se do ruky mi obrázek ten svatý,
radost mi dává v komice své prosté
vzpomínka ona... a chce myslit se mi
o podivné a naivní té víře
slečny té malé, choré, neúhledné,
zapadlé v krámek tmavý na předměstí,
že útěchu v životě přinést může – –
– papírku kousek – – a figurka na něm...
Rád tomu jsem, že nevypuk’ jsem ve smích,
neb nikdy bych si nemoh’ odpustiti,
kdybych byl ranil citlivé to děvče,
kdybych byl viděl naivní ty oči
rozstoupit se v bolestném překvapení.
Jsem tomu rád. Dnes bolelo by mne to,
že posměchem jsem zalil dárek prostý.
To nikdy bych si nemoh’ odpustiti...