Purkmistr se při obědě
velmi zlobil: „Tohle ty jsi
spískala mi!“ předhazoval
svojí choti. „Jste jak sršně
na tu holku! Zatím všecky
dohromady nejste lepší!
A s tím radou ať je konec!“
Purkmistrová nyní vstala,
za každičké slovo deset
vrátila mu, obhájila
skvěle svou i své čest strany,
v posled slz pár zatřáslo se
na brvách jí, zavzlykala,
purkmistr zdvih’ oči k stropu,
a už jenom na obranu
začal mírně: „Aber Kätzchen,
vždyť jsem neřekl tak mnoho...“
Asi před dvaceti lety
navrátil se z vojny domů
šikovatel Václav Benda.
Na prsou mu skvěl se křížek
(dostal jej za Solferino)
a stříbrná medalie
(za Sadovou). Navrátil se
s ideou v svou rodnou obec,
po příkladě jiných měst že
u nás nutno založiti
spolek chrabrých vysloužilců.
Na padesát dobrých mužů
ihned se mu přihlásilo.
Nesli jméno Radeckého.
Na dny slavné: Boží tělo,
v osmnáctý srpen, na den
vzkříšení a na funusy
spolek vyšel v plné slávě.
Při křtu praporu mu byla
kmotrou sama paní kněžna.
Každý člen byl plný zlata,
šňůry, pruhy na kalhotách,
na výložkách – všude zlato;
na kloboucích mohutně vlál
černý chochol. Předsedou byl
Václav Benda. Byla radost
dívati se na ty statné
muže, jak v nich vždycky ožil
při parádách vojanský duch!
Jak když vysloužilý koník
táhna pluh kdes náhle slyší
pochod prince Eugena! Jde
zase hrdě podle taktu,
zařičí a hlavu vznáší –
tak jdou naši vysloužilci
defilírkou pevným krokem
před městskými hodnostáři!