Šli mlčky, utichli, a žádný ani zmínky,
když shledli, ve škole že okno otevřeno,
a v něm pan učitel dva učně, své dva synky
po boku maje, vykládá jim každé hvězdy jméno
a mluví o nebi, kde sídlí s andělíčky
jich matka, jež se odebrala nad hvězdičky.
„Můj tatínku!“ tak Eva vzdychla v slzách celá.
„A kdy přec matka má svět opustila asi?
Vždy říkáte, že dávno, a já neviděla
ni hrobu jejího.“ A Eva povzdychla si,
když otec mlčel dál a náhle přidal kroku.
„Tatínku!“ vypukla, „ach, povězte mi přece!
Prý žije maminka! – Či lež to?“ dcera vece
a na údech se chvějíc slzy tiskla v oku.
Tu otec Podhola, kam nohu dal, tam stanul,
rty otevřely se, a chmurný zrak mu planul,
i chvěla se mu ruka, kterou držel dceru.
Však pojednou se vzchopil: „Pojď již odestlávat,
je krátká teď už noc a musíš časně vstávať.“
A rozkročív se dlouze s dcerou zmizel v šeru.