Snad největší to chvíle jeho žití
má přijít nyní. – – Čeká rozechvělý,
a srdce jeho jak by skandovalo
řad jambů jakés roztoužené básně,
tak bije v hrudi, že je slyšet může
pan Choiseul, jenž vedle státi ráčí
a jenž jej volí dneska představiti
jí všemocné, jí velké, nedostupné
markyze Pompadour. V té aleji zde
má spatřiti ji. Listy staré lípy
proráží slunce, včely bzučí v květech,
a vůně tu, a duše rozechvěná
dokořán dveře otvírá a čeká –
kdy může přijít jindy smavé štěstí,
než za krásného dne, jak je ten dnešní?
A srdce bije nedočkavou touhou:
snad přec ten Osud jeho vrtošivý,
jenž nečasem a necestou dal jíti
dnům žití jeho dosud zarputile –
dnes hodlá všecko změnit, dnes mu vsype
na dráhu záři versaillského slunce,
a on teď, Palissot, jí půjde pyšně
zahrnut přízní dvora, dary světa,
obdivem společnosti – v hlavě nesou
se představy ty, sebe sama vidí
jít s povzneseným čelem množstvím lidstva,
mohutná hudba odkudsi hřmí k němu,
a srdce bije takt těm krokům jeho. –