Janík stál tu jako zaryt v zemi,
na smrť bledý, poděšením němý;
teď však chopil pohár neodkladně:
hle! pár kapek zbylo ještě na dně...
Zajásá hoch, k Anulěnce skočí,
kápne po krůpějce vody v oči:
očka sivá zasmála se blahem.
Kápne na rty Anulěnky svojí,
a rty svěží mluviti se strojí!