– Rozkázals mi. Dávno tomu. Hrála
jsem kdys večer v šachy s El Rašidem,
otcem tvojím. Sázka byla zvláštní.
Ten, kdo prohraje, že musí splnit,
cokoli se druhým nakáže mu.
Prohrála jsem. Smál se chalif tuze
a můj ostych znaje, jenž mé tělo
ani hvězdám nechtěl ukázati,
nařídil mi, abych nahá prošla
celým palácem a širým sadem.
Prošla jsem, však umínila sobě
odplatit mu tohle pokoření.
Zas jsme hráli. Prohrál. Já se smála,
nakázala mu jít do kuchyně,
vybrat z otrokyň tu, nad niž není
nečistější, ošklivější v domě,
noc spát u ní a ji pomilovat.
– Ale já chtěl dneska spáti s tebou –
namítal mi. Kroutila jsem hlavou:
– Prohráls. Budeš spáti s otrokyní,
nad niž nemá dům tvůj šerednější. –