a zhrdavě pak mžourající do otčiny.
Těm, jimž je kráčet zapadlostí tou
tak líbeznou, tak vzdálenou, tak svěží,
ořeším po mezích, lučinou svítivou
až k městu starodávnému s tou štíhlou věží,
již neubrání se a z duše dojati
si spředou chlapectví své z radosti i žalů,
svých druhů podoby i svojich učitelů
a mnohokrát se ještě vděčně obrátí.