Útěchou mi jedinou v mém hoři,
že mne máte – nač to zapírat? –
že mne máte přece trochu rád.
Byť i někdy nezměrnými moři
osudu nás odloučila zloba,
přece, bolestí ač byla matkou,
upomínkou zůstane mi sladkou
mého s Vámi rozloučení doba.
Ach, vždyť dobře vím, že tentokrát
přetvářka Vám špatně povedla se;
slza v oku Vašem, tíseň v hlase
děly mi: Hle, má tě, má tě rád! –