Stínové tmavých hrobů! co mi hlavu
Potvornými strachy pletete?
Kam mne v bouři a hrůze vedete?
Kde jsem? Jaká vidím podívání?
V které světa prostrannosti
Slyším křiky, proklínání
Jedovaté bezbožnosti?
Kde se rozlíhají radování
Nezkalené nevinnosti?
Jako divý stojím, hledím, trnu,
Smrtícý když hromové hulákají,
Nebesa se v hrůze otvírají.
Vidím podoby, za ními se hrnu, –
Jako blesk, a jako střely,
Dým a pára odletěly.
Stínové tmavých hrobů!
Ouzkostí proč schnete?
Jako pomatení běhajíce
Hrůzu v tváři skrývajíce?
Co se děsýš světe!
Veda slavné hrdiny
Do strašlivé pustiny?
Pramene života, plodné slunce!
Hvězdy čisté! kam jste se poděly,
Že se vůkol krajiny zatměly?
Země strachy mře, lidé se třesou,
Mračna nebesa zakalují,
Hromové skály roztřepují,
Bleskové světu záhubu nesou.
Přirozenost v plamenu stojí,
Hrůza z hrůzy se rojí,
Vichrové bouří, moře vystupuje,
Hory y doliny pohlcuje.
Lidé diví vlasy sy trhají,
V prachu se vinouc o pomoc volají.
Nikdež pomocy! Hrůza se valí,
Pannám růžové radosti kalí,
Matkám sladké naděje boří. –
Země se třese! domové hoří!
Lakomec pokladu rukama lomě
Ještě hledaje v zbořeném domě
Nechce z krásného statku prchnouti.
Země se třese! nechceli zhynouti,
Zlata se milého zpustiti musý.
Země se třese! nevěda kam se vrhnouti
Laskavý otec s milostnými syny
Utíkaje se ohlíží; ach! všudy dusý
Zžíravý plamen, strašlivé rozvaliny
Všudy tlamy ohnivé otvírají,
Lidi y zvířata polykají.
Hrůza panuje, smrtedlné ouzkosti mučí
Šedivé starce a starostné matinky,
Strachy mrtvému mládency do náručí
Letí bledé a zděšené dívčinky.
Hrůzou zmatení otcové,
Hrůzou pitomé děti,
Strachem snížení Bohové
V prachu se vinou co sněti,
Hrdiny, knížata, mudrcy, kněží
V pustině bez sebe leží.
Slunce jasné
Mračnem hasne,
Hvězdy padají,
Blesky lítají,
Hromové houkají,
Skály se trhají,
Strachy mře svět.
Ha, aj! trouby zvuk:
„Vzhůru, vzhůru, hrobové!“
Rozlíhá se v bouři hromové.
Nový svět a nové podívání
Očím divícým se představují.
Jako moře divokého bouří hluk,
Zoufání a bědování,
Veselost a radování
Obživené kraje naplňují,
Skály, pustiny se rozvalují;
Jako vyjevení v kráse nové
Povstávají z hrobů národové,
Celí diví vůkol ohlíží se, vidí
Všudy na tisýce krásných lidí,
Kteří z prachu jako včely
Divnou mocý vyletěli;
Oči mnou, a s podívením hledí,
Evropčan jak s Mouřenínem sedí,
S užasnutou myslí patří,
Jak se všickni jako bratří
Sobě rovní k srdcy vinou.
Zlato, sláva, důstojnosti
Jako pára do povětří hynou.
Nekryjeť tu šarlat shnilé kosti,
Sláva jasných očí nezaslepí;
Pravda čistá dým a bludy třepí.
V nahé kráse, v nahé ohavnosti
Světa hrdé Bohy obrazuje,
Lotry dře, a ctnostné korunuje;
Každé mžiknutí teď divy tvoří,
Lidi křísý, světy boří;
Nebesa se mocně otvírají,
Strach a hrůza utíkají.
Tichý hlásek plyne
Hudby medové,
Prach se k prachu vine,
Hrůzu tratí hrobové.
Přirozenost cýtí
Nové živobytí;
Neboť soudce v věčné kráse
Na oblace zlatém plyne;
Jak jen hlavou pohne, zdá se,
Že svět všecken hyne.
Pohled jeho slunce, oděv záře,
Zžíravý hrom pravice.
Andělové majíc tváře
Jako čistá dennice
Rozhlašují slávu tvorce svého,
Prozpěvujíc činy jeho
Na větrných křídlech v povětří se nesou,
Jako hvězdy zemi svítícý.
Pod nohama soudce kráčejícýho se třesou
Světové zvučícý.
Mrtvého y prachu každá žíla
Trne v přirozenosti! –
Jako jiskra v shnilé kosti letí sýla,
Důkaz Boží mocnosti.
Obloha se třese, mění,
Trůn se v její kráse staví,
Jehož ustavičné stkvění
Osvěcuje světů temnosti,
Že se divem lidé praví
Obrazují ve své tvářnosti.
Nic jim neprospějí přetváření,
Zlato, trůn a důstojnosti,
Krása, chytrost, oulisnosti!
Ač své křivdy zakrývají,
Světla Boží odkrývají
Všemu světu nepravosti.
Soudce v kráse andělů svých sedí,
Pod ním rozmanití národové stojí,
S nadějí a hrůzou na trůn hledí,
Co se mžikem bude s ními díti,
Zdali plésat, čili musý trestem mříti.
Trouba zní. Ha! jako z proudu
Hrnoucý se, jak se včely rojí,
Pospíchají k soudu
Vyhlášení králové, –
Za ními se hrnou
Žebrácy a starcové,
Ženy, y panny růžové.
Bezbožnícy strachy trnou,
Neb je svědomí zlé žere,
Ohnivými hady pere;
Spravedliví kráčí směle,
Pročby soudce přísného se báli?
Jako skály ctností pevní stáli,
Cedili krev pro svou povinnost.
Za to cestu růžemi jim stele
Jako hvězdy čistá nevinnost.
Trouba zní, a před okem se vševědoucým
Mžikem obrazují světa příběhy!
Soudce v slávě věčné na lesknoucým
Trůně sedě hledí na běhy
Krví zakalené nepravosti,
Rozumu a čisté ctnosti. –
Káže, aby před světem se obrazyly
Jindy vyhlášené ohavnosti.
Tu se ze zástupů vyrazyly
Vzteklé vojny ve své ukrutnosti,
Tu své hany znovu provozují,
Svými činy samy sebe odsuzují.
Jako proudové břehy bořícý,
Jako hromové skály třepícý,
Jako vlkové bojovnícy letí
Zbroceni jsouce krví nahých žen a dětí.
Oči zžíravým plamenem smrtí,
Ruka z ocele národy drtí,
Z tlamy jako z pekla na trnoucý svět
Vylívají ukrutnícy jed.
Hrůza, hrůza, hrůza
Jiskřícým okem,
Drtícým krokem
Za ními táhne.
V krvi se plazyt,
Krajin pak zkazyt
Letí vojna a mor.
Zděšené ženy a mužové nazý
Jako pitomí pustinou utíkají,
Panny rukama lomícý naříkají,
V prachu se nevinná poupata plazý;
Ouzkostí a strachem jim oudové trnou,
Hrůza se zmatená na čele maluje,
Když se za ními zůřiví katové hrnou,
Satan nevinné dušinky morduje;
Strachy bez sebe ohlíží se, a vidí
Na tisýce zoufajícých lidí,
Slyší hrčeti potoky krve nevinné,
Rachoty děla peroucýho,
Praskoty plamene žeroucýho;
Mžikem růžová krajina pomine.
Jako růžinky, jako májové kvítky
Klesají nevinné panny a outlé dítky,
Mroucý starcové pobití leží.
Za synem matička na smrt běží,
Vlasy sy trhajíc zoufá.
Šedivý kníže doufá
Na smilování lítých bojovníků.
Ani sláva, ani starost bezbožníků
Zatvrzelých neoblomí!
Což jim do ctnosti a do svědomí?
Ukrutnost a loupež Bůh, y ctnost, y čest
Zamračených ďáblů jest.
Smrt a hrůza děsý všady,
S křídel sypá mory, hlady;
Ouzkosti a neslýchané muky
Střílí z jedovaté ruky;
Z divých očí oheň na zem šlehá,
Vesnice y město v popel lehá,
Celá země strachy mře.
Ucho zděšené slyší proklínání,
Oko vyjevené vidí
Nelítostné mordování.
Vrchové potřískaných lidí
(Strašlivá obět!) k nebi se zpínají,
Zmatení národové v ouzkosti volají:
„Skrýte se! skrýte se lidinky!
Utecte se světa růžové panny!
Utecte poctivé dušinky!
Zůřivcy hrnou se na naše strany.
Jako bouřícý vichrové,
Jako třepícý hromové
Valí se lotři co mor.
Tady zhyneme lidinky
Jako májové květinky,
Utecme do pustých hor.
Skrýte se, skrýte se lidinky!
Utecte se světa růžové panny!
Utecte poctivé dušinky!
Zůřivcy hrnou se na naše strany!“
Chudincy rukama lomíc zbláznění strachem
Letí dusýcým prachem
Jak smrt mužové nazý.
Přes hory, lesy a hranice
Letí zděšené dívčice;
„Pro Boha! utecte! skrýte se!“ volají,
Dřív než líté saně
Jedovaté zbraně
Ubožátkům v srdce vrazý.
Bídní! aby nahotu zakryli, šatů,
Nad bídou by splakali, slzý nemají.
Bože! kam? kam utecy?
Vůkol řeka nevinné krve teče,
Hroznou zlostí břinčí smrtícý meče,
Strašlivý, třepícý rachotí hrom!
Šťastní jsme v rozkoši plynuli,
Z růžiček věnečky vinuli
U nevinné, veselé mladosti.
Kam jste se poděly radosti,
Hudby, tance a milování,
Když jsme v čistém radování
Sladké trávili živobytí?
Ukrutné se valí hromobití,
Hrozná bouře trhá hráz.
Jako prudka řeka plyne:
Tak nám sladké štěstí hyne,
Strach a ouzkost zdrtí nás.
Strašlivé, strašlivé krupobití,
Šedivá mračna se na nás hrnou;
Země se třese, trne nebe,
Světe! plamenem zhladí tebe.
Mrtvý národ peklo v srdcy cýtí,
Když jak šeredný had z pekelného kvítí
Nepřítel se zůřivý loudě
Připovídá zlaté hory;
Na krále jak na potvory,
Na muže jak lítá saň,
Na ženy zlou ostří zbraň.
Ach! nic dušinky zlaté!
Ach! nic pro všecky svaté
Nevěřte ještěru!
Když z ust lije sladký med,
V srdcy vaří škodný jed.
Vidíteli, jak se mění had?
S ním se valí jako chrt
Strašlivá, škaredá smrt,
Za ním hrne se mor a hlad. –
Nový křik a nové podívání
Sem se hrne jako chumelice,
Jako saně roste zmatenice.
Tuť jest rukou lomení a bědování,
Tuť jest bouře, zoufání a proklínání.
Muží jako lvové soptíc pěny,
Starcy šediví a líté ženy,
Děti, mladency a panny
Sem co čerti letí s každé strany,
Očima se zdaleka již smrtí.
Do sebe se vpeřili; tu syny škrtí
Dražší, nežli všecky statky,
Nelítostně zoufajícý matky,
Otec kolí dceru milostivou,
Srdcem kamenným a myslí mstivou,
Na dítěti milém stoje plésá,
Neznaboh že na smrt klesá.
Krví potřísnění jako sovy
Stojí soused proti sousedovi;
Přítel přítele, a bratr bratra bije,
Lidské maso jí, a nevinnou krev pije,
Duši divočí, a srdce kamení.
Rozkoš majíc v lítém soužení
Kráčejí sy krví jako po zahradě;
Radostí se třesou slyšíc v radě,
Jakby vyhubili na sta lidí.
Jako diví cestou poskakujíc,
Dobré duše k vraždě donucujíc
V lidské podobě jen čerty vidí;
Smejšlí, jakby mohli světy vyhladiti,
Svému Bohu hrdé duchy pokořiti.
Msta je řídí, msta jim hlavy mate,
S mraku tvoří troupům modly zlaté,
Vede zaslepence do pustiny;
Tupost zde své posvěcuje syny
Rozpalujíc vlkům všecky žíly.
Vlídnost ssloživ každou krupěj sýly
Mládenec y starec vynakládá,
Vraždy hledá, msty a krve žádá;
Zlostí po celém se těle třese,
Smrt a zradu mezy bratří nese,
Hany páše s radostí se dívá,
Když se otec svije na smrt vzývá;
Když se probodnutá žena vine,
Zlaté nemluvňátko v krvi plyne,
Když mu starcy mluví do svědomí,
Vlasy škubají, a ruce lomí,
V hrozném křiku, v strašném zoufání
Křičíc o mstu, o smilování.
Vida šlechetný muž zmatenice
Nehroze se smrti křičí na dračice:
„Stůjte zaslepency! co se dřete?
Jedovatá tupost vaše hlavy plete!
Tať vám kalí srdce rozčertěné,
V bitvu na miláčky troupy žene.
Zdažby Bůh chtěl, aby pro zatmělá slova
Kleslo dítě, opuštěná vdova?
Před matkouby dcera, otec čistý
Před synemby živobytím nebyl jistý?
Zdažby Bůh chtěl, aby krásnou, tichou ženu
Dráždil nerozum co lítou fenu?
Aby svého muže otrávila,
Bohu z lásky děti uškrtila?
Pryč mi s očí nerozumu škodný jede!
Bůh jest láska, Bůh nás k lásce vede,
Rozum čistí, srdce obměkčuje,
Kyselost a bouři udušuje.
Když se bratr proti bratru rotí,
Bůh je milostivý láskou krotí.
Pomstou zastrašuje katy smělé,
Náboženstvím míří nepřátele.
Bůh vás snáší! a vy nerozumné děti
Chtělyby jste msty a hany prováděti?
Otec laskavý vás volá k sobě,
A vy dřelyby jste se v té době?
Buďte bratří!“ tak muž ctnostný pravil,
Sepiatýma rukama se k způrcům stavil,
Srdce kamennáby prosbou rozdrobil.
Darmo! draky mírností svou rozlobil.
Sliny soptíc na něho se hnali,
Nevinného nelítostně roztrhali. –
S vejskáním a zpěvem k muži běží,
An tu vyjevený na kolenou leží,
Oči k nebi jako divý obracuje,
S mečem v ruce bratří zatracuje;
Volá k Bohu o mstu na kacýře,
Ohněm starou víru vyvracuje,
Novým nemotorným bludům učí,
Káže svobodu, a lidi mučí;
Lid jak sýru k bouři popuzuje:
„Bíte! perte! donuťte je k víře!
Z lásky k Bohu smrťte! leťte na kacýře!“
Lid se vztěká, celí národové
Pospíchají do boje co lvové,
Země hubí, pálí vesnice a města.
Mrtvým lidem naplněná cesta,
Chrámy hořícý a vyvrácené domy,
Zoufajícých křiky jako hromy
Hrůzu světu ukazují,
Do nebes až vystupují!
Povstaň Bože spravedlivý!
Zastaň mdlých se neviňátek!
Ach! což bude z ubožátek,
Jestli vztekem satan mstivý
Bude hubit lidi ctné?
Když se na nás zlosyn hrne,
Všecko všudy strachy trne,
Klíčí se a zdlouha mře.
Povstaň Bože spravedlivý!
Pomsti starečků a dítek,
Které jako outlý kvítek
Střel kat krve žádostivý,
By se tobě zalíbil!
Přispěj slabým ku pomocy,
K svému vrhneme se otcy,
Vždyťs nám pomoc přislíbil! –
Za bouří se bouře valí,
Lidem čisté štěstí jedem kalí,
Hlad a dusýcý mor v zemi lítají,
S jedovatých křídel smrt a hrůzu sypají.
Kam jen oko hledí, všudy vidí
Hynout na tisýce dobrých lidí!
Tu jest křiku, naříkání,
Po ulicých lidé nazý
Jako stínové se plazý,
Hlava s ními kolem jde;
Každá v těle trne žíla,
Jak květ vadne jarní sýla,
Rozum vyjasněný mře.
Oheň jedovatý tělem třese,
Oči jiskří, prahnou usta,
Slabá noha sotva tělo nese,
Po ulicých umírají zhusta.
Hrozné všudy stojí pustiny,
Umrdlými straší krajiny.
Knížata se v pouště zakrývají,
Před zlou smrtí panny utíkají,
Matky chrániti chtí dítek.
Darmo! jako jarní kvítek
V rukou dobré matinky
Vadnou zlaté dušinky!
Knížata y panny jedovatinou
Na poušti y v městě zahynou;
Záhubný mor hlad zlý stíhá,
Jako zrádce na lid číhá,
Těla suší, bělí tváře.
Lidé v neduživé páře
Jako opilí se motají,
Ruce k nebi zpínajíce
Boha ku pomocy volajíce
Milosrdně hledí
Na své zlaté dětičky.
Ach! jak hladem cedí
Neviňátka slzyčky,
Jak se k otcům přivinují!
O chléb, o chléb pokřikují.
Srdce puká dobré matince;
Krví rádaby své hubince
Pomohla a srdce rozdělila,
Kdyby bouřícý hlad utišila.
Hledá pomocy, – ach! dobrých lidí
V celé zemi neuvidí,
Aby nad bídou se ustrnuli,
Naplněnou sejpkou hnuli.
Darmo vlídní lidé prosý,
Darmo matky slzy rosý:
„Ustrňte se zlaté dušinky!
Nenechte nás zahynouti!
Patřte! starcy šediví a dětinky
Musý hladem schnouti.
Hle! jak trhají sy vlasy,
Jak se klíčí bolestí a hynou!
Slyšte zoufánlivé hlasy!
Ustrňte se, syce vaší vinou
Ubožátka zhynou!“
Duše zplesnivělé hledí na to,
Smějí se a praví: „Nyní zlato
Krásné sobě vyděláme,
Hadrům hodně vypráskáme,
Třebas jako mouchy scepeněli,
Pokladů tím více bychom měli!“
Duše zatvrzelé!
Ha! což strachy netrnete,
Když lid lichvou na smrt dřete?
Když hlad cestu těly stele,
Když k vám ubožátka volají,
Ruce hladem kousají?
Duše z tvrdé skály!
Patřte! jak se hroby otvírají,
Na tisýce lidu polykají –
Srdce z tvrdé skály!
Patřte! vaší vinou s hor
Letí na svět hlad a mor.
Což vás neoblomí
Ani starcy klesajícý,
Ani matky zoufajícý?
Ani na svědomí
Outlé dítky nevrazý?
Skály! Bůh vás rozrazý!
Již se blíží – strňte!
Ve své hrůze střílí hromy,
Zdrtí vás a vaše domy.
Hrůzo! msto se shrňte!
Lidé diví volají,
Nad pokutou plésají.
Jak blesk vidění se v páru tratí.
Nové obrazý se podívání!
Jasné slunce tichou zemi zlatí,
Vzbuzuje lid k radování;
Pole ourodná a hlučné háje
V kráse růžového máje
Divy Boží vypravují.
Ptácy krásně prozpěvují;
Milostivé písničky
Loudí k sobě lidičky.
Nevinný lid do hájku se žene;
Čelo, oči jasné jeví
Srdce spokojené.
Duše nezrušené,
Co jest starost, neví.
Jako jasné tiché nebe
Dobré duše blaží sebe.
Nevinnému mladíkovi
Dívka klesá do náručí.
Nekrásý jí zlaté kovy,
Nevede jí miláčkovi
Zysk a podvod do náručí;
Přirozenost pannu ozdobuje,
Srdce tiché rozpaluje,
Duši sladké lásce učí;
Sebou šťastní požívají
Milostných dnů bez starosti,
Jako dítky rozmlouvají
Ve své zlaté nevinnosti,
Co jim leží na srdečku,
Že se budou věčně milovati,
Jako ptáčkové se radovati
Skákajícý po stromečku.
S synem, se svým drahým klénotem,
Otec hovoří a plésá,
Miláčkovi k srdcy klesá
Vypravuje, žeby vlastním životem
Naději svou vysvobodil,
S radostí se do hlubiny shodil.
S potěšením na svůj obraz hledí,
Ruce k nebi spíná, slzy cedí
Bohu děkuje, že syna laskavého
Spatří brzy blaženého.
Najednou se hluky rozmáhají,
Kati draví s lodí vybíhají,
Na lidi jak na zvířata
Honbu držíc kradou mládence y panny,
Starce drou a provozují hany.
Darmo poděšená matka kata
V prachu klečíc prosý: by jí s synem
Nerozdělil; darmo letí do náručí
Outlé dítky křičíc: „Hynem, hynem.“
Chraňte dítek dobré matinky!
Lotři nepohnutí matky mučí,
Trhají jim dětinky.
Ani věk a slzynky,
Ani krása vlků neoblomí;
Zoufání jim na svědomí
Ocelové nevrazý.
Tak zysk lidská srdce jedem
Ukrutnosti nakazý.
S vejskáním a zpěvy neviňátka
Do otroctví vlekouc křičí k bratřím: „Vedem
Poklady a mladé zboží!“
Pro milosrdenství Boží!
Katové, což necýtíte v sobě
Ani člověčenství krůpěje,
Vidouc v zoufání a v mdlobě
Starečky a matky pro své naděje,
Pro svou rozkoš v bídné starosti?
Aj! což v nezkalené mladosti
Neviňátka zavinily,
Aby jste jim v čisté radosti
Jed a hořkost lili?
Proč jste s dětmi matky
Dražší, nežli všecky statky,
Ukrutnícy rozdělili?
Ha! což nevidíte starců zoufajícých,
Meče v sebe bodajícých?
Což vás hrůza nerozdrtí,
Když se lidé s potěšením smrtí,
Strachuje se karabáče
Mladík v moře skáče?
Strňte nepohnuté skály!
Že jste lidem po životě stáli,
Jako hovada a mrzké zboží
Prodávali obraz Boží,
Věčná hanba vaše jména zkalí;
Spravedlivý soudce na vás svalí
Hromy smrtícý,
Slyše hlasy prosýcý:
Spravedlivý Bože! chraň svých dítek,
Nedej slabým klesnouti!
Mámeli jak jarní kvítek
Ukrutností zvadnouti?
Lidé jako mrchy otročiti,
Pro katy se na smrt umořiti?
Na nás jako lvové vybíhají,
Kradou dítky s náručí;
Matky tiché roztrhají,
Starce slabé umučí.
Což jsme ubožátka zavinili,
By nás lotři nelítostně bili?
Povstaň v hrůze Bože spravedlivý!
Zastaň lidu tichého!
Dítky, otče milostivý!
Vytrhni s jha hrozného!
Povstaň v hrůze soudce spravedlivý,
Roztřep hromem národ zlý a divý! –
Vtom se tratí hrozné podívání,
Lidu zoufání a bědování.
Za ními se s tváří rozčertěnou
Noví ukrutnícy ženou.
Nevinnost jak plachá srnka běží,
Klesá, před tyranem v prachu leží.
Trpké slzy, hořké vzdychání,
Pohled krásou kvetoucý,
Tváři v slzých plynoucý,
Oči k nebi obrácené,
Ruce křížem přeložené
Prosý o smilování.
Nastojte! nic rajská krása
Do lítého srdce mluvícý,
Ani tváři zabělené,
Ani pohled prosýcý,
Oko mraky zakalené
Jindy slunce jiskřícý
Nevinnosti neprospěje.
Tyran železo a skála
Kráse se jak satan směje;
Milostivou nevinností
Hasý oheň, s posměchem a zůřivostí
Zohyzďuje korunu krásných ctností.
K pomstě! k pomstě! strašné nebe
Ozbroj hromy horoucý!
Nevinnost mdlá volá k tobě,
Jak červ v prachu zoufá sobě
Před tyranem trnoucý.
K pomstě! k pomstě! strašné nebe
Ozbroj hromy horoucý.
Matka bědujícý
Vidouc dceru zoufajícý
Trhá sobě hlavu,
Otec zlosti skrýti není vstavu;
Oči jeho jiskří, pohled bledne,
Ruce trnou, nohy poskakují,
Mračna v zakaleném
Obličeji vystupují,
Smrt a hrůzu oznamují;
Pysky kouše, pod sebe jen hledí,
Jako stěna o samotě sedí,
Pomstu strašnou přemyšluje,
Smělostí se ozbrojuje.
K němu dcera nejmilejší
Trnouc, prostovlasá, bledá
Jako vyjevená běží.
Jako srna nejplachejší
Hrůzou třesoucý se v prachu leží.
Strach jí oddechnouti nedá,
Skrejše u tatínka hledá.
Ruce lomíc spíná do nebe,
Slzýc vzdychá otče u tebe:
„Kam se vrhnu? kdo mně přispěje?
Před vzteklostí slabé ochrání?
Kde jsy otče? kdes má naděje?
Ach! kde najdu zastání?
Před očima tvýma
Milou dceru jímá,
U tvé svaté přítomnosti
Tejrá nevinnosti.
Pro Boha! slyš své milé dítě
Otče roztomilý!
Vidíšli, jak strojí sýtě
Tělem, duší shnilý?
Nad tvou krví, nad tvou ctností
Pocyť v srdcy smilování!
Rozhorlenou zmužilostí
Zbav mne lítých sužování!
Tyran jako lev se hrne,
Dcera ustrašená trne;
Vidíšli, jak rozčertěný chrt
Strojí dceři tvé a ctnosti smrt?“
Otec jak hrom bouře zoufá,
Ruku spěšně natahuje,
Láska opět srdce rozmrazuje,
Stojí, slzý, vzdychá, doufá.
„Ach! což dítě není pomocy?“
„Žádné otče není pomocy!“
„Zde máš dítě pomoc jistou!“
Otec probodl dceru čistou.
Nyní jak hrom, jako vicher svírajícý
Trhá sebou starec zoufajícý;
Jako pomámený polem běhá,
Strašně křiče do povětří šlehá:
Ha! což není hromu
Nebe! žádného,
By jsy bezbožníka
Střelo lítého?
Není lesů, hory,
Vody, pustiny,
By ho za lotrovství
Shltly hlubiny?
Ha! což není hromu
Nebe! žádného,
By jsy ukrutníka
Střelo lítého?
Spíšli spravedlivé nebe?
Čili není Boha svatého,
Na oltář že sázý sebe
Vlka jedem dutého?
Kde jsy mstiteli, kdes? Proč tvými hromy
Neboří se lítých katů domy?
Proč zem černá tlamy neotvírá,
Peklo ďábla nepozžírá?
Proč ctnost potlačena,
Vzteklost vyvýšena
Do chrámu má býti?
Starec spiatý řetězy
K vůli hanebnému vítězy
Má své čelo místo věnce
Potupou a hanbou krýti?
Na panny a na mládence
Chlap jak na zvěř honbu míti?
Kde jsy mstiteli, kdes?
Potlačené ctnosti
Na zlé ukrutnosti
Zvou tě! mstiteli, kdes?
Povstaň rozstoupená země!
Zahlaď jedovaté plémě!
Hrome smrtí hrozýcý,
Setři hlůzu zůřícý!
Kde jsy mstiteli, kdes?
Potlačené ctnosti
Na zlé ukrutnosti
Zvou tě! mstiteli, kdes?
Křik se zmáhá, příběhy se valí
K soudu veškerého světa.
Jako mžiky utíkají léta,
Obloha se činů množstvím kalí.
Roztřepená království a národové
Zoufajícý, rozkacení hrdinové,
Smějícý se ukrutnícy
V sápání se obrazují.
Nelítostní bezbožnícy
Národ jak snět rozšlapují,
Ruší práva, hyzdí mravy,
Jedem mrzké nepravosti
Nakvašují všecky stavy,
S jasnou tváří rozhlašují:
Jak mdlým matkám milé syny
Z všetečnosti uškrtili,
Dítkám otce roztřepili,
Jak co růže krásné panny
Mocý donutili,
Že y s ními hany
Provodily.
Jako lítí synové se hrnou,
Až jim žlučí všecky oudy trnou,
Na své otce zpurně dorážejí,
By je ve své zlosti střeli;
Zaslepency sobě nevážejí
Ve svém rozkaceném vzteku
Šedin, trnoucýho věku,
Lásky, kterou péči měli
O ještěry, když je bídy třely,
Když jim v jedovaté nemocy
Rodičové pospíchali k pomocy.
S jiné strany zatvrzelé matky
Jako saně pro hynoucý statky
Na své děti jako na zvěř nesou meče,
Vejskají, že z boků krev jim teče.
Jako mravencové světa všeho
Národové v rozkoších se plazý,
Krásu věku blaženého
Nerozumem kazý.
Jako chumelice v proudu
Pospíchají k soudu
Všecky hany, všecky nepravosti.
Ve své ceně, ve své ohyzdnosti
Před soudce se svého staví:
Takoví jsme byli! praví.
Soudce hrozý spravedlivý;
Jako hrom trest vrazyl na ně živý.
Prchly s tváří poděšenou nepravosti.
Soudce milostivým okem kyne;
Tu se ze zástupů vine
Krása zlaté nevinnosti,
Tu se všecky dobré činy obrazují,
Jako labuť čisté ctnosti
Jasným pohledem se rozvinují,
Na své skutky svědky laskavosti
Nezrušené ukazují.
Dobří králové a hrdinové
Milostiví, hrdí svobodnícy,
Ponížení služebnícy,
Boháči a žebráčkové
Směle před soudce se staví:
Takoví jsme byli! praví.
Osyřelá krajina se ukazuje,
Hrůzu světu představuje;
Divé kraje, kde jen trní,
Bodláčí a chrastí země nese,
Kde lid pracuje, až mu ruce brní,
Před tyrany jako osyka se třese,
Životem a jměním není jistý;
Kde mu dravý rytíř pramen čistý
Kalí lije žluč a hořkosti
V nejmilejší radosti.
Tam se bouře vztěká! není řádu,
Nevázaná holota
Nevážíc sy života
Svého štěstí hledá v cyzým pádu.
Tam se bratří dáví jako saně,
Sousedové na se ostří zbraně,
Kdo jest s koho, nelítostně morduje,
Vesnice a města drancuje.
Nazý lidé hrůzou vyděšení
Utíkají do pustiny,
Mužové a starcy krví potřísnění
Vidouc umírati milé syny
Zoufajíc a trhajíce vlasy plačí.
Hrůza černá smrtíc v zemi kráčí,
Na lidi jed z tlamy vyhazuje.
Najednou se nebe vyjasňuje –
Král jak anděl milostivý
Pospíchá svým bratřím ku pomocy:
Jako obr táhne v hrubé nocy,
Krotí vztek a rozbroj mstivý
Ukovaný vede.
Pustinami jede,
Milostně se usmívá,
Země leklá okřívá.
Pokoj svatý zahojuje rány;
Ouroda své otvírajíc brány,
Ráj a hojnost vylívá.
Tu se hory doly usmívají,
Milostnými šaty odívají;
Tu lid radostí sy poskakuje,
Karla svého otce korunuje,
Který vojnu, hlad a zpouru pudí,
Mrtvý národ do života budí,
Za své děti živobytí sázý,
V neštěstí jest jistou hrázý,
V štěstí hvězda svítícý,
K pravé blaženosti řídícý.
Země kvetoucý a šťastný národ Boha
Prosý: aby Karel věčně panoval,
Štěstí sladké v Čechách ukoval.
S jasnou tváří mládency a panny
Prozpěvují s každé strany:
Přijmi otče od nás jarní kvítky!
Přijmi srdce nevinné!
Pro tebeby vděčné dítky,
Tebou šťastné jediné,
Živobytí daly;
Své se chopíc zbraně
Skrze draky, saně,
Skrze peklo hnaly.
Přijmi otče od nás jarní kvítky,
Obraz svaté tichosti!
Tebou, milý králi! dítky
Požívají svornosti.
Vojna lítá z kraje
Lidu nevyplaší;
Mor s ní přebývaje
Vlasti nezastraší.
Přijmi otče od nás jarní kvítky!
Které národ věnuje,
Že král jako otec dítky
Národ šťastný miluje,
Že mu cestu klestí
K lahodnému štěstí,
Veda pokoj svatý
Rozsývá věk zlatý.
Takto vděčných lidí hlasy pěly.
Jako vítr obrazové odletěli. –
Jako v hrozném hromobití
Slunce mračnem šustícým se dere,
Vítěz tmy a hrůzy pere,
Lije v tvory nové živobytí:
Takto stálí mudrcové
S hloupostí a bludy potýkají,
Cestou moudrost rozsývají.
Darmo zaslepení ochráncové
Jedovaté tuposti
Mocý vší se opírají
Vyjasněné moudrosti;
Jako bojovnícy cestou těsnou
Kráčí proti bludu směle
Praví lidu učitelé.
Dříve hory, doly klesnou,
Nežby kati mužů zastrašili,
Byť je na smrt bili.
Za své bratří sebe obětují,
Outlým dítkám rozum vyjasňují,
Svým y živobytím k štěstí
Pravému jim cestu klestí,
Rozsývajíc kvítí po sylnicy;
Boha pravého lid učí znáti,
Který nehledá cti v zmatenicy,
Ani nechce jak vlk lidu žráti;
Ale otec milostivý
Láskou krotí národ mstivý,
K lásce vede lid.
Učením se horší milostivým
Pohan zůřivý y zlostný žid;
Jako lítý vyskakuje
Vztěká se, a srdcem mstivým
Na smrt odsuzuje
Pravdy laskavého ctitele.
S jasnou tváří vystupuje
Nehledaje přítele
Svědomím svým jistý
Pravdy ctitel čistý.
Soudcům jiskří oči zlostí,
Ruce jim se třesou;
Vidíť, jakou laskavostí
Svého učitele nesou
V srdcých vděčných učedlnícy.
Bludem spití ukrutnícy
Ortel vyřkli. Již jed nesou
Zamračency, vidouc muže stálého,
S jakou laskavostí na své katy hledí,
Pije smrt svou, z oka skalného
První slzu svaté outrpnosti cedí,
Mudrc klesá; maje ducha vypustiti
Přátele své učí, že se shledají
V kráse nebeského kraje,
Kdežto ctnost a moudrost zraje,
Bludy mocy nemají,
Aby chtěly moudrost vyhubiti,
Její kněží usmrtiti.
Jasní mudrcové odcházejí. –
Za ními jdou vlasti svatí synové,
Zmužilostí ozbrojení jako obrové.
Na smrt letí; vidouc neštěstí se smějí;
Když lid, starcové y mužové
V protivenství vězýc plačí,
Za své bratří do hlubiny skáčí.
Jiní vyvolují kruhy,
Aby za své otce zaplatili dluhy;
Jiní ač jim strachem oudy trnou,
Láskou hnaní do ohně se hrnou,
Aby v vlasti utvrdili řád,
Snášejí y mor y pád. –
Nové podívání v této době
Vine každé dobré srdce k sobě.
Hrůza lidu na popravu kouká
Muže laskavého,
Který za přítele svého
Obětovav sebe na lešení stojí.
Národ v rozsudku se dvojí,
Tento na tyrana brouká,
Člověka že nevinného
Na smrt odsoudil; zas jiný doráží
Na přítele nevěrného,
Který slibu svatého sy neváží,
By se smrti vyhnul, muže ctného
Vehnal tyranovi do klepet,
Sám pak zrádce plný oulisnosti
Hledá na pustině bezpečnosti.
Není muže, byť měl srdce jako led,
Aby slzy svaté outrpnosti
Nevycedil nad přítelem věrným.
Satan srdcem zůřivým a černým
Ponejprv dnes strachy trne,
Když se hrůza katů hrne,
Když se blíží hodina,
Že má svatý hrdina
Obětí své lásky býti,
Za zrádného nectně mříti.
Již se kasá pochop zamračený,
Již má padnouti meč naměřený,
Tu se šumot kolem rozlíhá,
Hlůza sem tam nabíhá,
Křičí, pláče. Neboť přítel letí,
Jak se vytrhl z náručí svých dětí,
Celý upachtěný na lešení.
Vida meč a přítele se leká,
Trne, jako mrtvý kleká,
Prosý: „Odpuštění! odpuštění!
Že jsem příčinou tvé ouzkosti!“
Nový boj se obnovuje,
Každý za přítele sebe posvěcuje,
V smrti hledá milosti.
Láska svatá skály oblomuje,
Z očí nepohnutých slzy vyluzuje,
Ba y tyran hnutý vzývá,
Pouta vězňům rozražuje,
Když lid rozhorlený zpívá: