Byl nyní bled, byl zcela zsinalý
a zraky jeho hasly pomalu.
Přec hmatmo našel balvan obrovský
a oběma jal meč svůj rukama
a snažil se, by v kusy rozbil jej.
Však marná práce. Skřípal Durandal,
však nezlomil se ani neztupěl.
Tu propuk’ Roland hlasně v žalobu:
„Můj dobrý meči, jasný jako blesk,
ach jaké vzbuzuješ mi vzpomínky!
Bůh Karlovi tě poslal andělem
se vzkazem, aby císař odevzdal
tě největšímu ze všech rekovi!
A Karel v moje ruce složil tě!
Ty víš, jak jsem tě čestně nosil vždy!
Co zemí dobyl jsem, co království!
Juž nemám sil dost všech jich spočísti!
A nyní rozloučit se s tebou mám
a pohanům tě nechat za kořist?“