Skončil jednatel a ticho hluboké se
rozhostilo síní v zakletém jak lese,
po drahné až chvíli z radních pánů jeden
zvědavostí svojí k otázce byl sveden,
do kalendářů-li Svatoň také píše.
Záporná mu dána odpověď – a tiše
seděli zas všichni. Posléz v shromáždění
povstal nejmladší a tak se ujal slova:
„Přiznati se musím, že mi jasno není,
v čem že zásluha je vlastně Svatoňova.
Slyšeli jsme tady, že prý knihy píše;
to je hezká věc – a já sám rád si taky
časem něco přečtu, abych usnul spíše;
ale ptám se, prosím, má-li z toho jaký
prospěch naše obec? Nemá! pravím na to.