A hle! tam na lavičce podle stěny,
berličkou ruce majíc podepřeny
uprostřed slunečnic a slezu květů
stařenka sedí, odumřelá světu.
A je tak malá, schoulená a sivá –
víc páry stín, než lidská bytost živá.
Den hasnoucí jí zlatí tváře vrásky
a zraků na vždy uzamčená víčka –
tak sedává tu z lidí cizích lásky
bez duše příbuzné, bez přítelíčka.