Tma jak v hrobě, v němžto u vidění 
polomrtvý dlí ve strašném snění.
A jak za živa pohrobenému
myšlénka jen jedna hrobem svítá,
živ že posud, vlastní život jemu
že však přezoufalý konec splítá,
tak zde v chodbě dlouhé, mrtvé, tmavé
jediné lampičky světlo hravé,
pod křížem lampičky na znamení,
že zde živí lidé pohrobeni.
Někdy prskne, někdy vzplápolá,
vrhne větší jasnost dokola,
zatřese se a pak tiše zase stojí,
jak když myšlénka se sama sebe bojí.