„Pomalu, ať trávník nepošlapem!“
zachechce se žena a jdouc k síni
mumlá hlasem, při tom stranou plije.
Hospodář však předběhnuv je všecky,
než si vzpomenou manželé líní,
sám už vynáší, tu škopek, necky,
a pak šatstvo, stolice a všecko,
co mu padlo v ruce, také děcko,
jež se připletlo, vše jedním rázem
vyklízel a ze vrat házel na zem.
Manželé pak nevidouce zbytí,
co jim zbylo, ještě každý chytí
a šli zvolna vlekouce své děti,
které křičely, ven přede vrata.
Vrátně vrzly, prudce k sobě letí,
brána zavřena. Tak doba zlatá
prvním manželům se zavírala,
když je z ráje Boží ruka hnala.