Kdo zasmušil však, Vando, tvoje líce?
Jaký tvou něžnou duši tísní žal?
Čarovná dívko, proč nezáří více
tvůj zrak jak druhdy, diváky kdy jal,
k obdivu pohnul tolikeré zraky?
Rci, ké tvou duši zastínily mraky,
tak nevinnou, tak mladou, tak, ach, krásnou?
Proč čelo tvé, to mramorové, svěží
zastírá bol? Proč oponou tou řasnou,
kde pokladové vděků skryti leží,
proč zpod jemných těch víček slzy kanou?
Či snes’ by svět tě zřít tak zadumanou,
tak smutnou, krásná dívko? Nač ty slze?
Leč ona stále hlavu kloní stinnou
a zraky, druhdy jasné, jak ve mlze
jsou – bledé hvězdy za šedého jitra,
a stále z ňader vzdechy vzchází, hynou
jak bublinky z bouřného moře nitra.