Zbled’ Roland poněkud a smutný byl,
jak blesk se mihl duší jeho kraj
ten drahý, v němž byl strávil léta svá,
ty řeky viděl téci stříbrné,
ty nivy zelenat se, lesy tmít,
ty stinné katedrály strměti, –
to vše, co v jedno sladké ponětí
mu splývalo, v to čarné slovo „vlasť“ –
ty sady viděl, v kterých na večer
se s Olivierem drahým procházel,
a lepé Aldy viděl bílý zjev,
jak v ráje glorii! A zachvěl se,
pak ale vztyčil hlavu, šeptaje:
„Však uvidím dřív plné vítězství,
v té zemi, která hrobem bude mým?“