Tak i tenkrát ke žni šírem
klasy žloutnout počaly,
jantarovým jakby vírem
s hor se lávy stékaly.
Plavá pára chvějně tála
do obzorů kolem kol,
jižní vedra mdlivě plála,
po vláze prah’ strom i stvol,
a ta role deště ždála.
Rozjizvena trhlin šrámy
zprahlá půda žíznila,
cvrčků hejna chorál známý
unaveně drolila.
Přišel rok, jenž dýchal suchem,
list se kroutil na stromě,
a co bylo práce ruchem,
zrálo k smrti pohromě.
Blankyt světle roztavený
rozlil slunce v bledou zář,
běle svítil bez proměny,
beze stínu zemi v tvář;
vody couvly ode břehů,
zlenivěly v zvyklém běhu,
tůně doužkujíce stály,
pavouci si na nich hráli
trhavými poskoky.
Splynul obzor široký
s bělí země blíž i v dáli.
Jediná jen barva plá
sivožlutě nadechlá,
na všem leží, není skrytí,
oči musíš přimhouřiti.
Až tu posléz, včasně dosti
pro naděj i na starosti,
tmavorudá zápala
při západu zahořela,
jakby krev tam skrápala
a ven z hrozné rány vřela.
Vlaštovice nízce letly,
jakby zemi křídly metly,
přes cesty a přes louky
houpavými oblouky.
Hrdla vzhůru na kalencích
k sobě shluklí v tichých věncích
holubi se čechrali,
jako struny na cymbálu
proměnlivou svoji škálu
zlaté mouchy bzinkaly.