Vy neznáte ten divný pocit dálky,
kdož denně dlíte ve snů objetí,
k nimž večer vždy po hluku, víru války
přec ptáče míru tiché zaletí,
jak bratr váš, či syn, či přítel známý,
jejž boj za chleba volá v zápas ven,
by dále hrál kus pochmurné své dramy,
co duši vaši měkký škádlí sen, –
jenž noci tmou, ať klid, ať vichr kvílí,
ať luny svit se kolem rozleje,
zří, ponuře jak do daleka pílí
ty dlouhé, nekonečné koleje!