Když den mě opustí s pláštěm potřísněným,
v dveřích se otočí, posledně zahrozí pěstí,
vytřeštím oko a bázliv se dívám za ním,
zda se nevrátí, důtkami nezbije z olova,
na hlavu do dlaní vtlačenou na stole dřeveném
mlhy si sedají oknem přiletlé, husté,
ruka má číš chopí vnesenou nevědomím,
souhvězdí víno, blankytný etheru křišťál
v hýření polibků nočních ssaju a lokám,
mrákoty, mátohy, můry a divoké hlavy,
pod klenbou cedrů se na koni zběsile ženu,
pochmurných hradů vysoké zdivo ztékám,
kostlivců řady v podzemních chodbách rdousím,
na úzkých stezkách skalních své já chrochtavé
vítězným řevem na mě se řítící vraždím,
nikdy nechabna, znova se sražený zvedám,
bradaté přírody kozly v hlubiny metám,
výšiny závratné pevnou dostoupím nohou,
sebevědom čekaje, až z končin vidin a zjevů
vypluje královny Myšlénky přejasný obraz.