Když řadou dvořenínů spěchala,
z nichž mnohý o krok couvl mimoděk,
tu hrdě zmije hlavu vznášela,
však před trůnem když stála císaře,
o stříbrolesklý ohon opřena,
hned šíji sklonila a pod nohy
mu hlavu položila, vzdychajíc
jak člověk bolně. Dojat Karel děl:
„Mne za pomoc tvor žádá nešťastný!“
A sklonil se a řekl: „Ubohá,
dej na jevo, kdo tobě ublížil,
a dávám slovo své, že pomohu!“