Kde víra hasne v mrákotách, tam soucit ještě září.
Já nevím, proč jsem vešel v chrám, však vím, že na oltáři
při bledém svíček plápolu, ve zlatém, dlouhém vlase,
v těch dlouhých, zlatých kadeřích tam svatá modlila se.
V hlubokých očích divnou zář a smutek na čele
se modlila, jak za hříchy a za nás andělé.
„Ó svatá,“ – já se před ní chvěl – „ó modli se, ó modli
i za toho, kdo nešťasten, i za toho, kdo podlý,
ať všude aspoň jedenkrát paprsek smírný prodlí.“