Vešel Brázda, husté sněhu vločky
vytřás’ z kožichové třásně chudé,
mžoural dlouho zavlhlými očky
a pak pravil, mna si dlaně rudé:
„Hu! dnes člověk sotva oči protře –
sníh a déšť – a vítr k tomu sviští –
věru neškodil by u vás, kmotře,
pěkný plamínek zde na ohništi! –
Avšak – víte-li, že správec klatý
vychloubá se, že jste procesy
všechny prohrál, že vám pro útraty
exekucí na krk zavěsí –
že je konec s vámi – že prý také
jiné dloužky hrozí všelijaké –
zkrátka, že prý na blízku již den,
kdy vám všechno dají na buben?
Vaši chalupu prý továrna
dražbou koupí, sboří všechno všudy
a, kde stála vaše kovárna,
hladká cesta povine se tudy
a vám nezbude než perlík sebrat,
jinde kout’ neb – jeho slova! – žebrat –“