Sekl junák jednou, – strom z hluboka vzdychl,
po druhé když sekl, – horká krev vytryskla,
po třetí když sekl, – jeřabina promluvila:
„Běda mně, teď smrt už na mě, krutá, sahá!
Nesrubl jsi strom, svou ženu zavraždil jsi!
Dlouhé moje větve, mladé naše děti!
Veta po mně teď i po nich, veta, veta!
Padá naše krev na matku tvoji hříšnou!“