Já nahléd jsem a vím. Tam jak by v ráz
byl čaroděj v kraj chodský zanes vás
v útulnou čistou síň. Tam postel v rohu
prostičká stála, halívaly vezdy
přikrývky bílé pletené ji hvězdy,
a naproti ní stolek; tu as k Bohu
se vznášíval kdos často, čelo chýle,
snad odešel jen na mžik před chvílí,
vždyť vedle pouzdra černého tu brýle
na listech leží velké postilly.
A tu tam polička a sklínky na ní,
a památky, jež stáří s láskou chrání,
obrázky svaté, kříž a růženec,
jež tiskla často dlaň as prací ztuhlá,
a pod poličkou stará stojí truhla,
a přes ni květný hozen chodský šátek,
a v rohu tam – ó, jaká milá věc,
toť pravý, starý chodský kolovrátek.
Jej často slyšel vrčet farář as
tam doma, v dáli, a jej slyší zas,
když usedne tu za svých těžkých chvil.
Teď němě sedí a teď pohnul rtoma,
a rukama teď prudce zalomil:
Proč odešla’s mi jenom, mamičko má!