mladý pán přijel slavit prázdniny
na vrchní zámek na oko tak vlídně
hledící s vršku na ruch dědiny,
a nejen to, jak pověsť krajem zněla,
měl obhlédnout si také nevěstu,
jež návštěvou tu u vrchnosti dlela. –
Jak dneska vzpomínám si na cestu,
kdy potkal jsem ji kdysi v podvečeru.
Nu, zralá broskev, zralá, na mou věru;
zpod tunelu, jejž tvořil klobouk její,
dvé vpadlých očí touhy nezvábí,
ni trocha moučky v svadlém obličeji,
ni šumot žlutavého hedvábí,
jež vzadu držíc svité v náběr smělý
šla vztyčena. – Nu, z dálky – hastroš v zelí.
Však měla zlato, a to víte snad,
že panstvo naše jak sníh slunce v dubnu
se bálo s chvěním dunivého bubnu.
A slasti nahradí si od jinad
mladý pán, jen když bude zlato. –
Než přísna byla. Dobrá vlastnosť jistě,
a podnes ještě vzpomínám si na to,
jak na náhumní v oku s teplou září
se dotek' Alfred oblých jedněch tváří –
nu, nerdi se – tu bičík její svistě
sjel na hřbet chrtu, který zavyl táhle,
a mladý pán tak poochladl náhle,
když nad to ještě tvrdou jakous pecku
mu vmetla ve tvář, tuším po německu.
Ten zážeh zlosti chyt' jsem ve svůj plán,
kdy krátce před tím prosbu moji vřelou,
bych ženit směl se, zamít' mladý pán,
ač vydrovku jsem pomačkal si celou
a chvíli přešlapoval sotva vzdorně
a prosil o Josefku přepokorně.
Proč? – To ten háček. – Bylo právě ve žni,
na polích veselo, my v práci panské
jsme stohy odváželi velikánské
sepjaté pevně dlouhatými stěžni,
a víc než jindy Alfred přihlížel,
kde blýskaly se děvčat našich srpy,
kde na ňádrech jim plály kytky chrpy
a se zpěvem se řinul zážeh s čel.
Ba dokonce, když sedly ku svačině,
se natáh' u Josefky na snop líně
a nezdráhal se, chraň Bůh, častěj v let
k té její kytce sobě přivonět.
Já moh' se zbláznit, když pak z večera
s ní umlouval cos za mandele stínem;
tu juž v mé nitro šlehla nevěra
svým jedovatým a žíravým blínem.
Již břitkou kosou s velikánskou chutí
chtěl zavadit jsem jemu do kolen,
kde holeně se leskly jemnou žlutí.
Však nesklamal mne slaďoučký můj sen,
viď, Zefinko, tys šeptla mi pak v kradí,
jak v zálet večer mladý pán tě vnadí,
kde v zámku stará studna milý chlad
v košatých lipách skýtá práci denní
a kde tak často velkým kolem rád
jsem točil za tě v němém zanícení. –