Skříň otevřel a v zásuvce se hrabe;
tu suchými se zasní nad květy,
tu zadívá v tvář... A teď v ruce slabé
list drží starý... Otevřel jej ruče,
a vytřev z očí vlhko, počal číst.
Můj Bože, jak to dávno, co ten list
mu Amerling psal ze slavné své Budče!
Jej nítil k práci, snaze, těšil v trudu
a povznášel – ten vzácný učitel! –
a vždy i druhy zdravíval, zvlášť Dudu.
Kde jsou dnes všichni? On tu sám, ó, žel!
A vzpomínky jak táhnou jeho hlavou,
zas jinde zří se, v městě nad Otavou
ve škole, v práci... Tam i syny ztratil,
pak odešla mu věrná jeho žena –
nu, po letech zas úsměv tvář mu zlatil,
leč kdo ví, jaká dána za něj cena?!