Chrám světly hořel, vlnily se davy,
jak moře klasů mocných vichrů vany,
on stále však své místo střehl bdělý,
kde obrys zářný dívčí planul hlavy
a hvězdy dvě se v plachém zraku chvěly,
jež někdy mžikem přes modliteb kraje
se nesly k němu jako bludné včely
med nesouce mu – pohled milovaný.
Co zpěv mu byl, jejž jako na šalmaje
sprovázel varhan dojemný hlas v kůru,
v něm skřivan lásky slunných písní taje
pěl zatím sladce duši nesa vzhůru.
To zvěděl jenom, kdy již hymnou zvučnou
chrám vánoční se písní rozechvíval
o narození Boha, Pána Krista,
že v jeslích srdce též mu láska čistá
se zrodila, k níž páskou nerozlučnou
jak kámen v hloub jej citů táhl příval.