Je tomu dávno – jednou tichým večerem
tu víla z vln se po ní vyšinula,
by tesknota jí chvílku pominula –
Nu ovšem po vlnách že sobě luna hrála,
a víla sladkou písní že se rozplakala.
Na břehu v rákosí tam pletlo sítě
čiperné, skotačivé, lehkovážné dítě
a postrašilo vílu slovem: Milují tě. –
Však víla, žblunk, již byla pod vodou
a chlapec mžikem za ní – skoro náhodou.
Ach, kdo popíše vrby leknutí,
když výkřik zaslechla – pak temné vzdechnutí,
a když pak náhle všecko ticho bylo –
když i to jezero se zvolna uhladilo.
Vytáhla od břehu se všemi kořenami
a schýlila se skorem celá nad vodami –
by vypátrala hocha, jenž jí milým byl,
co někdy vůkol ní a na ní skotačil,
i zůstala půl živá, půl již vymořena
v hledání, v smutku na vždy ponořená...