„Ó běda mně!“ tak Tetka zvolala,
líc její bledne, srdce chvěje se,
a dívka klesne slabá do trávy.
V tom zašuměla řeka podruhé,
a z jejích vln se žena nořila,
tak bledá jako sama Morana.
Zrak její temný byl a divoký,
a z černých vlasů dštily krůpěje,
a tekly jí jak slzy po tváři,
na mokré roucho, dlouze plynoucí.