Ticho chvilku bylo – trpké trochu,
rozplašil je teprv Valdin smích.
„Dosti už těch sporů jalových,
hodni buďte, páni, bez vrtochů!
Uznej, Gézo, krásu vlasti již,
a ty, miláčku můj, ztiš se, ztiš!
Věř mi, za pomezím že je taky
rozkošný a přívětivý svět,
nechtěj schválně zavírati zraky
a vše cizí pyšně přehlížet! –
Na kraj jeden vzpomínám si ráda,
krásnějšího není nikde víc –
pro Boha! to není vlastizráda?
Moře stříká bílým skalám vstříc.
Na zpěněných hravých vlnách plove
rozkošný břeh, sady olivové,
bílé zámky, villy, hotely,
na pobřeží život veselý.
Ó, ty mořské vlny rozpustilé
v koupeli jak houpají tě mile,
obejmou a hladí, lehtají,
o podmořských zámcích šeptají.
Jediné mám přání: tam své žití
strávit, plovat v šumném vlnobití,
po vlnách se klouzat pěnivých,
poslouchat ten šum a ruch a smích.“
Sepjala své ručky rozmazleně,
jako had se k choti přivine.
„Viď, můj milý, pokorné své ženě
vyplníš to přání nevinné?
Jenom měsíc! zcela stačí pro mne –
viď, že nemáš srdce neoblomné.
Prosím, dej mi ruku! slib mně již,
že v ten slunný kraj mne provodíš!“