Čeho jsem se to jen – probůh – dopustila!
Nevím, kde se ve mně tenkrát pošetilá
vzala odvaha, že tak jsem bez ostychu
tajemství své sladké odhalila Vám,
o němž myslila jsem, že je pochovám
na vždy ve svém srdci. Však též mému hříchu
v zápětí hned krutý dostavil se trest:
místo Vás jen zcela stručná přišla zvěst,
že jste ochuravěl; mně však cosi praví,
něco jiného že zdržuje Vás doma,
nežli nenadále otřesené zdraví.
Spínám ruce své a chvějícíma rtoma
volám k Vám, můj drahý mistře: Odpuštění!
Žádná vina přec tak veliká snad není,
aby nemohlo jí prominuto být,
upřímné-li ozve lítosti se cit.
Taká lítost ve mně vzbudila se nyní,
svědomí co trpké výčitky mi činí:
Vášní, láskou zveš, co pouhé sobectví je;
proč chceš ve všedního žití strhnout vír
muže, který svému umění jen žije,
jakým právem rušíš duše jeho mír?!