Když pak kol mistra na podzimku žití
to drobné vnoučat vypučelo kvítí
a Mařenka a Vojtěch zlatých citů
mu rozžehnuli v tichém domku bytu -
zpomínal Vojtěchovo na vzdýchání,
na dceru růži, panské namlouvání
a říkal: „Nejjasněji srdce zvučí,
když svoje svému padne do náruči!“