Krásnou hlavu sklonila
markýza truchle, sní a mlčí.
Ké prvé slovo útěchy
dí králi s divu úspěchy,
by do večera přízně jas
tvář jemu zjasnil mračnou?
Buď ona jeho pod stráží,
kdo muž! Zlo mimo leť!
Co pohled-li jemu pak uráží,
on v oči jí zas hleď:
i v tmách, což není záře hvězd?
Však – dnes jen, proč nutkala na odjezd?