„Vím, odpusť, velký králi, na mně ti
as nezáleží, ale slyš mne přece.
Vždyť nevymizí nikdy z mojí paměti
ten obraz. – – Tygři vyskočili z klece
a vrhnuli se na tě.... Hrozná seč. –
Ran jako v děsném krupobití padá
a divy koná zkrvavělý meč.
Krev náhle vytryskne ti ze lví plece
a smrtelně již bledne líce mladá.
Jak obr se tu na svém koni vzchopí
pán starý, dobrý Čech, pán z Poděhus;
než nachýlil se k tobě, dlouhé kopí
již protklo prsa – – za ním padáš v hnus
na spoustu lidských mrtvol, koňských mrch.
Král padá... král se v toku krve topí
a rázem poslední dech žití prch’.
Pak vlekli tebe zkrvavenou drahou,
až mrtvolu kdes pohodili nahou.“