Vedou hovor, na mezi si sednou.
Řekla Boženka: „Jsou marné řeči;
nevdám před svatbou se Antošovou,
a spor se starostou se jen větší!“
Pak dí druhá: „Ať si hledá novou!
Však mu stvoření to zarputilé
nepřeju ni do nejdelší smrti!
Řekni jí, ať sebou trochu vrtí,
zadovádí, zahovoří čile:
i to to! Ta k lidem nikdy není.
Škaredit se, státi sama v koutě
nebo pod stromem! S tou nevyžení,
kdo s ní do smrti chce žít se rmoutě.
Však se nevdá! Nikoho prý nechce,
Antoše ni Staňka Kulichovic.
Mužským chtějí – to však nejde lehce –
matka s dcerou vládnout na polovic.“