Tak prořekla, a mlatci zasmáli se v hluku,
co stáli tady. Všichni jemu domlouvali:
„A dej si, Jáchyme, dej, podšívko ty jedna,
dej si jí hádať přec, co asi hádať bude.“ –
Cep složil s ramenou, jejž druzí k sobě vzali,
zpět nohu pošoupnuv a ruku velkou zvedna
vstříc cikánce, jež rety ohrnula rudé,
co druzí dychtivě v smích nastrojili líce,
by propukl, jak udá se, a hlavu k předu,
naň zírali, on, Jáchym, škubnul rukou zpátky
jak od ohně. Tu smáli se hned řáholíce,
co dívali se kol. A znovu zkoušel vědu,
svou ruku předložiť pobouzen od čeládky,
však po všech kolem kroutil z podobrví zrakem
a váhal zas i smál se. Černá prorokyně
však zkoumala již pilně v tahu všelijakém
rýh sledy na ruce. A byla jeho ruka
jak vráskovitý list, rýh, jako na křovině
je proutí rozmaríny, jako kůra puká
na starém stromu, ač zas počíná již kvésti.
A jsou-li proutky to, z nichž pokvete mu štěstí,
tož dal mu pán bůh hojně na té zemi;
však jsou-li cestami, po nichž má k němu jíti,
tož jistě zabloudí, než vyplete se všemi.
V těch osud lovila cikánka jako v síti:
„Tu čára přes čáru, a tu se rozbíhají;
to jako cesty jsou, po nichž se chodí v kraji.
Nu aby pán bůh ti dal milosť: čtu já tady,
že budeš dávať do úst a mříť při tom hlady.
A přijdou vrtochy jak mouchy do tvé hlavy
a jako jsi se smál, pláč spustíš usedavý,
a za stodolou, za humny se často stavíš,
na hrušku hlavu podepřeš a zmokříš kůru.
Nic, hochu, nespomůže, smutku nezastavíš,
leč zabiješ-li v půlnoc na svém těle můru.“ – –
„Hned zabiju ji!“ Vzkřikl čeledín a zdvihnul
tu ruku do výše, v níž zlý mu osud četla:
v tom bystrý její zrak tak v očích se mu mihnul,
jak z mraků blesk, že zadržel dlaň maní
tak napřaženou výš – a zubů řada světlá
se vycenila naň, smích slyšel od ní ryčný,
i kolem smáli se. Tož rozdurdil se na ni,
svou ruku nechal spadnouť, hřmotnou ruku, pádnou,
a v mžiku obličej ten její chytrý, sličný
jak krásná nádoba, v níž nesouc vodu chladnou
o kámen dívka rozbila – hned v samé vrásky
se rozběhl, a zuby bílé na oblázky
se změnily, jež v závod s jazykem se tlukou.
I hlasně lála prchajíc. Však Jáchym bledna
stál nehnutě, pak pomáhal si k slovu rukou
a zakoktal: „Ta černá! Poludnice jedna,
snad udělala mi!“ – A z mlatců ti se smáli,
a řekli druzí: „Udělala!“ – Se záhrobně
pak stará paní máma shlížejíc sem z dáli
a držíc slípku krotkou, ochočenou,
jíž Sedla říkává, a přežvykujíc drobně
cos v ústech válela, tak bradou třesouc křikla:
„Pojď, hochu, pojď, ať pokropím tě posvěcenou!“
On odprosil se však – neb úctě byla zvyklá
ode všech na statku: „I prosím, paní mámo naše,
i škoda na černé je svatého. Já myslím,
že zaženu to bramborou s nákyslým,
jen přimluvte se za nás, ať je dobrá kaše.“
I zasmáli se mu a přisvědčili mlatci,
cep každý opět jal, by pospíšili s prací.