Dokonali rabi rychle práci,
kyne Olga sličným otrokyním,
které zadumány pod lipami
s tuřím rohem v bílých rukou stojí.
„Lijte vonný olej na hranice,“
dí jim Olga přísně, hlasem tvrdým,
„plameny, ne jemné vaše prsty
silných těl se budou dotýkati
mužů drevanských, prokletých vrahů!“
Loudavě se děvy přiblížily,
mlčky konaly, co kněžna káže,
mnohá z nich však padá Olze k nohám
obě ruce k prosbě spínající,
neboť v duši mnohé padl obraz
krásných junů, kteří hrdí, silní
byli vešli v zrády plnou lázeň,
aby sílu svou a krásu, jarost
v šedý popel zahrabali mrzký.
Olga ale nepohnuta stojí,
vlastní rukou zhoubný oheň vznítí.