De ím! vigasztalásnak helyette, híre jár,
«Hogy férje új arával, új frígybe álla már,»
S hogy lánczait könnyebben téphesse szét a kéz:
«Vallását is tagadva; uj hitcserére kész.»
Hol a villám, mely inkább sujthatja mint e hír?
A szív, mely ennyi s ily kínt tovább viselni bír?
A hírre Zsófiának megtörnek térdei;
Szemében jéggé fagynak megáradt könyei,
Keblében elszorúl a sokáig szenvedt szív,
A vég erő lelkében élethalálra vív,
«Isten! te adtad e kínt - kiált - elviselem!
De megbocsásd, alatta ha megtör kebelem!»
S alélva összeroskad mint szárán tört virág;
Megtompult érzékének megszűnik a világ...
Fölötte, mintha szánná, a márvány feszület
Szent irgalom gyanánt áll a szenvedő felett.