Vzkřikla matka Černohorka:
„Budiž, skálo, požehnána,
květem růží obsypána
za svůj důvtip, za svou radu!
Na orlím se křídle houpat,
hoj, toť kolébavka pravá,
černohorské mládi zdravá!
Ale ještě, moudrá skálo,
jasnou radu dej mi jednu,
by mi mohla křídla narůst,
ať se za svým orlem zvednu,
kdyby umdlel na nebesku,
abych mu je podestlala,
kdyby klesal rázem blesku,
bych s ním klesnouc umírala...“