A že právě scházeli se mniši
z refektáře valem k modlení,
přidružil se k nim a v svaté tiši
jal se modliť za své spasení.
Nejeden z nich spánku pojat mocí
na klekátku prosnil délku noci,
druzí žalmy šepcí ze zvyku.
Ticho snivé kostelem teď vane,
jenom z hrudi žalem utýrané
vzdech se dere těžký mladíku.
Vypad’ růženec mu z bílé ruky,
zor se točí po družině mnichů,
jež tu dřímá bez žalu a muky
v posvátném a velebném tom tichu.
A na východ táhlým oknem v šeru
první paprsk v svatyni se krade;
již se blyští střecha na klášteru,
korun vršky vedle na zahradě –
bujné ráno kolem v obzoře
a kohoutí chasa krákoře!