Modlitbou tak divou trne celé kolo,
však po starješině tiše ji se modlí.
Vstal tu chlapec bledý, přiblížil se polo,
oči jeho temné starci v hled se vbodly,
silná ruka dětská, v třinácté as vesně,
lesklý jatagančík v pěsti třímá těsně,
mladé čelo stíní těžké chmury let,
a v to ticho kolem hlesne siný ret:
„Myslíš, starješinko, že Bůh soudce dřímal,
sveřepý když Turek Božanu ti jímal?
Když nám sžehal, naší krví hasil chaty,
z nás kdo nezhynuli, kol se rozutekli, –
tři jsem viděl Turky, děvu k horám vlekli,
Božana to byla, ruce na krev spjaty;
přec je vznesla k nebi s děsným vzkřiknutím:
„Dej, ó dej mi umřít, Bože slitovníče!“
A já v skalách ukryt přiskočím co lvíče, –
turecké tři pušky houkly mžiknutím
a tři nože blýskly... Minuly mne rány;
strašně vrátké chvilky jen mi k činu přány!
Suď mě, hospodine, suďte, lidé bratři,
že můj jatagan se neodvážil na tři!
Viz mě, starješino, proti vrahu svědčím,
tresci, konej pomstu, vyznávám se, klečím...
Než by vzteklý Turčín Božaně byl pánem,
sám jsem posestrici zabil jataganem!“