„Jak tobě jest mi milý zpěvu dar,
ó královno, a proto slov mých slyš,
a věz, proč přived’ jsem tě k révě sem,
jež stojí zde jak palma mohutná
a zlatých hroznů nese břemeno.
Já zahradou kdys bloudil zadumán
a sed’ u kraje toho zřídla zde
do trávy květnaté, a duch můj vzlet’
do výšin nedostupných člověku
leč na peruti zpěvů velmocných,
jež David král, můj otec, zanechal
na věky lidu svému k útěše,
a jimiž skvěle zapsal jméno své
do nehynoucí lidstva paměti.
Tu ozval se v mém srdci tajný hlas,
já zatesknil, že přáno není mi
též zpívat, jako zpíval otec můj.
Vždyť zřejmě cítil v duši jiskru jsem,
jež vyšlehnout si přála v plameny,
tu nebedajnou jiskru nadšení,
jež jako bůh zná utvořit si svět!
A přece neuspěl jsem probudit
tu sílu bohem danou ze spánku!
A smutkem svým a bolem unaven
jsem do trávy svou hlavu ponořil
a ronil slzy touhy v studánku,
a padl posléz v těžkou dřímotu...
Tu zjevil se mi boha velký stín;
jak černý mrak se vznášel nad zemí,
a vichřice z něj hučela a hrom,
a „Šalomóne!“ zvolal velký hlas.
„Zde, pane, rab tvůj!“ odpověděl jsem.
a boha hlas zněl zase z mrákavy:
„Já milostným chci býti tobě dnes,
tvé vzdechy dostoupily před můj trůn;
buď ukojena žízeň duše tvé!“
Já probudil se, hle, a přede mnou
stál jinoch krásný a podával mně
cos jako ratolest; já nechápal;
a jinoch s úsměvem pak zasadil
ji vedle studánky a zmizel zas.
Hned vyrost’ z ratolesti silný prut
a z prutu tento vzácný vinný keř,
a zlaté hrozny ihned kynuly,
jak teď je vidíš v světle měsíčném.
Já neváhal, já smělou rukou vzal
to divem vzniklé vonné ovoce,
a šťávou jeho ovlažil svůj ret.
Krev v burném reji zakypěla hned
a mocný myšlenek jsem cítil proud,
jak ze srdce mi stoupal do mozku
a rtoma letěl v širý boží svět,
já zazpíval, jak píseň pěje pták,
jak slavík v lese, skřivan na luzích,
a vytrženě naslouchal můj lid,
a píseň písní nazývají teď,
co tenkrát pěl jsem z vroucí duše své.
Ó královno, můj karbunkul tě děsil,
ty v lásku mého lidu nevěříš,
však nyní přiznej, daru většího
než toho, jejž bůh vlastní rukou dal,
že v světě není šíroširokém!
Ty sama znej však nadšenosti proud,
jenž duší bouří smrtelníkovou,
když jeho rty to sladké víno vlaží,
to víno, temenící z Edénu!“