– Po chorobě své poslední konečně přišel k sobě,
vše slyšel, co se mluvilo, však v také ležel mdlobě,
že nemoh’ údy pohnouti, ni víčkem oka; z ticha
tu slyšel, chůva stařičká jak těžce nad ním vzdychá,
co lékař pravil, lhostejný jsa ku jejímu pláči:
Je, paní, ztracen nadobro, co z plic má, sotva stačí
na jeden rok, a věřte mi, že musil bych se mýlit.
Teď možná, že se uzdraví, však proto jen, by schýlit
se mohl pozděj’ jistě v hrob, má sečteny dny svoje.