Vidím snědé dřevo jeho, ztratilo už mízu,
hoblík stolařův odskakuje od něho jak od zvonoviny,
ale vidím křesla s hradními slečnami,
stoly s trnožem, s číšemi medoviny,
v selských jizbách legátky s dlouhými nohami,
s vyřezávanými srdci,
vidím trámy a fošny, svět možno na ně vrci,
v krbech polena a dobrý jejich plamen,
koly ve vodách se měnící v kámen –
zatímco tu datel do kůry buší, mláďata v hnízdě piští,
bzučí hmyzy, květům dávají savé pocely,
míza vystupuje v nejvyšší ševely,
zatímco tu dětská ručka snad po žaludech se vzpíná,
plyne život, strom a já a svět, a každá chvíle příští
táž jest, a přece jiná.