Dívka zatím hovoří: „Podivín je strýc jeho, vězte.
Rok tomu, ve vsi naší pozemek ten sobě zakoupil
a zbudoval si tu dům. V něm lučbou prý se zabývá,
stroj nějaký skládá, slídí po vynálezu různém.
A spolu jest politik, radikální zásady hlásá;
již za jinošských dob prý heslům podvratu sloužil,
v době reakce pykal za ně těžkým léta žalářem.
Choť jeho líbezné naopak jest mysli, pobožné,
leč churavá poněkud; dceru provdal; syn jemu zemřel.
Ve studiích na to podporoval nuzného synovce,
Bohdana, myslím však, že na bradlech zkoušky poslední
plavby se osmileté roztříštila čáka nevalná.
Teď latinář v hříčkách mechanických ujci pomáhá,
půldny sedá s udicí neb v zahradě růže zalévá
a v noci jen, možná, s učeností ještě se pachtí,
neb tam shůry vikýř, kde malá mu komůrka je sídlem,
ještě duchů hodinou blíkává světlem okénka –
ač-li nebásní tam bdící nebo nečte romány.“