Není veden krok můj k Tobě,
Viz tu ruce smírem obě
Spjaté – Žehnej jim, by setbou
Úrodnou Ti byla hrozba
Má! „Mluv, poslechnu Tě ráda!“
Řekla a do dlaně skládá
Bílou skráň, kdy víle prosba
Přes nesmělé rty se chvěla
Tonem tím, jenž z pravdy vážen,
Byl si vědom, v sobě blažen,
Byť i zavržen byl zcela:
„Vrať se, Irmo! – Doba vhodná
Plane. – Buď zas družkou mojí,
Jako druhdy, než se v roji
Myšlenek Ti jiskra hlodná
Vzňala otravujíc blaho
Pověčné! – O, věř, to nebyl
Noci jas, kdy mrak se šklebil
Vzpomínkou, že, co nám draho,
Marníš nevědomá ztráty;
I ta píseň pustá byla,
Bez Tebe že z úst se lila,
O Tebe že bázní spjatý
Prs vln peřej houpala si.“