Tu lístek poslal táta váš –
jak jsme se lekli všicci!
že zraněn, střelen do nohy,
a leží v nemocnici.
Pak přijel, trochu belhal sic,
leč dost se rychle tu sbíral,
a potom – proti Rusi
že znova do pole musí!
Jak na mne podivně zíral!
A jednou zaklel, odpliv si
a potom se zlostnou tváří:
jak mnozí chrabře bojují
jen v teplé kanceláři.
Pak zas: Jak proti Slovanům
má střílet bratr Slovan?
A na konec: že nepůjde!
Já lek se. Mnohý schován
byl v lesích u nás tenkráte,
však zchytali je, zajaté
pak vedli, ruce v železích,
a nevrátil se nikdo z nich.
Já domlouvám mu. A tu on,
že lepší smrt, že lepší skon
než život v otrockém kraji,
a Rusové a Francouzi
že zas nám svobodu dají.
No, dal si potom říci přec
a odjel z domova na konec,
leč nějak jakoby zmámen.
A potom nám ve svět zapadl
jak do vody ten kámen.
Ni slechu, ani stop
již po něm od těch dob,
a já jsem slzami kropíval jen v duchu
jeho hrob.