Seděl němý, v blahu tonul, ale v očích blesky
svítily mu divé vášně, ňadry chvěly stesky,
jeho pohled hledal její, ruka jen se chvěla,
když se dotkla její ručky, která stříbroskvělá
jak lupínek liliový v středu číší zlatých,
amfor plných ananasů, fíků, kvítím spjatých,
míhala se, lehce jen se plodů dotýkajíc,
jako motýl, v jejích pelu prstíkem si hrajíc.
Sladký druh můj propad’ kouzlu, jež z bytosti ženy
lije se jak z harfy tóny lítnou rozvlněny,
kouzlu, jímž svět, nebe, peklo hynou podmaněny.