Kým byla řeč ta sladká postižena,
jež hudbou v duši city nejsvětější
v nás probouzí – zrazujíc nejskrytější
v ní přání ukrytá – a v slova nezhalená?
Tu, v nepostižitelné, hloubné tůně
se noří duše – matných do propastí,
kde lidský duch, v té říši hrdě trůně,
jest vznešen nad bol, nad pozemské strasti,
jest v onom citů božském rozkochání,
kde zmírá vše – utichá každé přání,
však duše sama, touhou téměř mroucí,
takřka zosobněna v hudbu onu
tu kráčí v propast k věčnému jak skonu –
Tu opět touhou v hloubí ňader vroucí
jest nesena v ty přetajemné kraje,
kde upomínka dávná srdcem hraje,
kde září světlo věčně nehynoucí.
Tu opět v bouř, a hromu rachocení
co vichru šum kol duše poletuje
a v přetajemném – bolném osvícení
se v lidstva spásu s mukou obětuje
a pouta vše té lidské bídy drtí,
umírá pro svobodu sladkou smrtí
však – vítěz – v smrti – nad tyranem jásá.
A opět v luzné přejde melodie
co tichá, nevýslovná, lásky báje,
jež ohromnými křídly lidstvo kryje
budíc v srdcích člověčenstva ráje,
co zosobněná nesmrtelná krása. – *)
Tu zazní výkřik, výkřik zoufalosti,
jako kdy duše v strašných mukách zmírá
a kletba mroucí ústa křečí svírá. –