„Jak pustý svět! Jak příšerno a děsno,
jak chví se dech a srdce kormoutí,
zde samu tvůrci úzkostno a teskno
by bylo v smrti mlčném zákoutí.
Zde zželelo by poznovu se jemu,
že to, co stvořil k svému obrazu,
tak stále chví se na propasti lemu –
v objetí nouze, smrti, úrazu,
zde odsoudil by malicherný, bědný
ten svět svůj sám Jehova nedohledný.“
Tak pískle vzdychlo – a již v noční hluši
vydechlo snivou, zádumčivou duši...