„Zprvu ne, pak ano;
v takém dítku probouzí se
též jakési ráno,
poznávať, i po návyku
v prvé lokty pílí,
musí dříve zapomněti
na vás delší chvíli;
pozděj!“ – „Pozděj na návštěvu
tedy přijíť mohu?
nuže, pak jsem zase šťastna!
Chvála Pánubohu,
že jsem šla, když jednal jste mne,
hoch můj bude růsti
v plném štěstí, však pan kníže
mi ho neopustí;
dám si na něm záležeti,
chci ho šatiť zdobně,
byl-li dřív jak ze škatulky,
bude dvojnásobně;
Bože, jak mi srdce skáče,
jak se těším na to,
až princezně tykať bude
to mé drahé zlato, –
děti, Bože, co pak vědí,
co se komu sluší?
samá radosť odnese mi
ještě z těla duši.
Což to závisť vyburcuje
všech v dědině lidí –
ach, mé oči jako ve snu
všecko napřed vidí,
Tomek sestřičce své panské
hanby neučiní...
ale pro Bůh, vzácný pane,
co vám čelo stíní?“ –
„Nic, nic, Bělo, přejde všecko,
teď však, pomoc není,
chystejte se, krátké budiž
vaše rozloučení.“