A zatím Kristus kráčel polem dál.
Dech lásky útrpné kol Něho vál,
a Jeho zraků paprskové tkliví
jak obzírali zlatou úrodu,
tu houstla svatá žeň, jež lačné živí,
a v stopách Páně, Jemu k průvodu
se z ušlapané stezky, z meze holé
sbor klasů zdvihl, v jedno srostlo pole;
ba všecka stébla vztyčila se výše
a klasy pocítily zrna těžší
i skláněly se šeptajíce tiše,
že dlí tu Ten, jenž zarmoucené těší,
jímž lačný syt, jímž oděn bývá nahý!
Jenž kletým žehná, miluje i vrahy
a mrtvé křísí, nestvořené tvoří!
I kráčel Kristus jako na dně v moři,
neb nad posvátnou, nachýlenou hlavou
i nad rukou té půdě žehnající,
nad něhy plnou, čistou Boží lící
se klasy vzpjaly vlnou zlatoplavou,
tak bujny mocí Jeho požehnání,
že zavřely se nad Kristovou skrání,
jak moře zbrázděné se uzavírá.