Stůj, noho! – v bujném pozastav se kroku,
tu stánek boha – místo nejsvětější,
zde hasne jiskra, kterou nítí v oku
vír vášně kalné; zde vždy ukonejší
se burný ruch tvé hrudi rozervané,
neklidný synu malinké té hrudy,
jež chlubně rájem pozemským tvým sluje,
ač stvořena jen pro lítost a trudy,
ač troskou jen je, škvárem jiskry plané,
odprysklé z věčné kovadliny boha,
z níž vesmír hvězd svých třpytný řetěz kuje!