,Máš pravdu,‘ jemu odpovídal Bivoj,
a vrkoče své dlouhé zšedivělé
jen hlavy pokynem si na zad hodil;
máš pravdu, co jsem vyhostil se všeho,
co nechodím pod Vyšehradskou skálu
se účastniti vašich ženských půtek,
co nepívám juž medovinu s vámi
a nežvastám o vděku vašich děvic,
jsem zšedivěl. Však bozi dobře vědí,
proč nechali mne žíti v stínu lesů.
Hleď, nad tvou hlavou krkavců dav letí;
tu dobře vědí, že jim pastva kyne.
Nuž zvedni mlat a pozor na svou duši,
ať s hrdlem tvým se brzy neseznámí.‘