Tu ona hlavu pozvedla,
na tmavé hory pohledla:
„Hleď, nastává ta svatá noc,
kdy jeden květ tajemnou moc
od nadzemských dostane sil,
a kdo je čist a bohu mil,
ten jistě najde tento květ
a jemu otevřen pak svět.
Jej nepřemohou nemoci,
on jiným umí pomoci,
blesk domu jeho střehne se,
krup příval nikdy nesnese
se na lán jeho bohatý,
a dobytek mu rohatý
vyrůstá stále v hojnosti.
U celé obce v vážnosti
jest on a celý jeho rod.
Na druhé straně těchto vod,
na hoře, lesů ve klínu
lze nalézt tuto květinu.
Jen ta teď – dím to s bolestí,
našemu chybí ku štěstí.
Znáš, jak můj otec tvrdý jest,
a hleď, přisáhl na svou čest,
že blaho drahých dětí svých
do rukou nedá žebráckých.
Ó odpusť jeho řeči zlé,
on nezná zlaté srdce tvé!
Kdo o půl noci stane sám
na hoře za jezerem tam,
když mraky ty se rozplynou
a měsíc blýská září svou,
před sebou náhle zří se stkvět
stříbrný štěstí svého květ“.