noční host mu převzal slovo, jenom dříve sobě dejte
rozhřešení! Ovšem děcko vychoval jste vzornou péčí,
otce dal jste mi i matku, šlo to pěkně, ale v léči,
kterou chytře nastrojil jste, uváznul jste naposled.
Život začal náhle kapat v duši moji žluč a jed,
spolužáci nejdřív začli: Otec tvůj se za tě stydí!
Prstem na mne ukazoval skoro každý druhý z lidí,
veřejně jsem pohaněn byl, víte, před svým doktorátem
šel jsem se vás pěkně zeptat, kterak v řetěze tom zlatém
vyjímat se budu pro smích bez otce a beze jména
tenkrát, dvacet let je tomu, poznal jsem, co žití cena.
Nechtěl uznat jste mne synem, odkop’ jste mne od prahu
a bez jména plouti světem já jsem neměl odvahu;
vy jste čekal právě tenkrát jak teď cestu k důstojnosti,
vy jste bál se a já v oběť padl vaší ctižádosti,
zapřel jste mne – co mi zbylo? tak jsem stal se tulákem,
ničemou a bezsenných jen vašich nocí přízrakem.
Víte, tenkrát naposledy, pět let právě bude tomu,
mimochodem přístřeší jste dopřál na noc mi v svém domu.
Byla zima, bez kabátu já se třás’, vás soucit jal
– aneb pasť to byla, nevím, dal jste mi ten žlutý šál,
ale na sousední faře znali jej, a snadný soud:
já ho ukrad’, sebrali mne, a já nesl tíži pout,
vaše krev ta pouta nesla, a tak i váš dobrý skutek
byl mi kletbou, otrávením, zdrojem nových muk a půtek,
vzpomeňte jen, kterak bídně před soudem jste tenkrát stál
a dle pravdy přísahal jste, že jste onen šál mi dal,
jak jste malý byl v té chvíli, jak jste prchal ze síně,
odkud mne též propustili jisti o mé nevině.
A co dále, neptejte se, ničema jsem, darebák,
bratrem mým jen stín je v lese, v luhu vítr, v poli pták,
ty nemají rovněž jména, co jim lidská řeč a cit?
Nechte mne a buďte s bohem, nechte mne juž odejít!