S očima slzýcýma co obryně tvrdíc
Srdce y mysl, ač se děsyla, ač se y ruce
S nohama třásly, a cytové jiskřili s očí,
Vyřkla, a otcy y slib svůj věčnila Bohem.
Stařeček s oblibováním na drahé dítě
Pohleděv řekl: Proč, dušinko, srdce mdlé trýzníš
Mukami odporování? Pročby jsy v duši
Mocnou láskou nevryla milého muže?
Ovšem že čas tvé zhojí krvavé rány,
Ovšem že moudrosti med cyt bolesti zsladí;
Aby jsy vyprostitele co dobrého Boha
Vytiskla z paměti své, toť se nestane nikdy.
Slavným mužem se těš, cyť hodnosti své, že
Koruna hrdin co Bohyni vyvolil tebe.
V ouzku ti pamatování na tvého milka
Bolesti ztiší, vstaneš a vesele řekneš:
Nad život hrdina ctný svou miloval dívku.
Otec ho z poroby zval, hlas milého slyše
Nedbaje milosti krás, a rozkoše žádné
Z blahosti lůna se strhl; v muk hlubiny letě
Hrdina zvýší ctnost své milenky krásné;
Ta se y za otce světíc srdce své zšlechtí.
Zvýším duše své moc, proud žádosti zpoutám.
Pravila Lila, a patříc na svého otce
Dusyla mocný cyt, jenž křižoval v srdcy,
Jasnila tvář, a líbala, hladila otce,
Jakoby bouří lásky se prodrala k břehu
Spokojenosti. Co rekyně sháněla všecku
Sýlu, by skončila boj, však zobřené vášně
Střely se do srdce draly a mrtvily pokoj.
Ve dne y v nocy sy ráj své blahosti sýdlo
Tvořila z pěn, sem sázela v rozkoše lůno
Milého, tady mu med cyt obživujícý
Snášela k ustům; obrazy prchly co snové
Hnutím tichého větru, a bouře se hnala
Rozdrcujícý blahosti pěny, a milek
Zahynul katem. Co mrtvá klesala dívka.
Otec se milenky lekl; k ní přiskočiv pravil:
Nermuť se, dušinko má! s svým plésati mužem
Na věky budeš. Y půjdeme do Egypta,
Velikomocný král ti milého vrátí.
Jakoby dívčicy blesk byl žílami projel,
Trhla se z mdlob, tvář jasnila, sýlila duši.