Náhle z různých těchto čaroznění –
jak ze šumných lesův kosa pění –
píseň proniká teď srdce tklivá.
Takým kouzlem souzvuk její zpívá,
že i tony všech těch bájí živé,
v květoucím jež zbudily se háji,
samy zmlkše písni naslouchají.
Nese vzduchem cit se lásky tklivé
jako slunce paprsk zlatoskvoucí,
nímž se v sadě růže zardívají:
zvolna ve dvě písně ton roztají,
a ve slastné pohře lásky vroucí
sladký dvojzpěv touhou okřídlený
jak holoubkův párek větrem vroubí –
kolébá se, tu zas sladce snoubí,
hned zas různě, toužebně se hledá
a kdes na samotě s žalem sedá.
Bolným tknutím strunou vyvržený
ton žalostný zase větrem bloudí
a jak supem hnaná holubice
aneb v háji dumná kukavice
žaluplnou touhy píseň loudí,
až pak večerem jak kvítko polní
jasnou slzou oku pouvolní. –
Z žalů těch, jež v tichý pláč se ztrácí,
jak když v harfy Aeolovy znění
rázem noční bouře zaburácí,
vášnivá se píseň rozplamení:
těká větrem žalostivé lkání,
k nebi bouří, zas se v propast sklání,
s vášní, bolem v zoufalství se motá,
po pustinách šílenstvím se honí,
v syčící pal žhavé slzy roní,
až pak shlukši všechny vášně boly,
skalnatými zarachotíc smoly
divým výkřikem se rozekotá! –