És a vasárnapdélutánok ólmos,
öngyilkolásra késztő súlyai;
mikor a könyvet fázósan becsukjuk
és ásitozva nyitjuk újra ki.
S míg kint a napban sétál a közönség
- mert, ó, a világ nagyon jól forog -,
a spalettát bezárod néma daccal
s a villanyt enyhülten felsrófolod.
És kis szobád egy angyalszárnyú bárka,
melyen magányos vízre evezel;
hova nem ér el földi hangok átka,
hol minden jónál áldottabb leszel.
Levetkezel s mint kisgyerek az anyját,
hűs vánkosodat szomjan öleled -
s az elhagyottság kíntornája fölsír
az ágy alatt és a plafón felett...