Vůkol v smích se dali páni,
ale nikdo nechtěl počít,
neboť vyžaduje sázka
stejně dobrou zase sázku.
Díval se jak vítěz kolem:
„Nuž Konrade, bratránku můj,
druhu milý z dávných časův,
spolu svět jsme probrodili,
vím, že někdy srdce bolí,
že tě ďábel často láká,
svědomí že někdy hryže,
a že zlou máš ženu doma.
Bělouše ty potřebuješ,
takého jak v sázku dávám,
bys těm zlotám na něm utek’.
S dvěma koni přijel’s ku mně,
černými jak samo peklo;
ďábel moh’ by s nimi jezdit.
Ohniví jak blyskavice,
stejní jak dvě vědra vína.
Dej je v sázku – jistá výhra.“