„Ó Libušo, kéž nežila bych víc!
Kéž vítr, který světem burácí,
by popel můj po horách roznášel!
Tak tebe tedy opět nalézám!
Ty před mužem jsi šiji sklonila,
ty dalas v jeho ruce osud svůj
a lid svůj dalas mu, jak dívčina
dá svému milci utržený květ!
A ty chceš klidně odsud odejít
jak slunce, které spěchá za hory?
A víš, co další bude osud náš?“