V té bolesti a zmatku
a v lítosti, jež k slzám náhle vzruší,
a v smutku, který znovu bodá v duši,
já myslím na svou matku,
jak vždy ji v mysli mám.
A znovu vzpomínám
na její oči smutné, drahé, vlídné,
jak před léty se rozloučily se mnou, –
a krev mi v srdci stydne.
I na své bratry myslím, zašlé záhy
v noc hlubokou a temnou,
v hrob, trudný konec naší smutné dráhy.
Já vzpomínám teď na ně
a znovu cítím, co jsem doma cítil,
v den po pohřbu, když hlava klesla v dlaně
a v první noc tam na hrob měsíc svítil...