Jimi v odraženém šlehu
Loď se mihne v ryčném běhu,
Loďka chabá pod člověkem,
Tvorem slabým velké duše,
Nezvrácené v bouři kruté,
Živlů vztekem nedotknuté –
A ty vlny střely z kuše,
Jež na hrudi brní kryté
Odrazí se v zpětném syku
Ve tvář smělou lučištníku.
V blesku šlehy okamžité
Mihnou rysy tváře známé
A co mluví v němém hledu –
Pohrdání, slova ledu,
Když se vším už v světě sklame,
Kdy, co stavěl v příští štěstí,
Ve prach doba krátká smete
A ten život – co v něm kvete –
Dáno mu jen ku bolesti;
Kdy ten život – jedu číše,
Otravná v ní krůpěj každá,
V každém doušku skrytá vražda
A přec v ňadrech srdce dýše;
Kdy ten život v žalu vržen
Nalomený květ lilije,
A přec roste, rosu pije,
Dokud bouří neodtržen.
Ten květ žití – kalich pouhý!
Ani vláknem nespjat k stonku;
přetrhanou odvrh sponku
Vítek, již co démant touhy
Sladké choval v srdci srdce,
V nejkrasších zřel barev malbě,
Až, kdy klesla k jeho šalbě,
Dospěl duchem na mudrce,
Čelo hladké zbrázdil bolem,
Oko sevřel v brvy husté,
V ňadra písně sladkoústé
A jen bol se chvěl rtů o lem:
Čím Tě nazvat, lidské žití
Dané boha rukou štědrou,
Když v čem život, srdce sedrou
A tím vrakem vlnobití
Pohrdá, jak po kořisti
Kdy se vzepnouc šelma sytá,
Jen ty tepy smrti sčítá
A jich nemůže dost sčísti
Aby syt byl i duch mrzký.
Čím to štěstí, touhy všecky?
V tváři jasné úsměv děcký,
Jenž se v bol mu změní brzký.
Čím ta láska? – kdy on z ráje
Jejího v svět vyštván sirý,
Kdy ni pablesk nevzat víry,
Jenž by v dálné ved jej kraje:
Mosty proud mu strhal divý,
Jež se k cíli směle pnuly,
Teď sám proudům vržen v zvůli
Bloudí zmítán v pohled tklivý. –
A on nelká přec, ni žádá,
Neprosí, ni nezlořečí,
Kdy ty vlny kol mu ječí,
Kdy za každou číhá zráda,
Jak by práhla život schvátiť
vírem hlučným – a on hledí,
Němou mluví odpovědí,
Že víc nemůž smrtí ztratiť.