„Země modrých hor a vod,
valných jezer, dálných stepí,
přioděná v smaragd lepý,
komu chystáš blaha hod?
Sedne svorně kolem stolu
jako lístky kolem stvolu
statných synů tvojich rod?
Aneb přijde cizí ruka,
pokosí tvá bujná luka,
nedozralý smete plod? – –
Zaplanula jasná zoře
od dálného v jihu moře,
země kvetla v jeden květ,
země kvetla v jeden ráj.
Matka Volha mezi luhy
šeptala jí zlatou báj,
otčík Don spěl k jihu s druhy,
sinavou svou prchal vlnou
v cizou zem a cizí svět.
Osiřela ruská země
jako o žních pole žitné,
když se kosa žence kmitne,
klesá klasů hrdé témě.
Nepučela v srdcích láska
jako v trávě sedmikráska,
ale zloba táhla v zemi,
v chatu, hrad a v stepné pláně
jako lesní, dravé káně
neznavnými perutěmi.
Teskný pohled, smutný, taký
jako palouk je-li vyžat,
když se zaměšily zraky
ruských bojar, ruských knížat
a když vlastní bratří svoji
proti sobě stáli v boji.