I slyší nad rybníkem za nočního ticha
ta slova rázná: „Já řku, pusť mou jalovici!“
Je chvilku ticho, a pak slyšeť okenici,
jak vrzla skřípavě, a štěkot pronikavý.
Hlas druhý slyšeť konečně, jenž takto praví:
„Jdeš pro jalovici? A nahledl jsi k čaji,
že po úrodě mám? Už keře pěkně zrají,
už je chci pokládať, tu máš! Ta rohatina,
nestvůra čtvernohá! mým neštěstím je vinna.
A že už dávno, bratře, morem nezdechla ti!
Ať vlačinoha němá mléko navždy ztratí!
Nu, povídám, až úzko, vidím-li tu spoustu.
Tak sotva člověk jednou dostane se k soustu,
tu máš, zas přijde na tě kráva boháčova!“
Tak divně do noci zní sípavá ta slova
tu jasně a tu slabě větru zavanutím.
Hlas potom první: „Myslíš, že tě nedonutím?“
Tu štěkot psa, hlas třetí do řeči se míchal,
ač nerozuměl hádce, přece neutichal
a za každičkým slovem příchozího štěknul,
jenž takto vykřikl, že se až Joza leknul:
„A ještě jednou řku, bys vydal jalovici!“ –
„Nic nekřič, půlláníku! Dobytče máš stříci.
Tys moje neštěstí a vždycky, od jakživa,
a to už naše máma – jak se na nás dívá
už s oblohy – to o tobě vždy říkávala,
když jsme se škorpili, vždy za pravdu mi dala.“ –