Marně jsem kázal zavřeným uším,
marně jsem kázal uvadlým duším.
Na kterés hroudě jsou vždy doma,
a k vzpouře sílu necítí.
Tak málo přec jen málo kdo má,
by nemoh’ nic už ztratiti.
Ten cit už vyrost’ zvykem denním,
majetných poslední to val:
zří na žebráka s povržením,
kdo ještě halíř zachoval.