Jako přepestré se moře vlní
na sedadlech to i galerii
a lamp tisíce tvé oči slní –
ale slavně si tu ruce myji,
že bych líčil naše divadlo –
jablko by sotva propadlo,
a byť říšské jablko to bylo,
jež se přece leckde protlačilo.
Aj, vše tichne – v jedné lóži jeví
postava se leporostlé děvy.
Obrací se na levo i v pravo
vyhrnujíc bílé svoje šaty –
jsou-tě zlatým pasem obepiaty –
a pak sobě sedá usměvavo.
Za ní starec velebný se béře,
kníže si to sedá ku své dceře.
Odzvoněno. Opona se tratí
ve výši až na nachovou řasu.
Pochmurné tu postavy – jim v pasu
nožů lesk, a rudé čapky šatí
temena jich černokadeřavá –
jeví se. A jeden kráčí v před
s okem divokým a v líci bled,
do výše ční jeho ruka pravá:
„Slyšte mne, ó bratři téhož kmene!
Odpadniž ta ruka od ramene,
která nepomstěnu nechá hanu
vlasti své a svého národa –
Měl jsem sestru, nejcudnější pannu,
– obdala ji krásou příroda
utěšenou od hlavy až k patě,
kadeře jí vinuly se zlatě.
okolo dvou lící liliových –
skončilatě počestné své chvíle
na náměstí, o poledne bílé
ve proklatých rukou cizincových,
Ó, jen krev, jen krev ji smýti může
poskvrnu té sněhobílé růže.
Krvavé ať zařinčejí nože
nad hanobou nevinného lože!“
A tu strašlivě, až stydne krev,
od úst k ústům rozléhá se zpěv:
„Hoj vzhůru, bratři, do divé seče,
ať řinčí nože, ať chřestí meče,
ať vadne zelená pod nohou tráva
hoj, pošlapána jsou naše práva!
Dokud tu jediné cizinské duše,
dokud tu cízí kůň jediný kluše,
dokud tu ozvěna cizinské vřavy
dotud ať proklaty jsou naše hlavy!
Dlouho nás vraždili vlastními noži,
dívky nám prznili na cudném loži,
dlouho nám pálili nad hlavou domy –
pomsty nechť naší je zachvátí hromy!
Hoj vzhůru, bratří, do divé seče,
nože ať řinčí, ať chřestí meče,
zelená ať vadne pod nohou tráva,
an pošlapána jsou naše práva!“