„Byl krasavcem. Měl černý, hustý vlas
a oči jiskrné, jejichžto žár
byl s to, v srdcích dam města celého
touhu po jeho vzbudit náručí.
Znak démona zdál se mít na čele,
démona, za nímž davy spěchají,
i když je žene na hrot bodáků,
a ještě křičí: „Zdráv buď vůdce náš!“
Několik slov – a stávku vyvolal
tam, kde nebylo z rána potuchy,
že možna vůbec vzpoura nějaká
a kde jho dělnického osudu
sbor proletářů v modrých halenách
si sladil ještě vtipem, písničkou –
a ani ve snu nepomyslil si,
že lépe by mu mohlo někdy být...
Však přes noc z klidných, dobrých beránků
se šelmy staly krvežíznivé
a kamení do oken továrny
ze stera rukou prudce pršelo...
A kdyby byl chtěl město vypálit
či okresního zabít hejtmana,
já hlavu vsázím, ač jen jednu mám,
že byl by slovy jeho spitý lid
s radostí šel zaň spáchat zločin ten...
Když na řečniště vyšel, nestichl
bouřlivý potlesk, jímž jej vítali,
dřív nikdy, nežli po čtvrt hodině.
Mužům se leskly oči hořečně,
sotvaže s rtů mu prvních vět sjel proud.
A on vám, pane, uměl hovořit!
Rukama mával, pěstí zatínal
a hladké jeho čelo vysoké
co chvíli vráskami se zchmuřilo
či černá vlna vlasů bohatých
mu kynem hlavy spadla do čela
a v dokonale krásné tváři měl
tak bolestný vždy výraz, podlostí
že musila být každá pochybnost
o tom, zda vskutku věří v nitru svém
heslům a slovům, lidu hlásaným – –