Hlasně dívce srdce tluče...
Ruku hocha chápe ruče –
probudí ho aspoň snáz’...
Ta však chladná jako mráz...
Vzkřikla dívka poděšená,
vzchopila se, z hloubi sténá:
„Ale, hochu, přec se vzbuď,
milým ke mně zase buď,
já jsem tady, dívka tvoje,
či snad – Bože – ne, toť lež –
ach, ty opět žertuješ!
Skráně vlaží potu znoje,
mocný Bože – hochu můj,
vzpamatuj se, vzpamatuj!
Hlava se mi hrůzou točí,
otevř opět modré oči,
a rci jedno slovo jen,
že to všecko pouhý sen!“