Mit hallok? mi kegyetlen hír serkenti megintlen
Búba-merült lelkem? még sem elég az ütés? -
Megholt? s hát csakugyan megholt Andrási María?
S Kassa vidékének napja homályba borult?
A szűzek koronája, magyar szépeknek az éke
Megkérlelni tehát nem tuda, durva halál?
Mostoha természet! hát csak játékot akartál
Űzni velünk, szülvén e csuda-magzatodat?
Mit használt ily sok szépség? e ritka kegyesség?
Tiszta szemérem, ezer testbeli s elmei dísz? -
Szép volt! s szintén úgy ragyogott, valamint az arany nap
A kiderült égen délbe ragyogni szokott.
Rózsa-piros s szűz-hóba-vegyült arcája: de holló
Szárnyánál feketébb a haja; két szeme tűz.
Felséggel-teljes szép képit szűzi szelídség
Folyta körül; súgár termete mennyei volt! -
Ah, csak volt! s nincsen többé! - Mint csillag az égről,
Melynek kékellő boltja setétbe merül,
S a tévedt útast iszonyú dagványnak ereszti:
Úgy elesett! s minket búba-merülve hagyott! -
Gyászra-szokott múzsám! vond fel lantodnak elázott
Húrjait és zengjed bánatos énekedet. -
Sírj, magyar ifjúság! kire szív-repdesve tekintél,
Tárgya reményednek, s főbb örömödnek oka:
Élte tavasszában búcsúját vette világtól!
S angyali szépségét föld kebelébe vivé!
Sírjatok, ó népünk most-nyíló gyenge virági!
Ősitek érdemesebb vérei! Szűzi sereg!
Sírjatok! - Im oda van karotok főbb dísze! Dicsőség
Gyermeke, kedvellett társatok, ím oda van! -
Szánd te is, árva hazám! Tán ő lett volna, ki néked
Hajdani Kátókat szül vala s Brútusokat!
Ő lett volna talán, eltérült gyermekid a ki
Példájával igazb útra vezérli vala!
Imhol, büszke leányidnak külföldi szokásit
Korcsosodott fiaid mely vetekedve veszik;
A míg lassanként, eleink erkölcsi kiveszvén,
Drága szabadságunk majd temetőre jutand! -
Ó egek! érces egek! mért szánakodásra nem indul
Ennyi csapás után mennykövező kezetek?
Tétova tévelygünk született földünknek ölében,
S mint jövevények, ezer bajra kitéve nyögünk! -
Ah! de hová tévedsz? stb.