Jako bouři nesli svoje stesky
na útěchy božské slunnou záři;
zaletěli v sever vichrem touhy
za moře až ku Arkoně svaté,
k otci věků, bohu Svantovítu
volajíce: Vyslyš, nejmocnější,
oč tu lkáme k tvému slitování
po tisíciletém, marném pláči!
Zvedni svatý meč svůj obrovitý,
usmrť otče, nešťastné nás děti,
bídnější než sirá nemluvňata
bídných robů mezi smrtelníky!
Osedlej si posvátného oře,
rozdupej nás hřímavými skoky,
nebo vrz nás rázem svého kopí
s mračné výše v moře jícen skalný,
aby duše naše nesmrtelné
pěna mořská rozpršela v příboj!
Břímě muk nám jesti duše věčná,
svůdný stesk nám paměť nesmrtelná!
Kdeže útulek nám v takém smutku,
bohům bludným, nemajícím vlasti?
Kdeže nám zas blahý domov družný,
bohům po svém lidu osiřelým?
Učiň, bože strašný, učiň z lásky
mocný výrok: dej nám umřít, otče!