A Roland z daleka jej uviděl,
a zhléd’, jak bledl, zsinal, umíral,
jak z těla krev se jemu valila
jak potokem; to vida uchvácen
tak bolem byl, že mdloba jala jej.
Však nespad’ s koně; když se vrátily
mu smysly zase, k druhu svému spěl,
a s koně slez’, by objat mohl jej –
ten ale více světlo neviděl,
ač ještě stál a dýchal, mrákotná
mu mlha zraky kryla sokolí.
Když Rolandovy zbroje řinčení
mu vniklo v sluch, své síly Olivier
juž sebral poslední, neb myslil, že
se nepřítel mu blíží, mohutně
na přilbu Rolandovu udeřil,
až rozpoltil ji; Roland sladce však
jak dítě pravil: „Biješ s úmyslem?
Jsemť Roland, který tak tě miluje!
Je v tobě ještě záští proti mně,
že záhubou jsem stal se druhů svých?“