Ať žitím šel jsem v trudu mnohém,
jenž duši křídla uláme,
ať blouznil jindy chudý bohém
po očích jedné neznámé;
ať bolest časem srdce drásá
v šílené bouře závrati,
ať jindy chvíli těší krása
či prostý květ, jejž podá ti
v zachvění dívčí ruka bílá;
ať někdo jak chce haní mne,
květnatým slohem jiný spílá
či prostě si mne nevšimne;
ať časem všechno bylo vzato,
co nad vše drahým srdci jest –:
vím, přece snad jen stálo za to,
svou píseň ve své duši nést,
svou píseň, svoje sny a dumy,
jimž přece někdo porozumí,
sny lásky své a svého mládí,
svou píseň, třeba prostou, chudou,
za kterou lidé dobří budou
tě upřímně mít chvíli rádi...