S hradních věží dutě zvony znějí,
Mutně tichym hradem mníši pějí;
Smutek, jako oblak hrad objímá
Róna, paní hradu, v rakvi dřímá.
„Dobrou noc jí.“ Však jest první den,
Co ukončil žely její sen;
Neb kdykoli nad porostlou strání
Vzešel měsíc, slýchal její lkání;
A kdy již za jitra slunce plálo,
V růžové vše již se záři smálo:
Ještě oko její slzy lilo;
Jí ni slunce zrak neosušilo.
V kobce tiché, černě obestřené,
Jako by se v ní rozestřel mrak,
Dléla ona; uplakaný zrak
Na obrazu dcery své milené
Po den celý upřenýtě měla;
Jakby věčně ji jen zříti chtěla.
Uplynula jsou již mnohá léta,
Co to děvče v mladosti růžené,
Krásné jako jitro uzarděné,
Z hradu ušlo do šírého světa,
Hněvem otce, praví lid, puzené; –
Pak i on sám ujel z hradu svého,
Zahnán v dálku od svědomí zlého. –
Odjel Hron. – Kam? – Posuď žádný neví, –
Aniž zdá se, žeby přišel více;
Protož Róny žel víc neuleví,
Léč až v smrti zblednou její líce. –