Opojné růže, ženy naše dobré!
Vy stromy úrodné, v jichž tichém stínu
jsme těžkou hlavu kladli k odpočinku,
vy keře lásky nikdy nevadnoucí,
vy kotvy pevné tkvící na dně moře,
korábem naším které divě zmítá,
prameny opojného žití proudu –
vy sladké zahradnice našeho štěstí
i jeho moudří strážci,
v loktech svých měkkých chováte naše příští,
růžová tílka drobounkých tvorů,
stvořených námi v nádherných nocích prochvělých láskou,
a z očí vašich, na nichž dosud hoří
polibky bolestného rozloučení,
z těch očí, v kterých pohasly už všecky hvězdy
a v kterých propast zoufalství se zračí
s naděje plaménkem jen slabým na dně,
z těch očí kanou těžké, hořké slzy
na drobné hlavičky těch malých ptáčat
a srdce vaše ustrašeně bije.
Vy odpusťte nám, ženy naše dobré,
my musili jsme jíti.