To divný sen byl, trapný, divný sen:
My na světě tom ztratili se sobě,
a přišla noc a zaplál nový den,
jak pod skleněným zvonem všecko v mdlobě.
Já chodil, čet’ a psal a jedl, leh’ a spal,
však cos mi chybělo vždy každým krokem,
a já měl divný, prapodivný cit,
že tobě rovněž tak se musí dít,
půl uchem slyšel jsem, zřel kalným okem;
a stále ptal se, kde dny můžeš trávit,
co můžeš dělat, čím se trudit, bavit,
když nemáš mne?