Šel vrávoravým krokem, sledoval
sbor starců dlouhou chodbou, vnikli pak
do síně polotemné, ve křesle
kde Aucasin jak zlomen spočíval,
bled jako přízrak, v očích chorou zář.
Jak kolem lože zmírajícího
jen šeptem starci úžas jevili
nad strnulostí Aucasinovou,
však otec jeho ruku položil
mu na rameno, takto zvolaje: