Jedou, jedou, mezi stromky
proskakují bílé domky,
již tu náves plná chasy,
hlučí písně, hlučí kvasy.
Jilmův alej podél žudrů
prach kvetoucích chocholů
jako pršku zlatých pudrů
svívá v ptačím šveholu.
Jiskerečky tiše plují,
chládky žudrů rozzařují,
a hle, v jejich plápolu
pod obloukem žudru tmavým
selská stojí dívčina
s věncem v ruce pentlí vlavým,
půvabná a prostomilá.
V ústret jezdcům vystoupila,
věnečkem svým zatočila,
a on králi do klína –
v blahu na to vzpomíná –
přímo padl rozvoněný
Maří listem, rezedou.
To byl poklad nalezený,
teď s ním domů pojedou.