Plápol, který zmírá mdle se třesa,
vzplane opět pouhým dechem lesa,
vanem, který v polích kvílí,
znova nítí se a sílí –
a když vina, pod níž člověk klesá,
v srdci teskném vře a dýše,
smutek roste výš a výše,
až svou hlavou bije o nebesa.