„Je pozdě, pozdě,“ úpěl Gabriel,
„je doňa Ana dobře střežena,
je nyní ve klášterním vězení,
neb sama na se nesla žalobu
před abatyši, sama vinila
se z lásky ke mně... Nuže, prchněte –
a můžete-li, zachraňte i ji –
já zůstanu!“... a letem divokým
zpět hnal se k městu, vnikl v onen dům,
kde skryt byl její list. Síň hemžila
se lidem už. Zoufale Gabriel
se vrhal na skříň, vypáčeno však
už měla víko těžké, zela mu
vstříc temně, prázdně jako hlubý hrob...
Tu nedovedl déle mysliti.
a nevěděl, co kolem dělo se,
jak bzukot much mu bylo mluvení
těch lidí cizích, co mu chtěli as?
A sotva věděl, že jej spoutali
a že jej do kočáru vsadili
a že jej někam vezli... Slyšel jen
za sebou dusot koňů; četná stráž
to byla, která takto jela s ním
tu lunnou nocí... A pak viděl též,
že nebyl sám v tom temném kočáře,
dvě žhavé oči plály v jeho tvář,
tak známé byly... „Bratr Michal to?“
se tázal udiven a kývl mnich.
„Ó, bože můj, vás tedy našli též?“
se tázal Gabriel, a děl mu mnich: