Já pak – sirý poutník – šeptal „amen“
ke každému heslu – ku modlení,
nad něčím co bylo – ale není...
Na pomníku kalich; sem se vkrádá
v duši nad heslem tím shaslým dávno –
Marně duch nad tajemstvím tím bádá:
Hanobili nám, co bylo slavno,
Čechu usedla si v srdce zráda,
v nemrav zvrátili – co dříve mravno,
plival vlastní matce v líci bledou
jako Kristu, jehož na smrt vedou...
Přešly hrozné doby. Kalné zraky
domnělé mrtvoly oživnuly,
uvedouce vrahy ve rozpaky...
Zlaté sny se obživlému snuly
v nové žití ráno; zřel sic vraky,
trosky dávné slávy zbité v půli:
ohlas slávy z hvězd však stříbrozvukou
písní zněl, hruď plně touhy mukou...