Moudřejší snad máte hlavu?
Tomu věřit nejsem v stavu;
Neboť víte dobře sami,
Že ten nejmoudřejší mezi vámi,
Který nerad mluvil z plic
(Myslím že sloul Sokrates),
Upřímně se vyznal kdes:
„Vím jen to, že nevím nic.“
A ti naši slavní páni,
Co tak moudře umí hledět,
Budou při všem študování
Jistě ještě méně vědět. –
Jak veselé komedie
Moudří páni provozují,
Jak se mile zamilují,
Tomu učí historie;
Do čeho se Jupiterek,
Který také moudrý byl,
K vůli jedné zemských dcerek
Z pouhé lásky proměnil,
To vám, moji páni zlatí,
Netřeba již povídati;
Vždyť to víte líp než já,
Co byl Zevs, co byla Evropa. –
Však i v našem krásném šeru,
Kde jsou ňáké Evropy,
Máme pánů Jupiterů
Na tucty, ba na kopy.
Příkladů vím na tisíce:
Bych vám aspoň jeden dala,
Slyšte: Tu kdes slavná tanečnice
Ve divadle tancovala;
Tanec krásný, rájský, čilý,
Básnický až k zblaznění –
Naši moudří páni byli
V Jiříkovu vidění,
A jak mile tančit přestala,
Hřímá aplaus, zuří pochvala,
Duch se topí v novém štěstí,
Páni žasnou, trnou, třeští;
Z tváří oheň, z očí jiskry srší;
Básně, kytky hustě z lóží prší;
V bouři slyšet její jméno jen:
Byl to pravý soudný den!
Dámy v lóžích celé trnou,
Páni se však na ulici hrnou,
Kde si tanečnice bledá
Právě do kočáru sedá;
Vše k ní letí v krutém draní,
A ti sami moudří páni,
Co vynašli tisk a prach,
Co přinesli moudrost z nebe,
Vypřáhnou jí koně z vah,
A zapřáhnou do nich sebe,
A co ňákou bohyni
Vezli – divadelní rekyni.
„Kdož pak za to také může,“
Řeknou ovšem naši páni,
„Jestli tam, kde květou růže,
Vykvětou též tulipáni?
Pak to nejsou veliké tak chyby,
Zapřáhnout se divu světa k vůli,
Svobodnou má každý vůli,
Dělat můž’, co se mu líbí.“
Nezastávejte je, páni, tuze;
Marná práce vaše, marná chůze,
Neb ti vaši páni bratří
Vědí líp, než vy, kam patří.