Snem hlubokým hoch při svém stádu spal,
mdlý vedrem, na pažitě v stínu skal.
Žár polední jen slabě k němu vál,
jak by se mrazivého dechu bál,
jenž proudil z nitra skály černou branou
tak pitvornou, jak šotkem vytesanou,
tak nízkou, křivolakou a tak těsnou
jak lišek úkryt, tajemně však děsnou
svým temnočernem, závratným v dne jasu.
V tom stínu mužík – stráž snad skalních ďasů –
se náhle kmitl, slídivě zřel ven
a lampu svou si svítil v jasný den.
Tu spatřil hocha. Stoupil k němu blíž
i děl: „O jak tu v slepém klidu spíš,
ni mozolů ni sedraného šatu
si nevědom, ni ducha chudoby,
nic nedbaje, že dýše ve tvou chatu
z tvých úhorů mor věčné poroby!