to věru noc! Hvězd plná obloha,
však krásnější jich zřítelnice Hjorty –
sad slavíků je pln, však sladší je
nad jejich píseň smích a šepot Hjorty –
pod okny zámku moře zvlněné,
však mocněj zdouvají se ňádra Hjorty –
jas její ramen oči omámil
a vůně vlasů opojila smysly...
A plynul čas. Hrut často do zámku
byl zván – „je strážce věrný“ Harald děl –
však Hjortis doma nenudila se
– Hrut zámek hlídal, Harald Hjortis zas.
Až jednou... Co se v městě utají?
Kdos viděl Haralda, jak do domu
se plíží Hrutova, a poctivec,
jenž sám snad denně hřešil pod svídou
či pod lentiškem, Hruta vyhledal
a s tváří tajemnou, rtem úšklebným,
co viděl, řekl Hrutu rekovi...