Nyní Vladimír si dále v duchu kreslí
starých učitelů postavičky tučné,
v sutanách jež černých překrásně se nesly.
S blahem vzpomíná si na výlety hlučné,
které pořádány v blízkou bažantnici
a jež všemu městu velkým svátkem byly;
na nich nejedny se oči domluvily
řečí, kterou znají pouze milující.
Nyní Vladimíru na rtech úsměv hraje,
vzpomínka jej na ně vykouzlila milá:
před duševním jeho zrakem vynořila
hlavinka se rusá, ladné kvítko máje,
z blankytných se oček celé nebe smálo;
zadíval se do nich, – srdce ho to stálo. –
S Bohem, klassikové staří, zaprášení,
pro raněné srdce ve vás léku není!
Studentík svou lásku tajnou, ale velkou,
opěval teď stancí, sestinou i znělkou,
ba i ctihodným též, vážným hexametrem.
A když přešla trpká maturity doba,
posvátný ten cit, jejž tajívali oba,
zmizel jako pýří odfouknuté větrem. –
Vladimír se nyní usmál citu svému,
jako usmíváme snu se bláhovému...