Ale básník může pouze
s obdivem si vzpomínati,
že tě viděl, jak jsi náhle
rámě Smrti rozepřáhlé
zachytil. A jaks jí dlouze
s pronikavou jadrností
vykládal, že času dosti
na tuhle má oběť věru.
Jaks ji potom s dovedností
k dveřím ved, dal radu tklivou,
by se prošla trochu nivou...
nebo lesem... že je jaksi
unavena zlou svou praxí...
– Zdvořiles ji dostal v dveře –
do lázní že též... – a tak jsi
zavřel za ní opatrně,
oknem vyhled – Smrt se beře
kamsi v dáli... Tu jsi jal
za ruku tu oběť její,
záři měl jsi v obličeji
a pln štěstí jsi se smál.