Ó Athény, nač želet vás,
vždyť živy jste až dosud v nás!
Snad nevědomky, bezděčně –
však živy přec jen konečně!
Ó vizte, moudří profesoři,
jak antika nám v krvi hoří,
jak duší naší plápolá,
vše ozařujíc do kola!
Již nehalte se ve chmury
a utište žal ponurý –
náš národ není sice jist,
co perfektum, co aorist,
jež ceníte co veliký
a sladký poklad Attiky,
však buďte už si vědomi:
jejího ducha máme my!