduje se,
Potom stoupí k okénku, a ven se dívá. –
Ach! – stádo bujarých se juž blíží,
On ale chce uviděti – svoje děti,
Ale on je nevidí pro radost,
Pro radost velikou, a pro slzy otecké! –