Na zkvetlém sedíš luhu, o hor příkré svahy
Své moci vědoma se klidně opíráš,
Tvým obrovitým křeslem skal jsou nahé prahy
kol čela pralesy jak hustý závoj máš;
u nohou Tvojich v duhu plné svěží vláhy,
kam oko pohledne, se vlní klasů moře
až v obor modravý, kde ruku hora hoře
jak v tanec podává – Tvá neproniklá stráž!