S kis szíve Délibábnak
Gyorsan dobog vala,
Oly kínos-édesen fáj
A szónak általa;
S a fájó édes érzet,
Titkos szerelme volt,
Mely olthatatlan lánggal
Szép Csörsz felé hajolt.
De Rádnak, Csörsz beszédén,
Szörnyen főtt a feje;
Még most nem volt tanácsos,
Hogy vétsen ellene;
És bár eszébe’ sem volt
Od’adni a leányt;
- Mert készült birtokából
Kitolni Csörsz királyt, -
Gondolkodott... vad arca
Villámokat lövelt,
Mig fortélyos fejével
Végűl imígy felelt:
»Nem bánom Csörsz, leányom
Legyen menyasszonyod!