Pokora plod má stejný však jako pýcha lstivá:
nenese květy otravné stvol jen, jenž se kývá
vysoko u slunce, nese je rovněž bídný kořen,
který pněm jsa udeptán, vydán v pošlapání
zvěři, člověku, svíjí se, do tmy země vnořen.
Kořen i koruna zároveň připravují jed:
kdyby pak uschly kořeny, zajde větví dech,
uvadnou květy divoké.
Větve nikdy od sebe nezmění své šťávy,
prach, jenž leží zneuznán dole, přirozenost
musí v jádru svém pozměnit, a pak nezastaví
nižádné násilí následky toho: vše, co cizí
jemu jest, pozbude mízy.