Lekníne bílý, v předtuše smrti
skláníš svou hlavu nade hlubiny,
kde stonek tenký za sebou vláčíš
jako mé srdce vláčí mne v stíny...
Jeseně chladný dech tebe ovál –
hladinou temnou, jež snívá tichá,
tajemným zvukem, tklivě a jemně
bol jakýs hýbá, sténá a vzdychá...