Tvář zčeřenému podobá se moři,
nos maják jest, jenž na úskalí hoří,
úst šírý otvor sopkou věčně činnou,
zrak blesků výheň temnou nad krajinou,
a jazyk její – břitva? dýka? meč? –
vše málo – na to nestačí má řeč. – – –
Ten obraz Karlu objevil se právě
a probouzel v něm trudné upomínky,
když do kočáru sedal vedle žínky,
jež kolem sebe hledí usměvavě.
Kdo Karel jest? Muž v nejpěknějším stáří,
jak doubec chlapík plných, svěžích tváří,
má vlasy, pěkným honosí se knírem,
a „takto“ jest pan Karel inženýrem.
Půl léta jen, co muž ten v plné síle
šel od oltáře se svou Lotynkou,
s tím pokladem, jenž do oné byl chvíle
zlým hlídán drakem – paní matinkou.
A dnes ten drak sem, k jejich ráji pílí,
teď jedou sobě pro něj na nádraží,
ach, proto tak svou hlavu Karel chýlí,
ač vesele se vypadati snaží.
Byl dobrák muž to, bleše neublížil,
však dnes by chtěl, by vlak, jejž čekali,
se k svému cíli nikdy nepřiblížil,
by v řeky proud se sřítil se skály;
kéž zločince se stane obětí
neb aspoň parní kotel vyletí!