Tím Mládek, an se za dub blízký schoval,
A Běliných všech kroků pilně hlídal,
Se velmi pohnul; v níť se zamiloval,
A protož tak jí smutně odpovídal:
O Bělo! když sy prvním stoupla krokem
V to vůkolí, jakžs nás svým jasným okem,
Svou těla spanilostí všecky jala!
Oh, tohos nám tam neobětovala.
Vše haníš zde; y stromoví y vody.
Čis jaké vzala z ovec našich škody?
Vždy poslušné jsou pastouškovi svému,
Vše, co jim poví, uhodnou to jemu.
Pryč žádná svou se neodstraní volí,
Y beze stráže pásají se v rolí.
Jak na ně kyneš, jdou hned s ochotností,
Svou vrchnost milují; y toť jích ctností.
O pěkná lípo! ty jsy Běle křivá,
Tu často pastýř před sluncem se skrývá.
Tu v milém chládku s pastýřkami hrává,
Tu pravě vždycky zelená se tráva.
Své Miny Dámon pochvaly tu zpívá.
O lípo pěkná! ty jsy Běle křivá.
Vy tiché stromy, kde se pastýř sklání,
Kde ptactvo bydlí, zvěř se lesní chrání:
Vy svědčte, jak sem, ostrou cýtě střelu,
Se tady na svou navzpomínal Bělu!
Zde přes váš milý ohlas její jméno
K mým bylo uším celé přineseno.
O jakž ta její nevděčnost mne hněte!
Vy šťastné stromy, že nic nečijete!