Že ve faráři našel spojence,
jenž stejně vína dobrého je ctitel,
u stolu, prázdně sklenku po sklence,
si bujně vede dnes můj bodrý přítel;
ve vtipech dělá farářova učně,
vypráví kousky z blízké posádky
a sám se směje nejvíc, bouřně, hlučně,
sváděje pro žert s námi šarvátky.
Když Adriennin prstík pozdvižený
mu zahrozí, jen nový budí smích:
„Ach, faráři, zde vidíte ty ženy
a básníky! I radost jim už hřích!
My nelítáme v pohádkovém voze,
my zůstanem už, viďte, věrni próse,
já obzvláště, mě osud vyfouknul –
kdo za nešťastnou může náhodu –
ne na pokál na Poesie stůl,
leč v obyčejnou láhev na vodu.“