Plesy rostly, hluk se zmáhal, když se
Žena přikulhala ku knížeti.
Tady veselosti bouří, u nás
Zoufání se uchopuje duší.
Pomoc, kníže! než rod zoufajícý
Do záhuby nekonečné zklesne!
Žena prostovlasá zakřičela.
Kníže strhl se z lůna veselého
Lidu, ku pomocy chvátal, slyšel
Cestou hrůzy o nelidském zprávcy.
Stařec vypravoval s srdečností
Bolestnou, jak Rouša zamilovav
Zvedeného syna, všecken statek
Postoupil mu, by syn s vyvolenou
Srdce svého blaženosti v světě
Nejmilejší v tichu používal.
Syn se vděčil, láska zmáhala se
V rodu pracovitém, štěstí každý
Stíhalo krok pořádného muže,
Statek rostl, s ním požehnání Boží.
Vida tchán to, v svém se zaradovav
Srdcy smejšlel, jakby na bohatství
Dovršoval nové poklady, a
Pohlížeje s závistivou myslí
Na rodinu sebe milujícý,
Uzavíral s zprávcem, že se Roušy
Sprostiv, zeti poulehčiv zvýší
Výnos výpravného hospodářství.
Zmámiv zetě bublinami štěstí
Kvetoucýho, vtrousyv nepokoje
Hady do rodiny, rozkyseliv
Proti synu matku, syna proti
Otcy, dostavil se s synem k právu,
Žádal, vymohl; zprávce vyslal dráby,
Ukrutnícy vyhodili otce
Z bytu otcovského, na pustině
Stařec zoufajícý bloudě chtěl se
Se skal uvrhnouti v touň, Bůh na ním
Smilovav se, jiskru naděje vlil
V srdce těsné, láska okřívala
K dětem, duch se sýlil, k činům pudě
Starostného otce. Vstal, a k zprávcy
Vrazyv, k nohoum padl, a s pláčem v prachu
Jako červ se plaze, s lomícýma
Rukama jej pro milosrdenství
Boží prose, smilování nad mdlým
Starcem, nad trnoucý ženou s dětmi
Hladem trnoucými, žádal slovy
Třesavými, slovy srdce tvrdá
Pronikajícými, až y zkostli
Hořekováními nelidé, a
Necyt vynucoval s očí slzy.
Zprávce s potřásáním usmívavým
Na bídného plazytele patře
Kázal, by se klidil; darmo, Rouša
Skála neustoupí, až mu domov,
Až mu děti s vyživením vrátí.
Zprávce přešla trpělivost, kázal,
Dravcy vyhodili starce; když y
Hnout se nechtěl, vyštval s psy ho, když y
Psům se vzteklým opřel, pouty spiav jej
Do žaláře hodil, kdež až podnes
Vězý, bez paměti hladem mře, a
V zmatenosti přepodivné stvůry
Do své zkřižované mysli snová.
Pomoc, kníže! nevinnému starcy,
Za to stařec, za to celičký kraj
Prosý. Václav vešel do žaláře,
Spatřil podívání strašné, starce
K skále připiatého. Rozpiali mu
Pouta, vyvedli jej na vejsluní;
Stařec nevěda, co s ním se děje,
Pomateně, s ulekáním hledě
Na lid mroucým provolával hlasem:
Synu, ó mé dítě! a své ruce
Roztáhl, k nebi obracoval oči,
Hledal vůkol, posadil se, nechtěl
S místa sebou hnouti, nechtěl na se
Popuditi katů. Žena k němu
Přistoupila, protírala muži
Oči, nepoznav muž ženy, klesal
Na zem, plakal, až se otřásaly
Hory, tkliví zkameněli lidé.
Synu, ó mé dítě! kde jsy? proč jsy
Opustilo otce, aby Bůh y
Starce zavrhl? Ach! hrom, poslyš, synu!
Ach! mor, viz, se žene k nám, chraň otce
Churavého, dítě chraň! y ty
Sýláš hromy na šedivou hlavu?
S ulekáním řekl, padl bez života
Na zem, sousedé ho nesli k sobě.