A za chvíli u lože ženy král
v náručí držel dítě osudné,
a z hradeb zámku děla hřímala
a zvony se všech věží hučely,
až vzduch se chvěl tím sterým ohlasem.
Leč králi s oka slza kanula
tak hořká, palná, jak ta předtucha,
jež svírala ho kruhem železným.
Ta slza byla trpkou výčitkou,
však tekla darmo; – anděl osudů
kdes novým světům dráhy určoval,
co jemu žal a bída národů!