Náhle v čelo udeřil se.
„Ach, již vím! Zajisté proto,
ano, ano, proto nechal
Joela tu pán můj ležet,
– že choť jeho...“ Nedomluvil.
Slza jen mu vklouzla v oko,
ale levita ji rychle
setřel opálenou rukou.
Na to zvedl z trávy roucho,
které potřísněno krví
válelo se poblíž mrtvých;
pokryl jím tvář Joelovi,
aby kupec zmírající
ušetřen alespoň zůstal
dotíravých rojů hmyzu...
Pak za pánem sluha pílil
křivolakou cestou lesní.