A teď ve tvé prázdné síni,
jak jsem býval mnohdykráte,
po letech tu sedím zase;
ale jenom vzpomínaje.
Zimní slunce bledě zlaté
na pozašlé padá stěny,
venku stýská chocholouš.
A tak ticho je v té síni,
ani pavouk nepohne se,
a mně zdá se, jak by nyní
seděla’s tu, bábo, tiše
pod tím starým krucifixem,
zašeptala jenom: Pane!
zřela, jak se k lidem chýlí,
když je lidé opustili. –
Rozumím ti, bábo, nyní,
jak tvůj hlas zní jako z dáli;
ale lidé Krista vzali. –