Jasná noc měsíčná byla,
hlavu když vodník svou vznes,
z cizích vod, cizí zřel břehy,
na břehu temněl se les.
Po vodě zářící měsíc
rozléval stříbrný jas,
u vody hastrman seděl,
zelený leskl se vlas.
„Brekeke, v říši mé vodní
jaký to vzácný je host;
po kraji dalekém, širém,
volných což vod není dost?“
„„Z daleka přicházím, brachu,
noclehu, dnes jenom přej;
zemdleným cestou mým údům,
spočinout ve klidu dej.““