Cár zastenal a hlavou o sloup udeřil:
„Já železem zabil syna! On byl já. Krev jeho upírem v svých ústech cítím
a srdce neustává bít, ač ubývá mých sil,
mé srdce ještě bije jako veliký zvon, nežli v Moskvě s věže spad’,
a jako on se do propasti řítím – –
Hněv boží na rtech, nepřestávám Ikon celovat,
ač slova modlitby mi z mysli prchají
a stále jenom cosi přízračného vidím, vidím...
ať oči otevru neb zavru, stíny vzrůstají
a podléhám jim, marně vzpouzím se a stydím...“