A přece jaký půvab, jaká krása!
Kde ruměn květů, jakým jabloň jásá,
s úbělem lilije se v tváři pojí;
katarakt vlasů tmavých v bujném toku
v šíj bílou splývá, k štíhlému až boku. –
A před ním obrovitý stín, hle, stojí,
své čelo do červánků opíraje,
jak mlhy jarní říza jeho vlaje,
v tisíci záhybů se vine dolů;
zář slunce skládá kolem aureolu.