Má mysl rychle sobě obraz složí,
a duch můj zří Tě chorou dlít na loži.
Dnes po prvé měl mladosti Tvé květ
zazářit v lesklý, bájůplný svět,
v tem svět, jejž Tvoje nezkušené oko
si staví vysoko, až převysoko,
v ten svět, jenž líčil se Ti jako ráj,
jak věčně stálé jaro, věčný máj!
Ach svět ten není krásný jak Tvůj sen –
Ty však to nevíš, želíš první ten svůj den,
a na tváři máš úsměch přece místo lkání, –
však znám ten úsměch, je v něm odříkání!