Ten mladík, o němž ondy mluvil Horac,
ten Ovid, jemuž první plaché chmýří
obrůstá bradu jedinou jsouc známkou,
že tvář ta dívčí není ani chlapčí –
jaký to šťastný oblíbenec bohů!
Prý verše tak se jemu z duše řinou,
že ruka postačit psát nedovede,
i hovorům svým metrický háv dává
a zdobu tropů, jaké nebylo tu...