Autorská lože! Potlesk burácí
a všechno se ku pravé straně točí,
a všechno dívá se po loži oné,
po sedícím tam panu autoru,
jenž v neznané dřív blaženosti tone,
když opona jde znovu nahoru
a potlesk neustává... Shora, zdola
nadšený potlesk splývá bouří stálou
a „autor, autor!“ obecenstvo volá,
jej tváří v tvář chtíc zasypati chválou.
A náhle bouře, která v celém domě
hřmí salvami, se rázem utiší.
Režisér gestem v lož tu nejbližší
naznačí znova, že pan autor skromně
se krčí tam a na jeviště nechce.
A nová bouře jako orkán hřmící,
až přec pan autor posléz dá si říci
a, o kulisy zaklopýtnuv lehce,
se na jevišti zjeví za chvíli
a v bouři, která rozpoutá se znova,
vždy níž a níže hlavu nachýlí
a, za potlesku nejsa mocen slova,
se s těmi objímá, kdo v kuse hrají,
a stiskem ruky horoucím je chválí,
že přímo úchvatně a božsky hráli.
(U sebe každý autor moudře stají,
jak bylo mu, když z panstva ten či ten
si zaplavati byl tak nešťasten
a s pamětí svou vedl vojnu prudkou
jak přismolený před sufléra budkou.)
Pohnutý autor beze slova radši
všem ruku tiskne, líc mu zahoří
a sotva z kulis vycházeti stačí.
Jsou ovšem také jiní autoři,
z nichž mnohý dlouho prositi se nedá
a, jak jen ruka jediná se hne,
jen tak, aby se neřeklo, ó běda,
nadšený autor ihned přiběhne
a sám se rozplývaje v pohnutí,
děkuje na vše strany kynem hlavy,
až jakýs takýs potlesk ostýchavý
si přece jenom v posled vynutí...
Lítostí jednou zachvátil mne nával
a působilo na mne dojemně,
když básník jeden přímo ze země
si uznání a potlesk vydupával...