Však náhle z toho proudu rozbouřených citů
sen dnešní se mu objevil. On stanul. –
Tichounký vánek vůni k němu vanul,
sad kolem něho dřímal při měsíčném svitu;
v té chvíli vrátila se jemu plnou silou
ta lahoda, v níž za okamžik malý
byl uviděl ten půvab neskonalý,
jejž luzný sen mu vtělil v dívku roztomilou.
Odkud se vzal – a kam byl zašel po té době? –
V Hynkovi živě vzpomínka se chvěla;
jí nebránil se, ale přál ji znovu sobě,
až se mu po ní duše rozbolela...