Jak se ušklíb starý Osud nad ním –
ale nevrátil ho. Jeho věcí
není výběr ani korektura.
Vzal jej, postavil do středu dějin,
díval se k těm proměnám pos jeho,
slyšel mluvit jej a viděl jezdit,
blýskat helmou, velikými slovy,
pozoroval tiše jeho činy,
plané plody těkavosti duše,
viděl vzrůstat jeho já až v nebe,
viděl je tam nabízet se bohu
za oprávce zkaženého světa,
viděl národ vším tím zanícený,
pastory a vojsko, profesory,
junkry, básníky i demokraty,
muže, starce, ženy, panny, děti,
jak mu leží před trůnem a hledí
ke rtům jeho v zbožném vytržení –
viděl, že se chce mu v žhavé touze
šavli tasit, zkrvaveným laurem
po příkladech slavných zkrášlit čelo –
Osud dívající se, kam dojde
smělost jeho, pošetilost jejich –
nechal ovšem vytasit jej šavli.