Člověk jeden, Mena jménem,
o Prokopu slyšel mnoho,
jat byl velkou touhou v srdci,
vidět jej a živ s ním býti;
rozdal všecko jmění chudým,
očistil se z všech svých hříchů
a pak s myslí odhodlanou
ku Sázavě nastoup' cestu.
Pěšky šel tu celou cestu,
přes kamení, trny, strže.
Časně zrána již se octnul
na pobřeží bouřné řeky,
za níž kynuly mu báně
sázavského monastýru.
Řeka jarem rozvodněna
valila své vlny kalné
jako hory, malé lodě
houžvemi na druhém břehu
přivázané ku sochorům,
tancovaly ve vln víru
jak skořápky ořechové.
Po člověku ani stopy.
Bylo jitro, zhustlou mlhou
slabě slunce prosvítalo.
Z protějška do vln a větru
jásající bouřné vřavy
zazněl chorál z chrámu z dáli,
na hodinkách kde sbor celý
trval v svaté horlivosti.
Mena chvíli na rozpacích
stál na pustém břehu řeky,
stál na prahu svojí touhy,
překročiti však ho nemoh';
lítost hrdlo sevřela mu,
v písek pad', své rozpjal ruce,
zavolal pak velkým hlasem:
 „Pro zásluhy Prokopovy
sám ty, Bože, na břeh druhý
hříšníka mne převez divem.“
Nastojte! v té chvíli právě
dozpíván byl žaltář v kůru,
bratří z chrámu vycházeli,
v středu jejich svatý Prokop.
„Hleďte, bratří, člunek malý
sám si klestí řekou cestu,
vlny kolem jako hory,
a on přímo na břeh druhý!“
Dívali se bratří v dálku,
zakrývali oči rukou,
nebo právě ranní slunce
prodralo se mlhy clonou.
„Hleďte, loď již zase zpátky,
a v ní člověk pevnou nohou
stojí v lodi v takém větru,
boží se tu dějí divy!“
A již skočil Mena na břeh,
pad' tu k nohám Prokopovým,
objímal je, blahem plakal,
vypravoval, co se stalo.
Trnuli tu bratří v sboru,
Menu sami v střed svůj vzali.
Ale Prokop zamyslil se
a pak pravil ke svým bratřím:
„Znova se zas naplnilo,
o víře co pravil Kristus:
Hory může přenášeti,
kdo má víru,“ – pak na Menu
obrátil své zraky vlídné,
„ale štěstím blažit může
srdce lidská – kdo má lásku.
Budiž Pán Bůh pochválený!“
„Až na věky!“ řekli mniši.