Nikudy cesta, nikde východ z kraje –
krajina všecka ve sníh zasuta je!
V dalekém zoru sed si havran smělý
jak černý bod na skvělou jeho běli.
Snad očekává ještě objev saní,
jež létly tudy časnou dobou ranní,
a jejichž dráha dosud stopou křivou
se v dálku táhne zasněženou nivou...
Leč místo zvonků u té rýhy sjízdné
teď časem pouze ostrý vichr hvízdne
neb strnad žlutý, ze vsi zabloudilý
si zatíká svůj zimní nápěv milý
na širém koši rozsochaté hruše!
Ó, milý zvuk! – jak zpíval by ti z duše! –
Za mocnou hradbou rozlehlého lesa,
kam slunce zvolna s nízké výše klesá
– skryv na západě štíhlé stromů rysy,
kus hnědé mlhy jako plachta visí...
A mha ta houstnouc kráčí blíž a blíže,
a rychle v před se sune její tíže,
a čím zřím déle, jak sem z dálky pluje,
tím přelud můj se více doplňuje!
Mně zdá se, jak by za tou plachtou hnědou,
již sníh odráží svojí barvou bledou,
– tak jako v malbě, míhavě a zběžně
modříny hvozdu vyrůstaly v stěžně,
ba, jakby kraj kol v čirou závěj skrytý
cel pjal se náhle v koráb obrovitý –
daleko, šíro pod mou skřehlou nohou,
až kam jen oči dostihnouti mohou;
hle! – slunce, které mezi stromy trýská,
jak lodní lampa na stěžni tam blýská,
a děsím se, by koráb ten v noc temnou
tak náhle v dál – se pohnul odtaď se mnou!