Sborem sezval hadži-popa Jovo,
sborem po všem Zetsku sezval kmety.
A když sborem kmetové se sešli,
řeč k nim činí hadži-popa tuto:
„Oj Zećané,“ praví, „bratři trudní,
jaký náš a k čemu nám ten život,
když my od těch dob, co pod Obodem
skály v chladném klínu odpočívá
zastánce náš Crnojević Ivo
a co země zmocnivší se Turci
oltáře nám pobourali, chrámy,
na místech nám posvátných, kde druhdy
kněží naši bohu sloužívali,
minarety sobě postavili, –
když my, dím já, od neblahých dob těch
nemáme kde modliti se bohu,
ni kde boží vykonávat zákon?
Pročež, bratři trudní, vás se táži,
což abychom složili se na dar,
do Skadra pak k pašovi se brali,
dárkem si ho dříve naklonili,
v sníženosti pak ho poprosili,
by nám vydat povolení ráčil,
bychom sobě kostelíček zdili,
boha v něm dle víry naší ctili?“