Jiří zase viděl sebe
v prapodivné situaci:
ze zápalu zašlé noci
vystřízlivěl, tato dívka
byla mu zde, v bytě tety,
při tom stole, v tomto šatě
cizí, něco scházelo jí,
ano, ano, onen parfum
orgie a velký salon
v onom domě; co teď dále?
Vzpomíná, že vlastně nechtěl
učinit, co potom činil –
proč ho napadlo ji vyvést
a sem vést ji? Směšná hloupost!
Jak by byl vstoup’ nepozorně
na bok srázné, příkré skály:
jedna chvilka nestřežená –
a už letí kamsi dolů...
S resignací fatalisty
přivřel při obraze tomto
trochu oči... Mluvilo se
zatím dále... Za hodinu
Jiří vstal a poroučel se:
dojde prý teď ke krejčímu
obstarat šat pro Lucii,
leccos koupit a tak dále –
v pravdě hnala jej však nuda
a zvyk starý do kavárny,
na Příkopy, ku přátelům...