„Hajh de veszélyünknek még ezzel nem vala vége,
Üldöztek szanaszét bennünket, mint fugitivus
Úti betyárt, kinek a törvényszék s tiszti bakója
Tiszteletére megyen (mert még egy évnyi egérút
Van s ezalatt a vármegye ölhet bárkit az úton,
Hisz, ha nem áll neki a végítéletnek, utólag
Kívül birtokon, azt szabad ám fölvinni az égig!).
Kertről kertre jutánk, míg végre a fegyveres üldők
Vad zaja elnémúlt mint a Kösi malma Szoboszlón,
És mi sikátorokon, zugokon hallgatva ügettünk
A városszélig, hol vad kocsi áll vala kettő
- A kocsisok, hihető, bent a korcsmában aludtak -
S én felszökve nehány társammal egyikre, a többi:
Hű Maradossy, derék Nemadózy s a nagyfejű Szűzváll
Még más kettővel követék az ulyssesi példát,
És felugorva hamar másik szekerére a pórnak
- Nem lévén mi tovább a megyéhez vonzana bennünk’ -
A zabevők közzé csapkodtuk a jaj-hegyes ostort
Meg sem is állva előbb, mint másik vármegye szélén.
Ott, nehogy ártatlan tréfánk bűntetti lopásnak
Tessék, a szekeret, lovakat, kormánytalan úton
Visszabocsátottuk föllelni az abrakadókat,
És gyalog indúlánk savanyú sorsunknak elébe...
Hajh, de mi út vala ez! megtörve csatánk dühe által,
Éhen, fáradtan, de kiváltkép szomjan utaztunk,
Fő utakat kerülénk, rettegvék felfödözéstől,
Áztunk, szikkadtunk, valamint tetszett az időnek.
Legfőbb pontra rugott pedig a nyomor e mai éjen,
Melyben az orkánnak kísértetek is segitettek,
Melyben a vész elszórt bennünket s ördögi csalhang
Hívogatott - majd elrémíteni - bűvtele síkon.
És tán halva kelünk föl e hajnal lenge szelével,
Mellyet az ablakokon már-már érzek belopódzni,
Hogyha te, tündérhölgy, nem küldesz előnkbe vézérfényt,
Híván nagy kegyesen gyönyör- és kéj-lakta honodba.”