Že nejsem této země rodný syn,
vám první dělo slovo v řeči cizí.
Tam na jihu mé matky drahý klín,
kde s mořem nebe v jedno modro mizí,
ochotně splývá v barev ladném styku
jak blažených dvou sladká slova díků.
Měl staršího jsem bratra, sestru mladší,
byl bratr Jakub, sestra Fenella.
Byl hoch to dobrý; plavec jistý, vzorný,
a měkký k mužům, k dívkám drsný, vzdorný;
však když jsme otce pohřbívali v pláči
a matka žalem schla i upěla,
on ujal se nás paží svojí mužnou,
i péčí bedlivou i láskou družnou.
Mně tehdy na rtu sotva prokmitaly
prvního chmýří jemné počátky
a sestra byla dosud diblík malý:
přístřeší naše bylo u matky.
Byl čas to krásný; smrti otcovy
jsme ovšem želívali spolným pláčem
a často ve hřbitovní stromoví
nás vodil krok; tam s milým naším spáčem
pod pinií jsme promluvili sladce
a vraceli se k bratrovi a matce;
byl u nás mír a byla svornosť s námi,
a jak čas utíkal, my nevěděli sami.