Moře, kam pohledne zrak, nehmotně zelené moře,
přečasto myslil jsem naň, jediným druhem je zval,
nyní je konečně zřím, pod mými zraky se choulí,
neklidné vlny se pnou tak jako napjatý luk,
vzepnou se, odbojně tyčí, lámou a nakonec mizí
rozlity stříbrným kruhem nově zrozených vln.
Bez hlesu nad nimi stojím, srdce svázáno mdlobou
nezajásá jim vstříc, pohled můj tich je a něm,
do dálky nepohnut patří, jediná loď se tam chvěje,
tam za tou šílící zdí na jihozápad je Řím.
Hodiny dívám se tam nezvyklou bolestí leptán,
rty moje bez hlesu jsou, chvílemi nutká je cos
vyslovit předrahé jméno ve tvář pějícím vlnám,
zaklínačsky je složit v jejich neklidný vír.
Marně však. Jakási křeč je stáhla. Napolo výsměch
napolo soucit v stále mocnějším rytmu
vrou a klesají vlny pod nebem, které se tmí.