Majd a fényes várba térvén,
Ősz királyhoz igy beszéltek:
Oh atyánk! baj ére minket...
Jó testvérünk, jó leányod,
Rengetegbe tévelyedvén,
A dühös vad elragadta,
Mely reátört nagy kegyetlen.
S ősz király, mély bánatában,
Hamvat hinte bús fejére
Veszve, veszve koronája
Legtündöklőbb éke, dísze!
Mert elment a jó leányka
Édes anyját látogatni,
A halottak hajlokába;
S onnan többé vissza nem tér. -