Ač slunce leskne se a směje se a hřeje,
přec ňádro stísněné se chladem zimy chvěje,
však věru nebudeš se divit, slunce zlaté,
až okem vševidoucím, plným lásky svaté
do srdce mého shlédneš, abys uvidělo,
jak blažené a pokojné se hořem stmělo!
Když samo za těžkými ukrýváš se mraky,
jak hledají tě teskné, roznícené zraky –
snad ještě mohou tebe postrádati jaří,
však touhou nedočkavou umírají staří!
Zda mohu klidným být, když nebezpečná mračna
se kupí nade mnou a hotují se lačná,
by dcerku moji, hvězdičku mou třpytnou skryly,
jež zbytky poslední mé svěžesti a síly
svou září opřádá, jich od záhuby chrání?
Mám zříci se jí a pak opuštěn tu zbýti
jak noc, když světlo uhasne a v tmy se zřítí,
v šanc vydán smutkům lítostného vzpomínání –
mám osamocen státi jako troska šerá,
jež mizí ve stínech a v mlhách za večera?