„Nu, tak pojď. Jsme ode dávna
muži téhož úkolu.
My patříme pospolu:
rolník, hrobník – i ta bílá,
která za hřbet se mi skryla –
Nu, jen nech – je řeč to správná.
My přec nejsme Němci tady,
můžem si to říci, brachu!
Já, když jsem byl chasník mladý,
s koňmi křičel čehý, hot –
tu jsem taky v Němcích sloužil –
No, tam bylo vždy dost strachu,
tam se nocí po vsích ploužil
kolohnát, že prý „der Tod“ –
S Němci ovšem boj je tužší,
než z nich dostaneš tu duši.
Jim vaz třeba lámat silou,
na to musí býti chlap!
Ale my – my přece máme
v loktušce tu kmotru bílou,
pěkně si s ní povídáme
lichotky a žerty steré,
ona nás kol krku bere
jako k tanci – klapy klap! –
No tak vidíš! Zvlášť já tady:
oseju si brázd svých řady
a pak obilí zas srážím –
Myslíš, že si málo vážím,
když to dělá jiný s námi?
To je přece v pořádku! –
Tak jen mi tam do řádku
ustel, bratře, vedle mámy!
Beztoho již na mne kývá,
ťuká jako v háji žluvy –
a já chci již za ní jíti!“