„Viz, bratři, má tak mine světa moc i vděk!“
Kde stojí, na zemi se vrhá hlavou svou:
„Kde noha, tam i hlava: dost jim země píď.“
Vstav, na chrám ukázal i na ně, z brány ven:
„Chrám Ducha Božího i zde i v nás i tam.
Nach předem neberu, buď lehčí odchod můj.
Bdi světlo v chrámu! Vím, kam zpět by vedla noc.
Jsem tělem prach. Přej prachu Dárce duše mé,
svět pro pouť její prach by Coelestinem zval.
Zní hudba pifferarův ulicemi Napoli
až do zimavých nocí. K době adventu
jdou z Abbruz dolů s hudbou k poctě Madonny
a betlémského Dítěte, co andělé
mu pěli nad jeslemi chléva – Bohu čest
a lidstvu mír – a zvouce oněch luhů pastýře,
by oni nejdříve šli k Pánu s poklonou.
Jdou z hor, jichž rodákem i Svatý Otec jest,
by sladkým pozdravem byl domova mu zvuk –
jest vězněm prý, ač na paláci králově.
Jsou na výzvědy s nimi bratři z Morrone,
zda pravdou jest: jich Svatý z církve lodičky
jak Jonáš bude vmeten do vln úkladů
pěn rmutných; světec modlí se, vod žehná svár,
loď na kormidle však ciť pevnou povždy pěst...
Lid Neapole kvasí hněv, že do Říma
jim bude papež odveden i vlády dvůr.
Běh, shluky, nevole, křik, zbroj, ruch odboje
a vlomu výzva, han a žalob výbuchy
tmou noci halasí a bouří zjitřeně,
kde brána paláce už pevně na zámky
a stráže uvnitř, v rukou s meči k výpadu
ven na rmut města, mnichy, divé hudce z hor,
co hvizdy píšťal svých a temným hukem dud
v proud útoku snad vedou krok, pnou rvavou páž.