A druhý den – ó smutné vzpomínání!
Již ozdobena byla vížka bání
a báň se leskla v dálku po kraji. –
V závratné výši skoro pod oblohou
dva lidské stíny jen se kmitají.
O slabé krovy pevnou opřen nohou
můj Václav stojí. – Jemu na ramena
vystoupil soudruh, statný muž to byl,
báň rozhřátým by kovem upevnil. –
Pod věží dole stála jeho žena
a dětí pět. – Kov syčící on lil
do štěrbin báně – a po ploše její
plynula proudem krůpěj za krůpějí
a na Václava mého déšť ten padá
a jeho skráň a jeho prsa mladá
olovo žhavé pálí, – dál se vžírá. – –
A Václav stál, – jak v mramor proměněn. –
Jen zuby zaťal, – dolů pod věž zírá. –
Svou nohou jak by o píď pohnul jen,
v hlubinu děsnou s věže soudruh sletí –
a dole žena a pět jeho dětí –
Můj Václav stál. – Když dolů sešel pak,
měl bledou tvář a kalný, vlhký zrak. –