A oknem dílny plála ranní zoře,
když s ducha svého stíny v strašném boji
se sochař zbudil – ticho, kolem stojí
vše jako v noci, když se domů vracel.
Krok noci poslední se s nebe ztrácel
a vítr veselý vál ulicemi,
a třásl silně stromů haluzemi,
a vlny v řece v čilejší běh čeřil.
A člověk, který zápasil – juž věřil,
a světlo, vítr, z ulice ruch čilý,
kol torsa jeho prací nové síly
v něm zbudily, proud, který nepodlehá,
nechť doby zloba sebevíce šlehá.
Ta síla, lev, jejž všednost neztrmácí
a urážce jenž v odvet praví: K práci!