Dřevěná škola z daleka mi kyne.
Divoké víno po stěnách se vine
a z houští jeho okénka dvě hledí,
okénka jizby malé, pohostinné. –
To byla rodná jizba přítelova.
Byl učitelem otec jeho tady. –
Mně v mysli posud tanou jeho rady
a slyším jeho vážná, zlatá slova:
„Buď skromným, lepším zdát se neusiluj,
měj duši čistou, srdce upřímné,
čiň dobře všem, cti Boha a vlasť miluj!“ –
Předtucha divná náhle nutí mne,
na dveře školní abych popatřil.
Nad nimi druhdy zlatý nápis byl:
„Pojď, dítě mé, a uč se moudrým býti!“ –
Teď úsečně tam, krátce psáno „Schule.“
Já usmál se: „Jak možno takto sníti?“
Chci probudit se, – marná dobrá vůle!
Cizácké slovo vidím stále tam
a marně oči znova protírám. –
Toť není sen již, ani přelud zraku, –
skutečnosť divná! – Přece nevěřím,
vypouliv oči znova zřím a zřím – – –
Nic nemění se. – Zvolna jako v mraku
vše přede mnou se rozplývá a mizí. –
Bez hnutí stojím, myslet neschopen,
podivnou úzkosť v ňadrách cítím jen
a v uchu zní mi ono slůvko cizí. –
Konečně vejdu. – Známá síňka milá
za tolik let se pranic nezměnila. –
Prostičké lože, kamna starobylá,
na stěně černý, neveliký kříž,
obrazy, mapy, globus uprášený,
na stolku knihy, – všechno beze změny, –
tak za mládí jsem vídal všechno již! –
Však u stolu kdo vetchý stařec ten?
Učitel starý? jak je proměněn!
Na pozdrav můj mně neodvětil ani,
jen zastínil si oči zhublou dlaní
a hleděl na mne. V tom se zachvěl celý. –
„Již dlouho, dlouho jsme se neviděli!“
dím zaražený. – Pousmál se trochu:
„Vzpomínám,“ pravil, „poznávám vás, hochu!“ –
A povzdechl si. Proč ten trpký vzdech?
Však do smíchu se nutí na pospěch.
„Ach, nehleďte tak na mne udiveně!
Vše na zemi je podrobeno změně,
a jestli člověk déle bloudí světem
a zapomene ve hrob jíti spát,
tu změní se mu, co bývalo květem,
v nakyslé, trpké plody častokrát. –
Nu, neptejte se. – Vy jste nadpis viděl?“ –
A kmet se zarděl. – Za co on se styděl? –
„Kde Vladimír je?“ ptám se jako v snění. –
„Ah, syn můj? věru, však daleko není!
Poslyšte jenom!“ – kyne ke dveřím.
Naslouchám. – Bože! – Ach ne, nevěřím!
Slyš, mluvou cizí, drsnou temný hlas
modlitbu jakous právě předříkává.
A dětí sbor ji opakuje zas.
Zda opravdu to Vladimírův hlas?
„Zda možno?“ dím. – „I tak se někdy stává!“
kmet na to teskně. „Což vy o tom víte!
V bohatém kraji, v blahém klidu svém
jen o slavnostech, o zábavách sníte
a my zde zatím pro vás bojujem
a umíráme. – Krutý los nám pad’, –
však mrtvých vy se nebojíte snad?
Jste v obci mrtvých, zachvácených morem.
My o život se s mužným bili vzdorem, –
však marno, marno! – Proč teď naříkat? –
Ó přišla bída do chudičkých chat! –
Tu povstal ďábel a své sítě hodil,
od prahu k prahu plazil se a chodil
a šeptal svůdně: „Nesu pomoc vám!
jen klaňte se mi – a hlad zažehnám!“ –
Snad nebudete věřiti mně třeba,
že někdy bývá suchá kůrka chleba
vnadidlem jistým? – S ubohým tím lidem
nepřítel dlouho s krutým hrál si klidem.
Hned hynoucím už chleba k ústám dal,
by za chvilku jej lačným zpátky rval.
Jak dravý sup když kráče nad mrtvolou,
tak vysmíval se hlasem jizlivým:
„Jen vzdorujte si drze plánům mým!
já bohatství mám, vy jen bídu holou
a noha má vám pyšné hlavy zkruší!
Trpíte hladem? což? a chleba chcete? –
Nu, zapište mi předem svoji duši,
v mých továrnách pak práci naleznete, –
výdělek – chleba – – Nuže, chcete? chcete? –
a jinak: Zhyňte! nebo – odtud jděte!“ –
Šli ubožáci ke mně na poradu:
„Jak odoláme násilí a hladu?
co činit máme?“ Děl jsem: „Věřte v boha!
vždyť přečkali jste utrpení mnohá!“ –
Hlad oslabí však, kloní mužné hlavy,
železná srdce jakoby vosk taví. –
A jednou z rána: „Vzdáváme se!“ řekli.
Nepřítel smál se: „Jak jim lebky změkly!“ –
Oh, kterak s pláčem hořký chléb svůj jedli, –
když kolem šel jsem, očí nepozvedli
a rděli se – a já nad nimi plakal. –
O kostel lidé před věky se rvali,
dnes opěť „školu!“ za heslo si dali. –
Okolo školy dlouho jako šakal
obcházel, číhal lstivý nepřítel.
Teď jako vítěz přes práh její vstoupil,
vždyť i tu mládež za mzdu bídnou koupil.
Byl trnem vždy mu starý učitel.
„Jdi!“ teď mi řekli. Ó jak rád bych šel,
pryč, v dálku, bych té bídy neviděl.
Již sebral jsem, co mého, dohromady
na cestu hotov. – Tu řek’ Vladimír:
„Ne, nelze, nelze! já zůstanu tady!“ –
Jen kroutím hlavou: „Nepřátelský vír
nám pobral všechnu půdu pod nohami, –
co proti síle počneme tu sami?“ –
On usmíval se smíchem plným bolu:
„Vím, ztraceni jsme. Neustoupím přec
a nevydám tu svatou naši školu.
Má usadit se tady cizinec,
by posměchem svým mladé duše mučil
a rodičům snad klnouti je učil –
a za matku se stydět navykal?
Udusím v ňadrách bolesť svou i žal
a neopustím mládež zaprodanou.
Ať jako zrádce stíhán budu hanou,
naděje všechna nechať navždy zmizí, –
já zůstanu tu! A tou řečí cizí
modlitbám budu učit drobné děti
za otce, matku, za vlasť ubohou.“ –
Já synu podal na to ruku svou,
dím: „Budu s tebou. Ve tvém předsevzetí
bůh posilní tě. Mluvil’s z duše mé!“ –
„Na padlé hradbě“ – dodal – „zemřeme!“ – –
Slyšíte? právě zakončuje školu
a modlí se.“ – Kmet zamlčel se v bolu. –
„Rád uvidím jej!“ pravím zamyšlen. –
Však učitel se trpce usmál jen:
„Proč viděti jej chcete? nový žal
by pohled váš mu v srdci rozdmýchal.
Ó přejte mu té malé kapky klidu!
Uprostřed bídy, ztraceného lidu
co hledáte zde? Vše je troud a prach.
Zde mrtvých kraj, – vás nepojímá strach?
Zde všechno mrtvo. – Spěšte, zpátky jděte, –
šťastnějším bratřím na Polabí rcete,
že mrtvi jsme!“ – A rozplakal se kmet. –