Studený vítr zavanul od moře,
zavanul k pahorku, k starému Vukovi.
Doposud seděl on schýlen jak keř suchý,
jak by z těla mu duše ulítla.
Jemu u nohou seděl pes věrný.
Zachvěl se chladem stařec zamlklý,
tělo se roztřáslo stařičké, uvadlé,
probral se pozvolna, povstal a vzpřímil se.
Zavrávoraly při prvním kročeji
nohy ztrnulé dlouhým seděním,
hned však se vzchopil, a hůlkou hmataje
po stezce uzounké, bral se s pahorku,
každou píď země oťukávaje.
Za ním pes zvolna šlapal, ba vlekl se,
se schlíplým ohonem, s ušima svislýma.