„Proč váháš,“ mluví bledá Jitka tklivě,
„či nechceš vidět naše malé robě,
jak na svět hledí modrým očkem snivě,
jak líčka jeho kvetou nad poupata,
jak za radosti tleská ručičkama,
jak za žalosti pláče: „Tata, tata“ –
a ke mně tulí se a lkaje: „Mama.“