Barmaikat most sorra ölék a táltosok, és hogy
A nagy igátlan ökört meg akarnák metszeni, gyorsan
Lábra kel az, s a tűzláng szélén általugorván,
Éktelenűl kormos bőrrel hamar elfut előlök.
Űzik, ölő nyilat, és kopját lődöznek utána,
Meg nem tarthatják: fut az egyre, kemény hasa bőrén,
S hátában viszi a nyilakat, s tört kopja darabját.
Most szabadon megyen, és vaktában előre bolyongván,
A jövevény bolgár seregek közepébe vetődik.
Sok vala már, ki nyilat, kardot készíte, gyanítván
A nagy zajgásból, hogy baj támadhat, azonban
Látván a szaladó barmot, nagy örömmel örűltek,
És leverék tüstént víg tort készítve belőle.
Haj! mi keserves lesz reggelre az étel ezeknek,
Hány vagyon itt, ki ma tobzódik jó kedvvel utószor,
Kit többé se velős csontok bele meg nem erősít
A sírnak fenekén, se vidáman rája köszöntött
Életadó bornak ragyogó szép nedve nem ébreszt.
De térjünk ismét lobogó lángjához az Úrnak,
Kit forró szívvel hadat űző sergek imádnak.
A tüneményt látván sokan ott gyanakodva jövendő
Rosszakat értének, s tévesztő csalfa szerencsét.
Hozzájok szaporán így szóla Izár fia Kárel:
„Mit rémültök ezen, hadat értő férfiak? Íme
Mind leesének az áldozatok, csupa egy futa tűlünk,
Éktelenűl az is, és sürüen vérezve nyilakkal.
Meglássátok, az öldöklő viadalnak utána
Csak kevesen fognak csúful menekedni futással;
És azok is véres fejjel bágyadtan omolnak
Réműlt hölgyeikhez; hogy azoknak nyögve mutassák,
Mely iszonyú sebet ejt a fényes szittyai fegyver.”
Így szólt, s a néphez szavait több társai vitték,
S a zajgó seregek némulva lecsillapodának.
Ekkoron a lakozást kezdék; de nem inga helyéből
A tábor, se csoportba, se szét nem bomla; hanem gyors
Férfiak öntöttek habozó bort bükfa kupákba,
Sorra vivén étkekkel együtt a kész seregek közt.
Körben erős daliák, s kacagányos harci vezérek
Ültenek, és vígan lakozának az áldozatokból.
Jól megelégedvén, buzdító harci beszéddel
Váltogaták egymást, s dal verte az éjnek unalmát.
Közre pedig legelőbb viadalmas Izár fia Kárel -
Unszolván őt daliák, és harci vezérek -
Jött rézzel ragyogó kobozát pendítve szavához.
Hangos enyelgéssel játszott könnyű keze húrján,
S messze kizengett ajkairól a kellemes ének.
„Gyászos vagy, s szomorú, emléke az ősi időnek.
Pusztító képpel leng rajtad az átkos enyészet,
S vissza, letűntöd után, fájdalmak hangja süvöltöz.
Haj! valahányszor az énekben zendűlve közelgetsz,
Köny lepi a szemet, a későkori énekes arcát.
Gyászos vagy, s szomorú, emléke az ősi időnek.”
Igy kezdé: szavain szemfényei könnybe telének,
Míndenik erre veté szemeit, s ő dalla tovább igy:
„Mért örvendsz magadon ragyogó szépsége Csatárnak,
Szűz Habilán? mért pártázod fiatalka fejednek
Ékes arany szálát koszorúzott völgyi virággal,
Fürteidet pedig a havazó vállakra bocsátván,
Mintha sokáig örülhetnél, szellőnek ereszted?
Ah viharok zúdulnak elő, s egymásra csatázván
Elszórják örömed pártáit gyenge hajadról,
Eltemetik napodat, s szemeidnek tiszta világát.
Fogsz te örülni, de víg örömed tartása rövid lesz,
Ah rövid, és elenyész, valamint a hajnali szép fény.
Vagy mi moraj támad? Nem Bendeguc, aki közelget,
A haragos kutigúr? Nem az ő, szép ifja Csabának,
Bajnok Apor lovagol sebesen vágtatva keletről.
A dobogó gyors mén büszkén hánykódik alatta:
Fényes boglárok csillognak sárga fejéről;
Kurta sörény veri tiszta nyakát, szél hordja sörényét.
Ő pedig űl aranyos dárdát ingatva kezében,
Mint zöld ág tetején reggel szép égi madár űl,
Mely ott szárnyat emel ragyogó tollának örülvén.
Igy közelít a hős: öröm, és szerelem van alakján,
S messze előre ragyog vágyódó lelke szemével.”
Jár ősz apjával Habilán sík puszta mezőben.
Ott leli őket bajnok Apor, s leszökelve lováról,
A lányhoz tüzesen pillantván, mond az atyának:
„Ősz atya, régi vitéz, ha jeles volt híre Csabának,
S ösmeretes nálad, fia jő most, vedd kegyelembe.
Lányodat, a hajadon Habilánt add, hölgye lehessen.”
Erre Csatár az előszűlt hős, így szóla viszontag:
„Tőled is oh Habilán, szép gyermekem, elmaradok hát?
Elmaradok, s veled itt elhágy vég dísze koromnak,
El végső örömem!... De te vidd nagy hírü Csabának
Hős fia, vidd haza őt nyugovó váradba; szeressed,
Légy gondos mellette, s vitéz, mint híres apád volt,
Hogy boldog legyen úgy a bajnokok anyja öledben.”
Így az öreg, s első szerelemmel Apornak ölébe
Hajlott szűz Habilán. Levevé pártája virágit.
S bajnok Apornak adá; de közel vala szörnyü haraggal
Bendeguc, a kutigúr, s most mint nagy üregbeli sárkány.
Mely véres taraját magasan viszi barna fejével,
Elfödi a napfényt, s rémítőn röpdös az égben,
Körmei, s emberevő foga mérgesen összekocogván:
„Úgy mene Bendeguc, a zengő csarnokba haraggal.”
Most oda már örömed, szép fürtü leánya Csatárnak,
Megszakad a vigaság, ijedelmek fellege száll le,
S a zengő hajlék némúl a benne lakókkal.
„Merted-e hát, így szól, - s a csarnok reszket alatta -
Merted-e, gyáva fiú, megelőzni szerelmemet? Élted,
S honni csekély híred, ha hatalmam akarja, kivesznek:
Nem Csaba magzatját illetheti lánya Csatárnak,
Hagyd nekem őt, s haragomtól félj, mely téged elejthet.”
Igy szólván fenyegette Aport. S harc lenne közöttök,
Rettenetes, melyen Habilánnak szíve szakadna.
Nem tűrhette Csatár, bátran mene Bendeguc ellen;
Megtartá haragos karját ily szókra fakadván:
„Bendeguc, így vagy-e hős eleidhez tettre hasonló?
Nem rémülsz az atyát végső örömében elölni,
Hogy kisüvöltsön bús sirjából átka fejedre?
Menj, kérd dús Emezát, vagy az ékes Bimba szerelmét
Aki Meótisnál nagy földnek birja határit.
Menj, te hatalmas vagy: kérj és nyersz hölgyet egyébütt.
Hagyd itten Habilánt, én őt, kire vágya szerelme,
Nagy Csaba magzatjának adom, szép bajnok Apornak.”
Tisztelvén az öreg daliát elhallgata ekkor
A kutigúr; de szivében még elvitte haragját.
Jó szelek a morajos felhőt éjszakra csavarják,
Zúgva, borongva megy az; de megáll végtére, s ijesztő
Barna halálos kebléből elszórja sokáig
Rejtett mennyköveit, s hegyek, erdők égnek alatta:
Gyászos vagy, s szomorú, emléke az ősi időnek!
Elmene már Habilán fiatal deli nője Apornak,
S űl vala hősével Tanaisnak habjai mellett,
Csínos fürtü fejét a hős vállára lehajtván.
Csendes volt a víz, sok fény fürdik vala benne
Gyenge sugárzattal, s szél nem fodrozta be színét.
Elnémúlt mind a zajos élet hangja körűlök;
Ünnepet ült a természet, nyugalomra bocsátván
A viharok seregét, s az ölő villámi hatalmat,
Kísértő denevér félt a tündökletes éjtől,
S megmaradott üregén az irígylő sanda bagollyal.