Od toho dne zří denně Libuša,
že řidnou valně řady jejích děv,
a každou noc u okna zadumá
se kněžna hluboce a hledí ven
na ohně veliké, jež Vlastin hrad
jak zlatem osvětlují kouzelným,
a rudou zář jak pruhy krvavé
do kraje temnou nocí vrhají.