Ale král ji znovu k sobě vine.
Opustiv teď hnízdo z růží stinné,
nazpět do hradu se s chotí beře.
Jednou rukou bok jí obestýlá,
v druhé časem zdvihá nad kadeře
haluz květuplnou, svislou s keře,
aby volně prošla Dagmar milá.