Ott Montebello már sováron
Várt rá az alkony mécse mellett,
Kapús és őr ismerte jöttét,
A kit hozzá bocsátni kellett,
S a hölgy belép mint régi jártas,
Kapún, lépcsőn, tornáczon át,
S az ismert lakszobához érve,
Kinyitja súlyos ajtaját.
«Itt van - kiált fel - itt a váltó!
Pizába szól, - a legdusabb
Kereskedőhez, mint kivántad;
Hadd írja még alá a rab
S miénk az élet, Montebello...»
Szól és fáradtan székbe hull;
Amaz a váltóhoz mohón nyúl,
Vizsgálja, nézi ittasul.
,Helyes... minden kelléke megvan...
És tízezer darabra szól!
Biztos nevek... nincs semmi kétség’
Ily szók szakadnak ajkiról.
,De íme nézd... a tízezerből
Százezres is lehetne tán?
Egy tollvonás... mi kell egyéb rá?...
De ezt aláirás után. -
Most a fogolyhoz.’ - «Eltikadtam -
Viszonz a hölgy bizalmasan -
Adass pohár vizet, barátom!»
,Csak Christi lachrymája van!’
«Mindegy!» s ivék a szomjtalan hölgy
S ivék a börtönőr vele...
A hölgy felállt. - De Montebello
Székéről többé nem kele.
A visszakínált billikomból
(Gyors és ügyes kéz mívelé!)
A börtön őre rögtön-álom
Kábító gőzét szörpölé. - -