On usmál se – já náhle potkal nyní
tu, již jsem znal už kolik dlouhých roků;
ta bývala i tvojí přítelkyní
a teď měla tak hvězdno v tmavém oku.
To byla Touha, s Bolestí se vedla –
tys obě více poznat nedovedla
v tom hlučném víru, který kolem nás
se ve tvém zlatém sále chvěl a třás’...