V cypřiší šeru, jež kolíbal vítr a zlatilo slunce,
Stésichóros seděl na omšené skále a kolem,
jako hejno tažných ptáků, jež chystá se s křikem
v podzim k letu v slunné kraje za daleké vody,
sbíral se pomalu lid ve stále rostoucích davech.
Tázavý pokřik, jak udál se zázrak, jímž jasného zraku
pěvec zas nabyl, po léta slepý nesl, se rykem
vzhůru až k lehce plujícím mrakům, nesl se v dáli
k horám až modrým, kde bílá nymfa Echo ve sluji
žerty si tropíc, odpověď volala v zmatenou vřavu.
Stésichóros ale pozvedl vysoko lyru,
zasáh’ v stříbrné struny, jež zeleným soumrakem kmitly,
bílé jak paprsky luny, a kolem nastalo ticho;
básník ale počal takto píseň svou pěti
v snivě šeřivém háji při šeptání prastarých stromů: