Za Košíkem táhlý, holý vrch,
k němu Vašíček se zvolna bral.
Měsíc prostřed mráčků plápolal,
hvězdy blikaly kol v stříbru mlh.
Už byl na temeni, němě stál,
v tichou krajinu se zadíval.
V dálce známý les se temněl, šeřil,
kouzlo večera se krajem chvělo.
„Je čas!“ Kámen zved’, jím v ploché čelo
prudce hranou tvrdou, ostrou deřil.