V prosaické naší době
romantika spí již v hrobě.
Poësie starých časů
z doby duchů, vil i ďasů,
z doby strašidel a zjevů,
hrůzných vzdechů, tajných zpěvů,
inkvisičních ohavností
ztratila již půvabnosti.
Nové doby nová chvíle
makavé již zná jen cíle,
a ta její poësie
v samé praxi jenom žije.
Proto i ty deklamace
často jsou jen rukou práce,
mravokárné jenom věty,
jejichž polosvadlé květy,
nechť i někdy slabcem třesou,
nikoho přec nepovznesou.