S lidmi se vyrovnav a s osudem se smířiv,
klid, svatý klid jsem získal svému srdci.
Přišel život s potřebou práce, přišla rozvahy síla,
fantómy mládí změnily se v prchavé květy jara
a nebyla mi více krutou nutnost odříkání.
Co jsem kdy snil a po čem bolestně plály touhy,
ty mladé touhy, krásnější, čím více bolí
a bolící víc, čím krásnějšími zdály se srdci –
to vše rozdrobil čas a zjevil malichernost jejich.
Milostná srdce touha – čím jest v tom životě světa,
potácejícím se bouří záhad, úkolů velkých?
A čím konečně jest to zaplání slabého srdce
v tom životě jednom, v tom srdci, třeba smutném,
a přece snadno, tak snadno zapomínajícím na vše,
čím marnější naděj, ke které upjalo svoje štěstí?