Po celý čas, co takto na cestách
se obmeškali, ležel Abgar král
na lůžku v zápase jak smrtelném.
„Ó kéž by přišel!“ Stále matce děl,
jež nad ním skloněna jak truchlící
nad hrobem vrba stála... Přišli sléz
ti posli v palác s nocí zároveň
a smutnou zvěst svou tiše šeptali
do ucha královně. A Abgar spal
a necítil, jak slzy horoucí
na hlavu jeho padaly a jak
je šedinami svými královna
bez dechu utírala... Náhle však
své zraky chorý otevřel, a hle,
síň byla plna bílých paprsků,
a ten, jenž hostem Abgara měl být,
ve slávě planoucí se objevil
a hlasem sladkým, plným snivosti
děl Abgaru: „Hle, v dům tvůj přišel jsem,
bych přání tvému skutkem vyhověl.
Tvé město krásné, snící v zahradách,
však krásnější nad tvé jest město mé.
Pojď se mnou! Zdráva bude duše tvá!“