Juž stmívalo se v síni vysoké,
a Tetka pohroužena v dumání
dřív nezaslechla krok, jenž blížil se
po dlažbě, svěží chvojí pokryté,
až Kaša před ní stála, vztýčená;
na hrdém jejím čele visel mrak,
a Tetka polekaně vyjela
jak plachá laň při hlase myslivce,
když takto sestra promluvila k ní:
„Nač déle tajit, co přec zjevné jest?
I ty se cítíš cizí v hradě tom,
jenž domovem nám býval společným,
když v zlatých jeho síních seděla
při rudém ohni Niva velebná
a moudrý Krok byl hlavou rodiny.
Teď ale káže v domě cizí muž;
ač moudrost jeho ráda uznávám,
přec nechce se mi žíti pod vládou,
chci volna být tak, jak jsem bývala.
Ó, marně klopíš oči, sestro má,
čtu přece smutek v nich, a dobře vím,
že z téhož zřídla žal tvůj temení.“