Já čistá stála před tebou nach v tváři, v oku slzy,
však jinou mít a přijít k nám ty byl jsi dosti drzý.
Ó ranil kýs bůh neznámý mne jedovatou střelou,
že v srdce tvoje pohřbila jsem svoji mladost celou!
Já byla slepá v chvíli té! O klamná Afrodito,
že nepohřbilas raději mne ořů pod kopyto!
Já tobě byla ochotna dát celé, celé žití,
tys vzal je – však mých retů číš ti nestačila k pití.
Můj nestačil ti bájný vlas, ni topas v mojím oku,
ni hrdý klenoucí se prs, ni bílý mramor boků,
ni ruka oře krotící a něžně laškující,
ni temné moje obočí, ni stříbro mojich lící,
ni prudké moje objetí, vždy svěží, roztoužené.
A nyní myslíš, barbare, že někdy zapomene
má láska tebou zrazená, co učinils mi v chvíli,
když dcery tvé a synové mých prsů mléko pili?
Jeť láska ženy bez hrází, však větší její záští.
Ó celý byť ses utajil ve mračen sivém plášti,
bys v moře skočil ke dnu, až kde tritonů sbor dřímá,
neb skočil v sopky chrlící chřtán, nejvíce když dýmá,
byť Tantal, otec, Zev, tvůj děd, tě v ochranu svou vzali –
věz, proti záští, kletbě mé je celý Olymp malý!