Můj přítel bodrý, jak jsem vždy ho znával,
sic v gestech, slovech trochu hranatý,
tón mírní však i smíchu svého nával,
když sdílí s ženou teplo komnaty,
neb její vliv tu všecko proniká,
jak vůní květu, který složen v skříni,
vše nadchne časem, jak když básníka
se slovo v duši navždycky nám vklíní,
neb míza sladká v jara době volné
nejmenší lístek na bříze když prolne.
Hlas její málo slyšet v celém domě,
vše koná tiše, pokojně a skromně,
a přece cítíš, všude, nad vším vznáší
se její bytost sladká, líbezná,
svým úsměvem kol všecky chmury plaší,
ve všem se ruka její rozezná:
v úpravě bytu, plné elegance,
v obrazech na zdi, v každé kolem schránce,
ve volbě knih, jež nejsou plen jen molů,
v titěrce každé, která zdobí římsy,
i v květinách, jež kolem šíři dech –
vše poutá tě a okouzluje čímsi,
čeho se dotkla v tichých prozpěvech.