Až života kvítek tady mého klesne uvadnuv, 
Ejhle dolů anjel slítna kořen zachová,
Kdežto pučí pro krátký čas z něho v úvalu tomto;
V louky Edenské jej slúha Boží přenese.
Ach vypučí kvítek spanilejší tam z něho, doufám,
Než bouř záhubivá mocně tu rozdrtila.
Někdyli pak poutník i k mému se rovci ubéře,
Na světě býval jsem vezdy jemužto milý,
A sbírat bude na hrobě mém kvítečky do věnce,
Již z prachu rostoucí kvítky porůznu libé,
Ba z prachu – co v něm má duše bývala zastřena někdy:
V čistějším ona již stkvíti se rouše bude!