To vše, to vše kdys bylo naše, vždy silný
a volný, ohnivý duch
dny budoucí, světlejší pozdravoval!
Dnes ty, jenž šedých a zastřených očí
truchlivý lesk
i úsměv vždy vzdorný a ironický
jak zašlou památku zanechal’s navždy
v mé duši,
ty, jenž jsi znal závratnou, podivnou hloubku
lidského tvora,
ty, jenž jsi s ním trpěl i sténal i zpíval,
ty ležíš zabit kdes v krvavém blátě
haličských rumišť.