Ještě neskončil, již prudce vrtíc hlavou,
máchajíc též k němu dlaní odmítavou,
Vlasta jevila, co po té z vnitřních varů
bouří slov jí trysklo: „Nepřijmeme darů
žádných nadále ni milostí tvých, kníže!
Nad los vyhnanství by krušily nás tíže,
kdyžtě zřejmo jest, že za horlivou službu
světlé choti tvé, za všecku vroucí tužbu
tvou i získat přízeň neunavnou péčí,
nitro tvé jen krutou nechutí nám vděčí.
Raděj nejzáz’ v lesní hranic divočině
uchýlím se s plachou zvěří do jeskyně
a jsem bezpečna, že stejnou cestu zvolí
všecky družky mé. Nechť ryčně zahlaholí
vítězný zde jásot mužských hospodářů,
ničím nestěsnaných rváčů, lovců, psářů,
kteří surových jen choutek pustou vřavu
rozvíří nad hrobem jemnějšího mravu.
Možná, kdys že budeš – pozdě – Hanba! Hoře!
Ctirad povládne na Libušině dvoře!“