Po něm povstal z lidu hluku
stříbrovlasý stařec Vojen,
aby pálil obět znova
bohům, kteří krb a domy
ochraňují od pohromy.
Zahovořil uspokojen:
„Za dnů, kdy má mladost kvetla,
jako větev bílým květem,
povídal nám otec dětem,
že pták jeden zlatoperý,
když den skonu svého cítí,
opouští kraj světa šerý
k slunci letě, k zdroji světla.
Tamo dlouho kolem krouží,
pak se letmo v plamen hrouží,
očištěný v žití nové
dlouhou perut’ odtud zvedá. –
Ptákem tím jsou národové,
sluncem tím je rodný krb,
potěchu kde každý hledá.
Tamo kolem hospodáře
skupeny jsou rodu členy,
tamo rdí se dětí tváře
jak jablíčka od větvice,
tamo choti v klín se ženy
tulí jako holubice.
A zde vzorně dům si vedou,
hospodaří, tkají, předou.
Jejich péčí blaha růže
neodkvétá, neopadá,
ale kvete věčně mladá. – –
Ejhle! jako panna svěží,
jako žena kyprovnadá.
které na rtu úsměv květe,
před zrakoma země leží.
Jděte, děti, s bohy jděte,
lůno její zúrodněte!“