Není to jen husy pásti nebo štípat kusy:
kdo chce býti knězem lidu, fňukat umět musí,
v hodně smutných tragediích záda rekům zmodřit,
a jsou-li mu příliš drsni, uměti je odřít.
Romány psát z jiných světů – podle dobrých vzorů,
neublížit – kromě sokům – nižádnému tvoru,
ani tomu božímu hovádku, ani redaktoru.
S kritiky hrát často v karty, hloupě házet listy
a nezbryndat nikdy si to s pány žurnalisty.
Osedlat si jedno zvíře, nepovím Vám jaké –
jezdím na něm, bohužel, už několik let také! –
A když sedí pevně v sedle a má plnou kapsu,
plačtivé psát epištoly, že je s oslem na psu...
To jen proto, že tím získá, jak pověděl Zola,
žaludek i umělecká jeho aureola. –
Ach, můj Vrabče, můj Vrabčáčku, moje hubo zpěvná,
co jsi zkusil, než tvá sláva byla světu zjevná!
Kolikrát jsi migrenu měl v slavné hlavě svojí,
než N. vydal opravenou podobiznu tvoji;
neboť kdyby věrný obraz tvůj tak u nás shledli,
kdo ví, co by s ním pak, šelmy, ještě neprovedli!