Urození páni! Dobrodinečkové! Hrabata, knížata!
Tak žebrák mezinárodní ječel
v křižovatce setmělé aleje v městě lázeňském,
jež zmrtvělo parným večerem. Hrabata, knížata!
Pak na pikolu jakous pískal a s čepicí k zemi se klonil,
své oči leklé sledě do davu upíral,
I přešly davy a zanik’ hlas.. Jen promenadou vířil
Strauss titěrným houpavým rytmem valčíku,
valčíku, jenž půl je vzdělání velkoměstských žen.
Světla rozžehnutá v stromech se třásla,
do modravých kol mžikavých lamp větve padaly
groteskní zelení nepřirozeně zbarveného listí.
Mušky se vznesly s trapnou výškou tónů
nad mojí hlavou. Hvězdy blýskaly nocí.
Sám usedl jsem stranou, kde hudba vířila tlumeně
a blízký ropot hovorů se srážel v směsici.
Hořkosť, mrzutá hořkosť, hluboká hořkosť,
sesedlá jako krev zdupaná na místě zápasu
kouřila dech svůj otravný v samotu moji.
Jaké pochybnosti vloupaly se mi do duše!
Úzkostné osamění víry mé, snů mých, řeči mé
ve vření cizinců vléklo svá sražená křídla.
Zde Čechy – nejsou už Čechy, zem tato není zemí naší.
Zde dobrodružné výdělkářství s pohodlím se zahnízdilo.
S tím nátěrem vznešeným, mezinárodním
poskakuje podnikatel, peněžník – kavalír,
poskakuje služebná, ochočená havěť,
poskakuje hoteliér slovy sebevědomými,
sklepník pod verandou hotelu, paštičkář v nároží ulic,
prodavačka květin, mandoletář vychrtlý.
Nevěstka mezinárodní se drze usmívá,
švadroní kupec úlisný. Mezinárodní kněz
chodí vyprovázet ztrávené diabetiky,
mezinárodní lékař dívá se v odulé obličeje,
klepá na prsa sípající nedalekým koncem.
Mezinárodní houslista bouří tónů vzlyká nad tím vším...
A ti všichni skoro – slovanského původu
necítí již bolesť nad ztracenou pohádkou svého vzniku,
jim lhostejný celý systém zcizování,
jenž lianovité, své hrozné úponky
přes horstvo hranic rozestírá, sem, sem, blíž, blíž,
a roste vřezává se provalenými hrázemi.
I chodím krokem nezvučným, přemýšlím,
po písku pěšin chodím, cosi nedomysliv hrozného
a smutek roste můj. Jak horečně mne bolí tyto dny!
Oh, uražená čistota mých tužeb naivní!
Hluše smazané kapkami pelyňku!
Jak mne bolí, zříti krev, propadlou odcizení,
více než nemoc má, úžasně v konec se chýlící,
jak mne dnes bolí konsekvence života lidského,
již chápu a nemohu proklínat:
Donuceni ústředím podlehli za honbou po skývě chleba
trpně či dobrovolně; synům jich
nová morálka národnostní, nová řeč k dobytí chleba,
nová kultura otvírá své perspektivy,
jim vzchází nový domov bez lítosti nad starým,
nad starým domovem, jejž nepoznali...