Némán visszanéz Dobozy;
Vérzik a szív keblében:
«Menjünk! menjünk! míg csak lehet!
(Így felel bús mérgében.)
Ölelj meg még szorosabban!
Nem hagylak én tégedet;
Együtt éltünk, - együtt haljunk!
Megmentem én testedet.»
Itt fogát elcsikorítja
S lovát újra megszorítja,
Hanem ez - csak lépve jár,
Mert párája rövid már.