És most vigyázva, óvakodva
A hölgy, kettőzve lépteit,
A titkos ismert csapda utján
Férjének börtönébe nyit...
Némulj el oh lant, mert a képhez,
Melyet most e sötét lak ád,
Midőn a hölgy a férj karába
Kulcsolja forró két karát,
Őt csókba fojtva átszorítja,
Hozzá, reá tapad,
S ajkán a szót kéjben feliszsza
Az ittas indulat;
Mint ébred a férj ámulásból
Valónak édes hajnalára,
Hölgyét, az oly rég elveszettet,
Látván borúlni bús magára,
Ajkára újra csókja szállhat,
S mit már álmában sem hive,
Szemébe nézhet két szemével
S szivén doboghat hű szive -
E képhez színt s hangot találni,
Lehetlennel fogsz szembe szállni.
Vagy szedd egyűvé a tavasznak
Minden virága színeit:
Szegény leendesz színezésben!
Járd össze a menny téreit,
Hozd el a sphaerák zengeményét:
S szót nem lelendsz, édest eléggé,
Kizengni szívök érzeményét.