Příroda smutná jako my,
poletují kol fantómy,
fantómy nocí, mlhy, snu.
Na vůně myslíš dávných dnů,
na dobu květu, rozpuku.
A sen tě vede za ruku.
Přes širé jdete planiny,
přes močály a bažiny
a přes hor pyšné temeno.
Mlhami všechno zastřeno.
Mlhami kryta celá zem’,
mlhy jdou myšlenkou i snem.
Chvílemi v tichu slyšet tón:
chraplavě zazní gramofón,
do sféry noci, tmy a běd
přináší valčík z operet.
A sen tě vede. Zakývne
z daleka světlo podivné,
zakývne z dálky bludička.
A už tě obraz zahýčká:
Sirénu zříš co obludu.
Bonhomní město bez studu.
Ohromné a přec necelé.
Kruté jak všechno zbabělé.
Bez včerejška a paměti,
bez zítřka, jenž se rozletí.
A sen tě vede městem tím,
hlučícím, rušným, hýřícím.
A kde se vzal, palác se vzal:
poradní vidět náhle sál.
V něm lidé jsou a jsou jak stín,
stínem je slovo, stínem čin.
Pohnou se, ale bez hlesu.
Otřesou se a bez děsu.
Usmívají se bez smíchu.
Vše podivně tak potichu.
A jenom sen a jenom sen
oživí tobě obraz ten,
a jenom sen ti napoví,
co výjev značí stínový.