Tu nevýslovná bolest bezedná
se jevila na bledé tváři jí
a zraky její suché posavad
se velkými plnily slzami,
ret její chvěl se, ale promluvit
dost síly neměla a výčitka
v těch krásných očích, svatě blouznivých,
mě pálila jak oheň. „Odpusť mi!“
jsem vzkřikl v pláči též a poklekl
před mučednicí, trpce zkoušenou,
však ona ke mně na zem vrhla se,
neb sílu neměla mě pozvednout,
a zašeptala: „Nejsem bez viny,
teď cítím to! Což není vina to,
že nedovedla jsem jej připoutat
na věky k sobě? Čím jsem chybila,
to ale nevím. Domnívala jsem
se neblahá, že stačí milovat
vší silou srdce, celou duší svou,
by milování z toho vzešlo zas.
Ach, byl to omyl! Posud miluji
jej, který přes to nenávidí mě!“