Pohledl jsem bezděk jeho hůlky směrem.
A hle! kraj tam za ním hustším, hustším šerem
halil se a z vlny počernalých lesů
nad obzor se pjaly různotvárné chmury –
mním, že nebyly to pouhé mračen stvůry:
Zřel jsem obrys hlavy nesmírné a výše
kladivo, po širém nebi protažené,
v ruce obrovské nad hlavou napřažené;
rychle vznášela se do větrné říše
titanská ta postať – vedle druhá – třetí –
a již vichřicí po nebi spousta letí
podob gigantických – roucha z černých mraků
vlají příšernými třásněmi a cípy –
míhají se tvary vzdušných palic, praků,
stíny oštěpů a touly mračné s šípy –
vše to schumeleno temnou, vírnou směsí
valí se jak příšer honba pod nebesy.
A z té mrakavy se rodí na sta zvuků:
Jako svištění střel z nesčíslných luků,
jako šumot valných korouhví, jak hrkot
koles ohromných a koní dusot, frkot,
nadzemský jek, ropot, smích a vřava vzteklá,
jako zlobný sykot nesčíslných hadů,
jak fen sterých štěkot, jak řev šelem pekla.
Kladivo teď duchů třesklo při dopadu
na štít země strašnou, ohlušivou ranou,
že vše zatřáslo se nivou polekanou,
a již rána hřímá za ranou, již třaská
všechno vůkol, duní, skřípá, šumí, praská.