stěžoval, že na paní si hráš,
poslušnost že jemu odpíráš
a že často povinnosti svoje
zanedbáváš; rci, zda pravda to je?“
„„Bůh mi svědkem, že v tom obvinění
ani slůvka pravdivého není;
všecko pomluva a msta je pouhá!““
„A proč msta?“ ptal účetní se zdlouha.
Dívka mlčky oči k zemi klopí.
Hofmann o krok popošel k ní blíž:
„Že to pomsta dozorce je, díš;
máme-li se domakati stopy,
jež by nás v té věci k cíli vedla,
nutno, abys řekla pravdu celou.“
Plaše dívka k mluvícímu vzhlédla,
nesměle pak, s tváří uzardělou
vyprávěla o včerejším dni,
dozorce jak přitočil se k ní,
jak ji prudce kolem krku chyt’,
dřív než tomu mohla zabránit,
a jak Lenka odbyla ho rázně;
také k tomu přiznala se teď,
jaký se jí zmocnil pocit bázně,
že dostane z práce výpověď.