Po žních bylo, podzim blízko už.
U Plachých je smutno. Žena vadne,
zamračen a mrzut chodí muž, –
jako kletba na všechno když padne.
Sletují se drobné jiřičky,
ze hnízd teplých, z tiché vesničky,
divná moc je do daleka volá
za hory a doly, za moře,
letí, letí, žádná neodolá.
Opadává lípa na dvoře,
na zahradě pusto, smutno v poli,
klepot cepů duní ze stodoly,
na zežloutlých lukách ocún bledý
pozvedá se z trávy vadnoucí,
babí léto předou pavouci.
Podzim! podzim! Jednou naposledy
setkali se opět oba spolu.
Dívka přišla, – v srdci osten bolu,
v očích slzy a ten úsměv vlídný
ke soustrasti zdál se vybízet.
Plachý zamračený, chladný, klidný,
do krve jen hryzl bledý ret.
Kolem ticho. Listí opadává
vlhké rosou – cestu přikrývá,
v černou zem je zadupána tráva.
V polích mha se válí šedivá,
všude, kam se oko podívá,
smutno, smutno! Ruce podali si,
stáli mlčky, vzpomínali jen.
Zde, můj bože, potkali se kdysi, –
což to všechno bylo pouhý sen?
a což pranic dnes už pravdou není,
než ta hořká chvíle rozloučení?
A když dívka svoje oči zvedla,
před ní byla cizí, hrozná líc,
ne, to nebyl věru Plachý víc! –
zděsila se, vykřikla a zbledla.
Patří na ni, – oči vytřeštěné,
všechna krev se do skrání mu žene,
temné vrásky leží na čele,
oči planou vpadlé, zardělé,
krůpěj krve na rtu černala se.
Hrubé prsty, které násilou
dívčí ruku tiskly spanilou,
pálily a mrazily hned zase.
Zkoušela, zda ruku vyprostí, –
marno vše! a plna úzkosti
„S bohem!“ křikla. Přitáhl ji blíže,
jako loutku zved ji bez obtíže.
Sepjala jen ruce. „Propusťte mě!“ –
Hleděl na ni. – „Poslyš!“ pravil temně.
Do tváří jí pálil jeho dech
a svým rtem se dotýkal jich skorem.
„Poslyš! neklop oči s němým vzdorem,
mou jsi, mou a zapírání nech!
Ty jsi přišla rozloučit se, – vím,
s úsměvem svým věčně laskavým
podati mi ruku, bílou ruku,
říci „s bohem!“ na památku snad
dát mi kvítek, jenž by zítra zvad’,
zanechat mi zoufalost a muku,
v srdci chorém jedu krůpěje,
marné touhy, klamné naděje.
Vím, tys tady se mnou bavila se,
naše pole širá nudná jsou,
já ti byl tu hříčkou, zábavou,
na čas jenom. – A dnes prcháš zase?
Vím, je podzim a ty s vlaštovkami
už se chystáš ráda odtud v let
v ten svůj lepší, rozmarnější svět,
o kterém jsi tolik říkala mi.
Poslyš, jsme tu na pustině, – sami.
Věříš, tím že já se spokojím,
sklopím hlavu, trochu popláču si,
šťastný, že ti ruku zlíbat smím,
řeknu: ano, tak to býti musí?
Myslíš, že se vrátím k hrudě svoji,
že mě dobrá sklízeň upokojí
a že prací znaven, v pouta jat
ve snách budu na tě vzpomínat?
Nechci! Věř mi, ty se klameš, dítě!
Vlaštovičko, nepustím tě v let,
hrubá moje ruka uchvátí tě,
utrhnout chci sobě jeden květ!“ –
A rty jeho divou vášní sprahlé
dotekly se dívčích tváří náhle,
zavřela jen oči zděšená.
„Pověz, pravdu pověz, co jsi chtěla,
když jsi, krásou jejich nadšena,
o světech mně cizích vyprávěla?
Zalíbil se, věř, mi svět ten váš,
krásný je a teplý, jak jej znáš,
lepší toho, který já znal posud,
v kterém ukoval mne zlý můj osud.
Zde jen práce, povinnost jen tuhá,
jednu skončíš, vyroste už druhá,
starosti a bída den co den.
A tam u vás, – nezkalené nebe,
knihy, hudba, lásky sladký sen. –
S rozkoší jsem poslouchal vždy tebe. –
Žil jsem v práci, v trudu celý věk, –
jediný jen zlatý paprsek
zachytit chci aspoň hrubou rukou.
Odtud! odtud! štěstí okusit!
chci, má vlašťovičko, s tebou jít,
a co zde mne poutá, jest mi mukou!
Strhám pouta, strhám všechny pásky,
zapru boha, zapru sebe sám,
povinnosť i čest svou zadupám, –
půjdu s tebou! za paprskem lásky!
Řekni: miluješ mne?“ – Najednou
z tvrdých rukou pustil kořist svou.
„Řekni, máš mne ráda? Jenom trochu – málo,
jenom tolik, co by srdce hřálo?
Řekni, máš mne ráda?“ – Ve zracích
bázeň kmitla se mu. V rozpacích
čelo přetřel, krotký jako dítě.
Do vousů jen hučel: „Miluji tě!“ –
S úzkostí a strachem hleděl na ni.