O radostné a hrůzné zděšení,
když černá clona mlh se promění
v bezednou světa duchového zář!
Hle, všichni odešlí, hle, dosud žijí!
Jsou skutečnem, jež spálí fantasii!
Oslavená tvář
vznešeně usmívá se
a zjihlé rysy pozemské
pod živoucím sněhem světelným
se sotvy poznávají v blahém žase.
Ze zraků tryská nové žití,
mohutné a skvoucí.
Rty zmlklé, hlinou zasuté,
hovoří slova vroucí,
jež v hloubi hlavy jasně zní ti.
Zhudebněný, odstíněný hlas
přec má tentýž přízvuk známý
jako v zašlý, zašeřelý čas,
týž nejhlubší tón bytostný.
Nižší v nich, co dýchávalo s námi,
je zahrnuto v duši zvýšené
jak drobná svíce v žáru plamene;
a přec jich podstata je táž a táž
a nehynoucí jiskra v nich
chce bytí věčně neměnné.
Jak rokotání ptáčat nebeských
se smějí zpustlým rovům svým
a našim dětským vzdechům nad trávou.
A kam až pohled zaletí,
nesčetné podoby a záře plní
óry slávou svou se skvějící,
moře stínů líbezných se vlní
až tam, kde zasluněnou dálavou
duchové dávní do sfér mizejí
co světlá mlha blýskotající.