Ach, na nás, bláznech, Osud zaskrblil si,
když rozum rozděloval, za to přidal
nám na srdci, což bláznovství je naše.
Neb srdce – to jest cestou k našim očím
a srdce jest i cestou k našim uším
i dveřmi k duši naší. Jest i mírou,
jíž svět i lidi měříme, jest váhou
pro zlé a dobré – srdce je náš tyran,
vše ostatní v nás jenom otrok jeho.
Tož řev a pohledy a pěsti vzpjaté
mé srdce stiskly. K biskupům a kněžím
já o radu šel. Na klenutých břichách
sepjaté ruce točili si mlýnky
a v tuku skrytá očka vznesli k nebi
a řekli: „Plni Satana jsou oni.
Ne chlebem člověk živ, však slovem božím.
Království nebeské nechť touhou jejich,
a ostatní vše přidáno jim bude.“
A někteří z nich na balkon i vyšli
a kázali ta slova dolů davům,
čtli z evangelia cos na to ještě,
než nepronikli hlasem – plni zlosti
hodili knihou v shluk ten, kniha padla,
však milion řval výsměšně a drze:
Chléb! Světlo! Světlo! Chléb!...