Hluboké povzdychování, truchlivé zpěvy
Bodaly do srdce meč, chcy srazyti zdi, a
Zvětřenec nemoha zdí mdlým zlomiti hněvem,
Skřípaje zuby, a vlasy sy trhaje s hlavy
Slzami skropuji tvář, hněv na stromy liji,
Na Boha žehraje snář, y se vztekaje na lid
Záhubu tvorům chystám, do boku sám sy
Myslím vrazyti meč; v tom na mne se sype
Hrůza, a mráz tře zemdlené oudy, y pot jak
Led se po těle hrne, a tmavý zjasňuje rozum.
Samého sebe se zděsyv rozplynu v nářek:
Slyšte! ó slyšte mne skály, a stromové vlídní!
Svědkové bouří mých! mé hořekování
Slyšte! ach! a slyšeti nechtí nebesa hlasu,
Nechtí cýtiti semnou bolesti lidé.
Vám své tvorové němí! stěžuji muky,
Na tebe pustino strašná! slzy své cedím.
Přijměte jeskyně tvrdé! ó přijměte pouště
Usmrcujícý! bídného do svého bytu!
S vámi, ach! milenky své, jak povstane slunce,
Oplakávati budu, až hořem se skryje.