Jsou krajiny, jež mluví k srdci básní,
a jiné, které mluví prosou holou,
a v obou mohou žíti lidé šťastní
i ti, kdo prošli losu přísnou školou.
Jeť víchem slaměným i aureolou
tvá duše nad nimi, co lze v nich čísti
tu květné ráje a tam sprchlé listí,
tu příkré tesy, pažit měkký tam,
tu manu lásky, tam žluč nenávisti...
Kdo středem jich jdeš, volíš si to sám!