Ó, člověče, tys děckem mojí báje,
s nímž osud s tebou jenom sobě hraje,
a řeka, v níž ti žhavé slunce svítí,
toť tvoje smutné, opuštěné žití,
ta lesklá zrna – tužby tvé a přání,
jich dojdeš-li, jen trpkostí tě raní.
Však tobě v žití není ani přáno
jak děcku tomu doufat v nové ráno;
jak rád bys hledal, jak rád začal znova,
tu přijde smrt a v temný hrob tě schová.