Na zemi se Oleg svíjel v bolu,
v zápase a boji se záhubou,
s nutnou smrtí, která vnikla jedem
v bohatýrské tělo Olegovo.
Vytasil sic Igor meč svůj zlatý,
hada zabil jedním prudkým rázem,
ale žití zmařeného nikdy
navrátiti nemoh’ Olegovi.
Klekl k němu, vedle něho Olga,
slzou ránu smáčeli a pláčem
konejšili Olega i sebe – –
ale marné bylo konejšení,
když juž duše spěla Olegova
před soud bohů ze rtů bohatýrských,
z krajů smutných, které navštívila
smutná jeseň se smutnější smrtí!