a postonával. Scházeli jsme se
a čekali, až tělem stane se,
co bylo naším hovorem a touhou.
Vždy zahořel. – Jen v hloubi očí jeho
jakési smutno bylo – churaví,
my myslili, a nenapadlo nám,
že skončit může churavost ta jinak
než uzdravením. Zatím ulehl.
A potom nám všem nemoc jeho byla
jediným smutkem říjnového dne,
jenž počátkem byl vyplnění všeho.
On sám pak vesel, rozradostněn byl
a, enthusiast hudby, žádal mě,
bych uvažoval, že snad třeba bude
i nové státní hymny, jež by hřměla
pochodu tempem, jímž se navracíme
do řady volných národů. A potom
čtvrtého listopadu přinesli mu
na pohlednici mapu republiky –
zaplakal štěstím, líbal ji a přitisk
ji na srdce si. Tak s ní také zemřel
pátého ráno... Tolik roků tomu...