Jan Havránků vystoup’ trochu rozpačit,
stydlavý se úsměv na tváři mu kmit’,
po vojensku zdravil, nežli odpověděl.
„Pravda, já jsem druhdy mnoho znal a věděl,
vždyť jsem prošel křížem skoro celý svět,
všudy jsem se doved’ srozumět.
Ale pod tou hlinou, v téhle chladné zemi
zapomněl jsem na vše, odpusťte mi.
Pod tou hlinou, věřte, všechno cizí
z lebky zmizí!“
Stydlavě se usmál, dlaní přetřel čelo,
pod kterým tak mnoho učeností stlelo.