Nebo utrpení touhy těch, kdo srostli se svou Zemí,
kořeny hluboko v ní, Již tisíckrát viděli ráno nad svým polem
prosívat zlaté zrní, a zívající, dlouhá poledne žhavá
bez hnutí klímat a sešeřené večery důvěrně se rozpovídat,
otroci, těšící se hroudou!
A hrdí na vše, čím rod jich se udržel staletí,
ať výpady nebo vítězstvím Duše, či slepou náhodou,
stále znásilňovaní a stejnou odplatou hořící,
zahořklí, zatrpklí, odhodláni do krve hájit svých krbů:
vypověděli důvěru svým synům, skepticky chladným,
synům, kteří nevidouce nikde silných duchů
netouží po samostatném žití oklamaného lidu,
synům, kteří zhnusivše si zpupné dobrodruhy vlastní krve
pociťují jen bídu neplodných dob a lítost palčivou,
synům, kteří otevřevše pro všecko oči,
vidí chátrání všeho,
a za vpád Bídy, která v triumfu táhne krajinou,
děkují ironicky hazardním svým otcům...