A šli. Alexej v stejném skoro stáří,
byl v mnohém Hanušova protiva.
Zrak jeho palem oním posud září,
jenž růženou vše září odívá.
Pan Hanuš, života ač plných tváří,
povaha prudká, rázná, ohnivá,
přec v praktické své, živé povaze,
vždy konal čin po zdravé rozvaze.
Alexej tlumil v prsou sopky žáry,
vřel uvnitř ohněm tichým, ale vroucím,
že na venek ten rozruch nitra jarý
se zdál jen vánkem vesny, tiše dmoucím.
On zvolna plál, však pláním nehasnoucím
jak slunka moc, ta věčně zářivá,
s dobrými zlé vždy stejně ohřívá.
To citu stlumení se zdálo chladem,
či ostýchavostí jen mladíka,
a přec v tom srdci ryzém, vroucím, mladém
pěl lásky bůh, jak v srdci slavíka,
neb Apollo sám vtlačil v jeho čelo
svou pečeť, by se silou lásky skvělo.
Však zádumčivost též v tom byla jistá –
bych nemučil vás, dím: byl bajronista
jak v letech oněch mnozí – ba i nyní
Byrona ze svodu mládeže viní.