Jako mračna, když u větrů vání
Na nebi se splaší zkaleném,
A blankytná obloha se sklání
Nad májovým v milé vlasti dnem:
Takto se mi sklíčenému snem
Nové objevilo podívání
V krajinách mně známých nad Labem.
Ač na konci mého obzoru
Mnohý z lesů českých vyšlý mrak
Zatemňoval nebe prostoru,
Kormoutě můj radostnější zrak:
Přec se zvolna vyjasnil můj sen,
Na dědičnou stranu přenesen.
Náhle jsem se octnul na hřbitovu
Přemnohými kříži posetém,
Stanul pak jsem u nízkého rovu,
Jenž pod zvadlým pnul se osetem,
Nade čelem hrobu tráva svíží
Kolem do kola se zelenala,
Jakby nade smrti pevnou mříží
Vězni země věnec uplítala.
Bez pomníku, bez svatého kříže,
Bez nápisu ostavený hrob
Nepodával zprávy, koho víže
Věrným spánkem jeho nízký strop;
Ale ona děva z dálných břehů,
Ta bratrských duchů průvodnice,
Předstihla mne v obraznosti běhu
Jako mírunosná holubice,
Jakby na paprsku lunině
Láskou okřídlená bohyně,
S nadvětrné výše jedním rázem
K ctitelům svým dolů slétla na zem.