Tu zachvěl se a myslil: „Toť jsem já,
o kterém mluví se?“A jako sen
se zdálo mu to já, ta záhada,
a jako sen ten celý život byl,
jenž zapadal mu, sen však bez hrůzy.
A pojednou se viděl v Africe,
v ten večer před bitvou, při plání hvězd,
zas zdálo se mu, don Sebastian
že o něm mluví a že rozechvěn
se o tom zmiňuje, že bratrem snad
mu mohl být?... A slova v ortelu:
„Jsa z rodu nízkého, on vydával
se za osobu přímo královskou...“
mu napadla a hlavu hrdě zdvih’
a bylo mu, jak by se bouřila
krev jeho v žilách... V tom vsak zazněl zpěv,
byl truchlivý, byl slavně příšerný,
a spatřil dlouhý průvod Gabriel:
to mniši byli v kuklích haleni,
co zpívali, a v rukou rozžatou
měl každý voskovici, přišli blíž,
a jeden z nich mu podal krucifix.
A Gabriel se ztišil v nitru svém,
už bylo lhostejno mu, jaká krev
mu v žilách teče, krev či žebráka,
či krále slavného... Byl za ním svět
tak daleko... A vzal ten krucifix
a přitlačil jej ke rtům, pozved’ zrak
pak vzhůru k nebi, kráčel k lešení
a nahoře, když kat se blížil mu,
bol poslední jej mocně zachvátil,
neb vzpomněl na ni, na tu milenou,
jež stále blízká, stále přítomná
přec byla mu, ač zapadal už svět
mu celý v nic a ve mhu, v temnotu
a kliden ač se divákům teď zdál,
přec trpěl nevýslovně, šeptaje:
„Ty neodpustila’s mi! Láska tvá
mým byla světlem. Ty’s ji odňala
a ve tmu věčnou tedy zapadnu!“
A velké slzy z očí tekly mu
a pozdvih’ ruce k nebi... Nechápal