Takto zvolal, a hle! s výše
Snáší mha se k němu dolů,
Snáší se a roztírá se,
Povlovné pak tvoří stupně,
A dvě podoby, dvě krásné,
Před jinochem truchlým stojí,
Berou za ruku jej vlídně.
Vedou po stupních ho vzhůru,
Vzhůru, až on z dálné výše
Pod sebou zem zpozoroval
V nejistém hvězd osvětlení.
„Ha,“ počal tu zlořečiti,
„Znám tě nyní, kruhu bídy!
Ano, taková jsi země,
Jak se teď mi odsud jevíš!
Pouhý mam je nádhera tvá,
Tvoje lesklosť pouhá šalba,
Jsi jen tmavou pustotinou,
A okolo tebe, země,
Vine šeredný se had!“