„Sama jsem, ba, sama na tom světě širém
a kolem mne život děsným hučí vírem.
Nemám pranikoho. A kdybych i měla,
co že bych mu řekla? Plakati bych chtěla –
ale mému pláči kdo by porozuměl?
Druhdy mojí hlavou ohlas touhy šuměl:
,Směle jenom k cíli, neunavně k předu –
bolí cizí milosť, váže dobrodiní –
vybojuj si volnosť!‘ – U cíle jsem nyní
a mé srdce plno bolesti a jedu. –
Vidím, byl to přelud – pouta vleku s sebou.
Jakés touhy temné krev mi z ňader střebou.
U cíle jsem přece – po čem mohu toužit?
Ó, je krásný osud vlasti, lidu sloužit,
símě lásky k dobru klásti v srdce mladá. –
Z těchto srdcí jednou velký národ vzroste – –
Proč na moje ňadra teskno divné padá?
K mládeži chci mluvit: ,Pod svou hrudí noste
pravdu jen a právo! Znáte předky svoje?
táhli pro svit pravdy v nekonečné boje, –
nestlí jejich paměť pod mohylou věků!‘ –
Ó, jaký to osud hodný závidění
vychovávat vnuky nesmrtelných reků. – –
Ne, teď není času k neplodnému snění, –
starý zápas počli vrazi v novém vzteku,
třeba aby každý dnes byl bojovníkem
a ta naše mládež aby plným šikem
vstoupila, kde řídne sporá naše řada.
Nemluvte, že slabé dívčí rámě k boji, –
nadšení své duše, sny a touhu svoji
pomalu chci, věrně vdechnout v srdce mladá. –
Sama pak? – Ať pouto na mých rukou chřestí, –
snad si najdu přece někde kvítek štěstí.
S osudem ať rvu se i o kousek chleba,
předtuchou ať divnou krev mi časem stydne, –
zdá se mi, že málo k mému blahu třeba:
jenom koutek klidný a pak – srdce klidné!“ – –