Jak hostitel, touž chrámu náladou bych počal,
já na mrtvého takto vzpomínám: Den chmurný
byl jeseně, kdy církev pantheon všech Svatých
nám otevírá slavně před památkou mrtvých.
Jdu od své villy Valdarniny k Terranově,
kde náhle v koutu chrámku stanu ku vzpomínkám.
Váš pohled udiven. Ach ano, ano, ano:
Když vytrvalé mlhy rozplývají pláčem,
že slunné léto doplálo a den se krátí,
když – není třeba bouří – podzimu jdou deště:
prach, nános lét a mech a květ i símě cizí
strž opět odplaví; jest prahor zjevna skála,
jež od mladých dob tvůrčích tají zrnko zlaté...
Již pust je kostelík a kadidla jen nádech
se temnem tetelí, dne vzpomínka jen mlžná.
Svěc bledý oharek již hasne před Madonnou
a horké slzy roní za svůj život krátký –
mnich přede mnou tu leží na dlažicích v kápi,
jež halí roucho bílé. Ven jdu, ohlédám se,
mně v patách stojí tu kněz biskup Antonino
a vodou žehná mne, sám v očích stopu slzy.
Mnich Ermolao venku vede mu sem osla.