Teď odnesl ji posléz bludný krok
do lesotemné skalní kotliny,
kde luně žertvy pálila co noc.
A Šárka vystoupila na skálu,
jež v klíně svém chovala čarnou sluj.
Tu zazvučely sloupy podzemní,
jež klenbu sluje nesly od věků,
a nad vrcholky zdřímlých pralesů
vyšlehla bledá zář a z chvějících
se korun stromů vynořila se
posvátná luna v plné slávě své;
jí zašuměly tmavé lesy vstříc,
na temné tváři noci příšerné
zahrálo cos jak úsměv vítací,
a syrá země sladce zavzdychla.
Tu vzpřímila se Šárka vysoko,
přitiskla popelnici k srdci blíž
a ruku druhou k luně pozvednouc
tak oslovila plavou bohyni: