V město se navrátiv loučím s každou se chaloupkou;
všecky ty domky milé včera ještě se dívaly vlídně,
smutná jejich dnes tvář, jako bol kdyby cítily se mnou. –
Teď v domeček vcházím, jenž mým býval kdysi rájem.
Kam se poděl šumný jeho někdy život? – Všude mrtvo. – – –
Jak cizinec bloudím tu řadou známých pokojíků,
v nichž štěstí mé dřív rozkvétalo, než smrti anděl
svou perutí mávnuv jeho útlý květ mi polámal.
Všecko tu tak jako dřív, – než všecko je bez ducha, mrtvé. – –
Marně hodin chci natáhnout stroj, – vždyť sotva kyvadlo
pohne sebou, stane zas; ví snad, že nemá komu sloužit.
Kamkoli zrak se točí, všude bolné zří upomínky,
nuž tedy pryč s těch míst. – – – V zahrádku posléz odešel jsem,
v koutek ten vábný, kde nejedna mi povstala báseň.
Však teď i tam se slzou hořkou oko náhle zalévá,
vždyť všude líčko matičky vidím, hned jak tuto rovná
kvítky, jež ohnula bouře a déšť, hned jak na sedátku
tam v loubí zeleném si hoví a baví se románem...
Smutně se rozloučiv domek otcovský jsem opouštěl. –