Dech supá, hled se chmurně v půdu vryl,
ji přepad jsem, jak tulák opilý
když poběhlici sevře v obilí –
já prokletý!... Můj všechen čistý zápal,
můj k hvězdným výším chvátající vzlet,
hnus před propastí, kde jsem ve tmách tápal,
sny dětství, hrůza z budoucích mých let,
mé modlitby, má touha po očistě,
můj výkřik z bahna: Ke mně, spáso, spěš!
květ písní s rosou na každém svém listě,
vše bylo tedy jenom lež a lež!
Ó, bídný, bídný! Kéž jsem zhynul radš
hned v oné chvíli. Na svých tvářích ruce,