A když seděl ve prohybu sedla,
ještě jednou oko letlo kolem,
vlhké oko smutně tak a plaše
po pavlánu, v okna, na cimbuří.
Chví se ruka kmeta, čelo chmuří.
Zaječel roh hlaholivý v dáli,
a již voje připraveny stály,
ještě rozleh’ se kol plání drahnou,
a již voje po náměstí táhnou.
Vlá nad nimi zlatá korouhev,
na níž svatý Ondřej, boží sluha.
Jdou lev vedle lva, druh podle druha,
v čele jich ten nezkrocený lev,
milovaný kníže Monomach.
Dupot koní slyš a mužů zpěv!
Mnohá slza padá v sypký prach
z oka ztepilých žen, z oka děv.
Mnohá zítra měla jíti k popu,
s milým přikleknouti ku oltáři
a teď smutně s uslzenou tváří
mezi tisíci tu hledá stopu
kopyt koně, na němž milý sedí.