Kůň letěl jako oblak větrem hnán.
Dřív pustinou jsme jeli zelenou,
kde stromy šuměly, kde kapradí
se vlnilo a ptáci zpívali,
pak pouští druhou putovali jsme,
tou modrou pouští, mořem nazvanou,
kde samo jara kouzlo přemocné
ni stébla neutvoří, němota
kde věčná v lůně věčně šumném dlí.
A kůň náš letěl proudy, vlnami
tak bezpečně, jak drahou po suchu,
bez oddechu jel bouří, pohodou,
jak při hvězdách tak v slunce úpalu,
až z bílých pěn se jevil opět břeh.
Luh mládí věčného! Mám popsati,
tvým smyslům vylíčit, co chápat jim
by trudné bylo? Líčit zlatý dům,
v němž otec vládl krásné Niamy?
Ty zahrady, v nichž ptáci ohniví
na smaragdových stromech zářících
jak lidi mluvili? Kde duhové
se brány klenuly, a každá z nich
do pásem vedla divy plněných?
Sluch tvůj by znaven slouchat odepřel!
Mně bylo záhy tam jak do slunce
bych planoucího věčně zříti měl,
já s Niam uprchl z té nádhery.
My králův zanechali skvoucí dvůr
a luznou hledali jsme samotu.
My milovali více lesů klín,
kde snila jezera, a hluboké
a modré sluje, v jejichž svatyni
slap stříbrný svou píseň jasně pěl,
neb zlatá ruda, drahé kameny
ve stěnách stínem jiskry sálaly.
Tam blaze žili jsme po dobu as,
jež rokem zdála se mi, na to však
se touha mého srdce zmocnila
kraj uvidět svůj rodný, starý dům,
kde otec sám u krbu teskní as,
kde druzi moji po mně touží snad!