Pak vyvedl jsem ženu bělostnou,
jež nahé tělo halí v temný plášť
svých vonných vlasů, na břeh Sázavy,
a ona, sedajíc na kyprý mech,
mne k odpočinku zvala s úsměvem,
a promluvila hlasem přesladkým:
„Dík tobě, muži páží mohutných!
Věz, koho zachránila síla tvá:
Jsemť Sázava, a ladná voda ta
jest domem mým; můj choť jest Černoboh...
Ne láska uvedla mne bělostnou
na zlaté jeho lůžko; mocnější
než sami bozi, mračný osud jest.
Po boku chotě neznám radosti
a duše moje plna touhy jest!...
Dnes vynořila jsem se z chladných vln
a pletla v tmavé vlasy divizny,
a žalovala hvězdám trýzeň svou.
Tu vyvrh’ nepřátelský, tmavý hvozd,
jenž přece mojí vláhou pájí se,
roj lesních běsů, chlípných, divokých...
Ó, jak ti odplatím tvou odvahu?
Buď stříbrný můj dům též domem tvým!
Pojď se mnou v jasnou tůň a přebývej
na věky se mnou, láskou blažený!“
Tak děla bohyně, a kladla mi
na hlavu věnec z květů třpytících
se jako bílá pěna Sázavy...
Já ale vstal a mlčky odcházel;
mne nevábila krásná bohyně,
zář hvězdnější mi duší zářila,
já zpomínal na ženu lepější...