A když slunce přešlo přes oblohy témě,
pod úprkem davů zachvěla se země,
zevšad pádících ke hradu s divým rykem;
zdí se zachytává žebřík za žebříkem,
po nich muž za mužem chvatně stoupá dále,
proti střelám, jež se s hůry sypou stále,
nad hlavami pnouce štíty ku ochraně,
že je shora hrůzně krásný pohled na ně,
jak by povznášely širé terče z hloubi
železné bez počtu obrovité houby.
Třeskutě v ty terče zní střel krupobití;
někdy velký kámen s rachotem se řítí,
sražen štít i lezec, pod ním druhů řada
a vše s křikem, hřmotem do hlubiny padá
s kusy žebříku a dole pak se kupí
pod balvanem štíty, zkrvácené trupy;
však již zase jiný žebřík tam se vzpíná,
konce hákovité v puklé zdivo vtíná,
po něm vzhůru kvapí útočníci noví.
Jinde odrážejí branci biskupovi
žebřík, jehož hák již hřebene se chápe;
s ním řad mužů nazad kácí se. Tam tepou
vztekle ruku, která na vrch zdi se drápe,
nedbajíc ran strašných, s dychtivostí slepou...