Ale časem, starče, se mi zdává,
že ten závoj minulosti dalné
trhlinami příze neodhalné
ve skutečnost nahlednout mi dává.
Vzdušnou komnatu pak vidím jasně,
malby na stěnách a trámů řadu,
mohutný krb učazený vzadu,
řezby křesla, zlaté jeho třásně.
Mne pak rukou silnou obepíná
statný muž – můj otec – vážných lící
a já vzhlédám časem z jeho klína
na zrak plamenný, ret hlaholící
zvučným slovem jakés knihy svaté.
Vidím posud mocný její hřbet,
pazoury lví – spony odepjaté –,
začátečních písmen pestrý květ.
Jako tehdáž z měkké skrýše, stinné,
již mi upřádal vous jeho tmavý,
vidím stranou kolovrátek hravý,
za nímž paní vlídné zrak mi kyne.
Jemné přádlo chytá v usmívání,
na kuželi zdobném navité,
a zář pestrou na přízi tu sklání
oken špičatých sklo barvité,
v kolísavém, mnohobarvém pruhu,
že se zdá mi, jakby předla duhu.
Za ní štíhloboký jinoch kloní
snivou hlavu, která vlasů tmou
oči planoucí mu zpola cloní,
k útlým prsům, jež se mocně dmou.
A zas duch můj kobu jinou vidí,
nádhernější. Hlomozící tlum
zamračených, ozbrojených lidí
otce mého vleče ke schodům.
Matka za ním náruč rozestírá,
na práh, mdlobou zachvácena, padá;
on mě vroucně líbá, v náruč svírá,
ruce s šeptem na hlavu mi vkládá – –“