Ba někdy se ocitám takové líbezné ve výši,
to ze země ve svět jiný jsem přišel nejtišší,
tu lučiny svěží zřím, zelené, nebe se klene
až v nekonečno, zvláštní milostí posvěcené,
neb dávno zemřelé děti zřím hrát si se zlatými míči,
blíž matek svých, mezi pomněnkami a petrklíči
a tu se mi zdá, že mi pod nohou míjí oblaka,
tu o vítr opřen jdu v dál, tu o peruť, o ptáka,
či andělská křídla to jsou a ta bdí nade mnou
svou všudypřítomností dětskou a tajemnou?