Klid vrátil se jí v tváře ubledlé,
a krásné její zraky zdály se
dvě tůně odříkání zbožného
a tiše řekla: „Přijdu za tebou,
neb povinnost mi káže, abych šla,
ač raději bych stranou zůstala.
Ne dříve půjdu však, než dokončím
ten tenký závoj, na němž tkám a tkám
tak drahná leta... Patnáct dlouhých let!
Už v blízké době skončen bude však.
Jdi, synu můj, a slova nepromluv
ni jediného o mně s otcem svým,
jen pouze řekni, kdo že matka tvá:
ta služka v mlýně, vezdy předoucí,
ta opuštěná v lese ve věži
v té rozdrolené, plné holubů...
Nuž, nyní jdi, a stále miluj mě,
trp ústrky, jež na tě čekají,
i úsměšky, jež na máť uslyšíš.
Měj ve mne víru, já tě nezklamu.“