Po chvíli snění Eva začla číst
ten román kouzelný, jenž hraje hudbou dum, –
ach, Plojhara!... Leč sotva přečtla list,
ji vzrušil kroků zvuk a živé řeči šum;
šli cestou lesní, skrytou v husté křoví,
dva muži; poblíž Evy náhle stanuli
a Evy nevidouce dále slovy
niť rozhovoru bez ostychu vinuli.
„Mám zajištěno všecko hypothekou,“
děl prvý hlas; „je nedaleko den,
kdy naši páni panský oděv svlekou,
až jejich statek přijde na buben!
Pro pana lieutenanta si přišla včera
hraběnka stará hezkou sumu vydlužit;
já zprvu výmluva byl tisícerá,
však na konec...“ Dál mluvil ještě Žid