Vtom však jak petarda v tu chválu,
v to „Magnificat“, „Hosanna!“
zatřísklo zlořečené slovo.
Stohlavý Posel, velký list
světové strany pokrokové,
čítaný doma, za mořem,
v rozkvétajicích koloniích
i v žárlivé též cizině,
jak v starých státech velmocenských
a v klidných státech severských,
tak také v státech nástupnických,
v nich zvláště v Malé Dohodě,
a v ní zvlášť v Čechoslovakii,
jež chce být srdcem Evropy
– (zde však též hojně „Suchá Vrba“,
ba povím bez vší nadsázky,
hojněji nežli všecko jiné
zvědavě byla čítána;
jeť to tam národ zatroleně
kutivý, čilý, čiperný.
Nového nikdy neleká se.
Někdy si rád i zahejsá:
„Proč bych si nemoh’ v těžké chvíli
vyhodit někdy z kopejtka?“ –
to jejich životní je moudrost.
Ona je drží svěžími,
život jim koření a solí.
Že také někdy přesolí,
přepepří? To je přece lidské!) –
„Stohlavý Posel“ tedy vráz
přinesl dlouhatánský rozbor
o zcela nové výzdobě
v „Údolí rajském“. A ten rozbor
zdrcující byl. Paškvílem,
drzostí nazval, profanací,
klukovstvím tuto „výzdobu“
(tak! v husích nožkách!). Několik prý
gaminů nadělat bláznů chce
z dobráků lidí. Vyšeptalí,
znudění kluci prý to jsou.
Poctivá práce nechutná jim,
protože namahavá jest.
On že, ten kritik, jedinou by
určil jim čestnou odměnu:
na gatě chutnou lískovku.