Tu vzpomněla na vlastní zahradu,
na onen večer, kdy jej vábila,
svist snivý ptáka napodobujíc,
a teď, jak tenkrát, sotva dýchala,
neb slyš! Krok ozval se a tiše stál,
jak tenkrát, v šeru jinoch ztepilý,
a srdce její zastavilo se
a oči její zavíraly se,
a rozevřela náruč jemu vstříc...
On nestál tiše, blíže, blíže šel,
dech jeho horký vál jí na čelo,
ret jeho žhavý její hledal ret
a chvějící se ruce táhly ji
na vzdmutá prsa... Otevřela zrak –
vždyť sotva věřit mohla tomu snu,
že na srdce mu padá, hltati
tvář jeho chtěla svými pohledy,
pít jeho duši dlouhým polibkem –
však vykřikla a vyrvat chtěla se
z těch svírajících rukou, neboť, ach,
to nebyl on, to chlípně Kasjapa
ji líbal divoký a příšerný
jak sama neřesť: Jeho náručí
ji věznilo jak oka plachou laň,
a smyslná a vilná jeho tvář
škleb posměchu byla na ideál,
jenž duši její plnil září svou.