„Probůh! – běda!“
Od jezera zazvučelo
A co síly rámě mělo,
V mrtvé vlny vesla šedá
Noří, tepe, jimi seče,
Bije, šlehá, do vln pění
Nehybnou tůň – bez umdlení
Člun v před žene, a přec vleče
Se jen loďka za myšlénkou:
Život spasit, než by vlna
Kořisť jala v práva plná,
Než ten život nití tenkou
K břehu upjať – na vždy zhyne.
Již se skalám plavec blíží,
Již se rázy vesel kříží
S kruhy, po nichž pěna plyne
Pádem s výše vyvolaná
A již korma mešká v středu
A zrak upřen na výzvědu,
Jak šíp lovce na bezbranná
Stáda laní, jak hrot s lodi
Na hřebenný hřbet jesetří,
Zírá kol, jak chrt když větří,
Po zvěři, kde škodná chodí
Mámíc zvěř i chrtem střelce;
Hledí kol a zase hledí,
Ptá se: kde? – a vlna nedí,
Propasť mlčí o vetřelce.