Když do Paříže posléz přišel jsem,
byl na ulicích velký ruch a hluk:
Král Pepin byl se vrátil nedávno
do svého města z bojů vítězných
po léta trvajících v cizině,
a slavně před palácem hodoval
dnes s dvorem svým, a každý přístup měl
až k nízké mříži, která dělila
lid zvědavý od hostů králových.
K té mříži jsem se statně dotlačil
a z blízka, po prvé jsem uzřel teď
jej, který byl mým otcem. Zatlouklo
mi srdce divoce, ne radostí,
neb vedle něho žena seděla
na zlatém stolci, pyšná, pošmurná:
To byla královna. Já třásl se.
To mojí matky bylo místo přec?
Já nenáviděl krále Pepina
v tom okamžiku i tu královnu,
vzlyk nevole mi hrdlo zužoval.
V tom slyšel jsem, jak někdo za mnou děl:
„Ten zlatý pohár král teď pozvedne
a vypije na zdraví královny.
Ač Pepin ženu nemiluje svou,
přec starý zvyk mu nelze porušit.“