na zlatém trůně v středu kardinalů
dlí svatý otec. Kníže za knížetem,
poselství za poselstvím vchází v síni,
před trůnem klekají a rety svoje
na zlatý střevíc v úctě přitiskují.
A svatý otec milostivě vlídně
se usmívá a levicí svou chvilkou
projíždí bílou bradou vzpomínaje
na předchůdců svých velikost a slávu,
na tvrdost Gregora a Alexandra,
na pýchu velikého Innocence –
a jeho hruď se rozšiřuje mocně,
neb cítí, jak se ku Věčnosti bere
věk pokorný, jenž ohýbá se tíhou
a slávou jmena jeho, jež tam nese...