a do tmy opět vrhli jej a čas
tam loudavě mu plynul. Vlekli jej
pak opět před soud, v mornu příšernou
a v mukách omdléval, však slova víc
už nepronášel, zdálo se, že hluch
a něm teď byl, a oči blouznivé
vždy v prázdno zíraly. Tam hledaly
ať po tmě nebo v světlu stále jen
ten bledý její, krásný obličej,
a v hloubi smutné duše šeptal si
jen bez ustání: „Neprominula,
a láska její v záští zvrhla se!
Ó, proklíná tě! Neb ty uvrhl’s
ji v zkázu, v zoufání a potupu!“
To jediný byl obsah jeho dum,
a bolest jeho velká, jediná!
Čas přestal pro něj míti významu
a nevěděl, že prožil měsíce
v tom temném žaláři a v mukách těch,
a bylo mu, jak by jej z těžkých snů
a z tupé probouzely dřímoty,
když řekli mu: „Ty’s propad’ soudu dnes,
a zítra zemřeš smrtí potupnou.“