zvěsť, kterou z krajin těch si přináším.
Už slunce zapadlo a v záplavě
co jantar žluté zaplál Madrigal,
to staré město, slavné před věky,
když kastilští v něm ještě králové
dvůr mívali, ten městys tichý však,
v němž tráva rostla bujná v ulicích
v čas, na trůnu když seděl španělském
král Filip druhý, chmurný despota.
Už slunce zapadlo a záplava
co jantar žlutá, jasná, třpytivá
na šedá, vetchá domů průčelí,
cos jako zářný úsměv vrhala
a kolem města holé skaliny
tak smutné vždy se zarůžověly
jak smavé zory jemným nádechem,
i svídám dubovým, z té kamenné
a spráhlé půdy siře rostoucím,
těm starým svídám vždy tak pochmurným
do temna listí třpytné korunty
a rudé zlato slunce házelo
a v báječné je stromy měnilo.
Vše kmitalo se čarem večera
jak skříně s drahokamy, nejvíce
však klášter Panny Marie Královny,
jenž celý jako rájskou zorou plál.
Šer uvnitř byl však v tichém kostele
a chlad byl v něm a vůně kadidla,
a vůně vnikala též ze zahrad,
neb dvéře, které z něho vedly tam,
teď zely dokořán a pomalu
se jimi nesly bílé postavy,
ven pod stromy a mezi květiny.
To tiše odcházely jeptišky,
když ukončeny byly modlitby
a zvon když umlk, ztichly varhany.
Byl kostel prázdný, šerem kmitalo
se zlato ozdob, slabý plamen lamp
vzplál ob čas živěj, pohnut průvanem,
a bledosť mramorových bílých soch
se ještě bledší zdála soumrakem.
Před Kristem zsinalým, jenž na kříži
na hrubém visel v trýzni, krvavý,
pln ran a slz, na dlažbě leželo
cos jako kupa sněhu. V řeholních
to byla rouších mladá jeptiška,
to byla doňa Ana, spanilá
dceř dona Juana de Austria,
dceř hrdiny, jenž u Lepanta kdys
byl křesťanstvo zachránil od Turků.
Jak kámen ležela, však pojednou
se doňa Ana silně zachvěla,
vzdech z úst jí vyšel, ruce pozvedly
se k Spasiteli, krásný obličej,
však bledší než ten mramor svatých soch
kol na stěnách, se k světlu obrátil
z rouch bílých noře se jak z oblaků
a oči temné plny sladkosti,
přes smutek v nich, se v slzách tonoucí
na Kristovu upřely žalnou tvář,
a ramena té nyvé jeptišky
kříž objaly, jak břečtan stromu peň.