Střás’ po chvilce nyní svoji tíseň a dívce se blížil
s pozdravením v sadu stín, kdež zůstala státi nehybně,
jen čelo zrůžovělé k jeho chýlíc pozdravu lehce.
A když stál před ní, k jeho ledva si troufala tváři
vznésti ostýchavě zrak, v mlze jemné vláhy tonoucí,
jak jitřenka parou když vodní matně se míhá.
Když dvorným potom oslovením rozprávku zahájil,
v tísni zašeptala jen slova téměř neslyšitelná.