„Dnes děláš pluh si, zítra ořeš půdu.
Však vyrval jsi dřív z duše bejlí – nudu?
Dnes zrno házíš v brázdu smělou dlaní,
však zkypřils vlastní hruď svou v lásky plání?
Dnes v práci pot se roní z čela tobě,
však jiného cos zří tvé oči obě;
tys propad’ pokušení, hřích tvým bohem,
on kyne z dálky kvetoucím ti hlohem,
květ vidíš – ne však trn ve žití hvozdě,
květ sprchne a trn ucítíš – však pozdě!
Ty vstaneš – odříkáš svou kapitolu,
pak práce jhem se stížíš roven volu;
tu nemyslíš, jak stroj svou konáš práci,
ty okov spouštíš v studnu, zříš, jak ztrácí
se v bezdné hloubi – zříš však na to tupý,
a přec by měly při tom jako supi
rvát myšlenky tvůj mozek, ale darmo,
klid, lhostejnost a lenost je to jarmo,
to závaží, jež ke dnu trhá tebe.
Ó červe, nač pán stvořil pro tě nebe?
Pro jeho slunce měls kdy pohled vděčný?
Čím hvězdných zástupů rej nekonečný
byl tvému srdci, pil’s tam povznešení?
Zač stálo celé mystické tvé snění,
tvé na růženci dlouhé přemítání,
tvé v prázdno civění, jež bylo spaní,
při kterém tupé otvíral jsi oči?
K zlu ochotný vždy jako lev, kdy skočí,
byls v duši své. Ó zázračná tvá hbitost
ku skoku neměla zde příležitost;
tys ctnostný z nutnosti, ne z pouhé lásky!
A Kristu chceš své ukazovat vrásky,
své rány, hnáty vyschlé dlouhým postem?
I život v poušti byl ti hříchu mostem
a spása duše je ti ořech tvrdý,
tys zatracen juž tím jen, že jsi hrdý,
tvá pýcha, bejlí, dobro v tobě dusí. –
Mně žíti v středu vašem se juž hnusí.“