Tak bylo tomu. Sám jsem v noci seděl
u svého stolku, v mráčky kouře hleděl
a snil a nesnil. Venku byla zima,
svit lampy mé se chvěl mi před očima
a pištěl slabě jako muška v síti.
A byla chvíle, kdy zas člověk cítí
vše, co kdy ztratil. Snil jsem, nesnil – nevím;
jen vím, že opřen o stůl loktem levým,
jsem ztrnule zřel do plamenů žlutě
a jako bezduch seděl nepohnutě,
jak ne již člověk, jenom mrtvé tělo.
Tu světlo lampy náhle pozachvělo
se jak když křídlo zavane v ně šumné –
a neznámá mi žena stála u mne.
Tak byla bledá, ó, tak hrůzně bledá,
zrak měla plachý, jak když něco hledá
a chví se bázní, před čím – těžko říci;
a plno vrásek tmělo se jí v líci,
ač byla mladá. Sešlé měla šaty,
vlas scuchaný a nedbale jen spjatý,
a nohy plné vlhkých skvrn a bláta
jak ten, jenž dlouho špínou ulic chvátá.
V můj fauteuil blízký usedla si tiše –
já slyšet mnil, jak namahavě dýše –
a počla mluvit, státe jaksi v strachu:
„Tak zde mě máš a vidíš, milý brachu!
Viď, to se se mnou divná stala změna,
a vypadám to pěkně umořená!
Nu, tys už musil vědět o té věci,
však možná, že jsi nepomyslil přeci,
že tak mě spatříš. Co se ptáš mne hledy?
Co díváš se tak? Ha, ha! naposledy
mne nepoznáváš v mojí bídě ani;
snad kdybys potkat mě kdes, do mé dlani
bys nějaký groš almužny mi vtlačil
a poznav mě, snad dále bys jen kvačil,
by nenapadlo hlásit se mé zlobě?
Však nic ti platno, patříme už sobě,
ty mně, já tobě, dnes i zítra, vždycky,
jak na věky nás spojil život lidský,
ty smíš mě vyhnat, leč pak půjdeš taky.
Ty ještě zdiven zvedáš ke mně zraky?
Nu, vidím již, že vyprávěním kusým
ti něco z dávna připomenout musím,
že také já jsem čistou krásou kvetla,
líc růží nach a oči plné světla,
a že jsi tehdy – jaký dojmů příval! –
na krásu mou a sílu hrdý býval.
Teď ovsem jsem již jako lupen svadlý,
jenž se stromu spad’ jako jiné spadly,
leč když tak noha drsně přes něj kráčí,
ten lupen vlhký je jak oko v pláči
a jakby vzdychl mluvou lesa jemnou.
Co jsi to, co jsi učinil jen se mnou!