„Nešťastná to dívka!“ žena odpovídá,
„poznala už dobře, co je strasť i bída,
neštěstí se dotklo její mladé hlavy.
Bez otce i matky sama kráčí světem,
jaro její řídkým ozdobeno květem.
Život je tak těžký – slabé její síly!
Ach, mne bolí srdce, hlavičku-li chýlí,
jako poupě vonné, které zvolna vadne!“ –
Matouš kývá hlavou: „Jaké hezké poupě!
Z modravých-li oček pohled na tě padne,
staré srdce mládne! – A ten osud hloupě
s lidmi zahrává si! – Má být učitelkou!
Ona – sama dítě! – Sám náš kantor šedý
s drobnou chasou mívá zlosť a práci velkou,
než do lebky vpraví všeliké jim vědy! –
Ó, ten svět je nyní věru přeučený!
Nač že mají v knihách slídit také ženy?
a mladý svůj život v dusné ničit škole?
Pro takové děcko věru lépe sluší
vesele a bujně točiti se v kole. –
Sám bych provedl ji – třeba starou duši
unavením pustil! Dobře bych si věru
ještě uměl dupnout!“ – Při tom v pološeru
stranou pozoruje, jak se žena mračí.
Vyklepává dýmku a smích tajně dusí.
– „A jestliže přece ženy učit musí –
zkušenější lépe také práci stačí –
a já říci mohu, drahá moje ženo,
ty bys byla věru ještě nad kantory!“ –