Samoty, kde to duní
jako v strašidelném podzemí,
samoty, jimiž to šumí
jako zefýr v mladém lupení.
A ty, v nichž ztuhly prostor a čas
na kry mezi krami,
a ty zas, jež hladí čelo tvé
jakoby dlaně přátelské,
protože ten, koho vzpomínáš,
vzpomíná za horami.
Ona je schránou. A nad schránou
světlý se holoubek vznáší.
Ona je šumnou samotou,
kde divný zázrak raší.
Ta samotná není sama.