Hod vánoční se slavil v klášteře,
kde svatý Brandan zvolen opatem;
on dlouho zdráhal se, se slzami
své bratry prosil, by tu důstojnost
ne jemu vnucovali, jinému
že lépe slušela by, v pokoře
on žít že chtěl a v stínu, v modlitbě,
vždyť proto odřekl se nároků
na slávu světa, neboť pocházel
on z rodu královského v Erině.
Však marně prosil, oni násilím
jej stanovili přece opatem.
Již tomu rok, a svatým příkladem
on vedl je po dráze ku blahu,
a oni za ním tiše kráčeli
jak svatí magové, již z východu
kdys světlou hvězdou, Bohem rozžatou,
do Betlehema byli vedeni.
Dlel svatý Brandan stále v modlitbách,
za jiné modlil se, a na sebe
si málo zpomínal; však člověkem
přes všechnu svoji svatost přec jen byl,
a proto v hloubi duše klíčilo
mu přání osobní jak tichý květ,
a mnohý vzdech mu se rtů mimoděk
se dral a mísil v jeho pobožnost.
To přání, které tak ho tížilo
a často v šero snů ho vábilo,
to přání jeho bylo: uvidět
svým lidským zrakem onen blahý kraj,
kde člověčenstva kdysi býval ráj,
než ďábel svábil naše rodiče;
to přání bylo, nivy uvidět
ty luzné, jimiž duše blažených
se nesou jako letní oblaka,
to přání bylo v propast nahlednout
na okamžik, a jako letem jen,
kde andělé, jež svrhla bezbožná
a neskrocená pýcha, v plamenech
své žhavé slzy roní v závisti.
To přál si svatý Brandan uvidět,
by takto zrakem lidským obsáhl
ty divy všechny, které stvořil Bůh
buď v lásce k tvorům svým, buď sedaje
na soudný stolec s váhou odměny.