Bouř divoká se věky hnala
přes vlast, kde čníti měl můj chrám;
že lid té země smělost měl,
zář světla vrhnout ve tvář tmám,
jež člověčenstvo kryly celé,
já ze všech nejtíž odstonala.
Na každý národ země širé
se usmála tvá láska věčná,
a hudba krásy z nekonečna
všem lehla ob čas v struny siré,
všem jednou vzplanul ideál,
a co se hřáli v jeho svitu,
můj národ lidstva na úsvitu
za Evropu na stráži stál.
Když první věnce kolem čela
jsi Calderonu v plesu vinul,
můj národ v sterých ranách hynul;
kde já jsem sílu vzíti měla?
Z té víry, jež mu byla moře
nejkrasších perel písní jeho,
mně zkvetlo símě všeho zlého,
vše neštěstí a všecko hoře.
Můj národ nezažil klid blahý,
žít pouze svému nadšení,
on snahu svou a toužení
o život v zápas změnil záhy.
On první byl, jenž myšlénky
svit nechal šlehnout svojím duchem,
a ve otroctví věku hluchém
přes podvod, lži a domněnky
ku světlu spěchal čilým ruchem.
A v boji oněměla lýra,
já záhy klesla v tuhý spánek,
můj v rum a prach se rozpad’ stánek,
má celá vlast poušť byla čirá.
Já mám jen hloží do vlasů,
to zkrvavené jménem vlasti
líp mohu k jeho nohám klásti
než jiní věnců okrasu.
Já vstala, zázrak to byl divný,
a dřív, než ku oltáři krásy
se mohly zvednout moje řasy,
já jinam musila své hřivny
a ducha svého smělý let
ku jiným cílům obracet.
Já musila hřmít na vrata
těch sterých srdcí odrodilých
a v duších otročením shnilých
dřív budit vonná poupata
té lásky k vlasti, která hoří
bez trestu jinde v srdcích všem,
té lásky, která divy tvoří;
já budit musila dřív lid,
jej učit, jak má ctít svou zem,
jak zas má svým a volným být.
A první velké této snaze
já zasvětila celé žití,
a jestli prosté jen jest kvítí,
jež posud zkvétá na mé dráze,
zaň hanbiti se nemohu.
Vím dobře, ducha smělé síle
že krásnější snad kynou cíle.
Mně zatím jinou úlohu
dal osud, který mému lidu
dal v úděl zápas beze klidu.
Však v tomto boji rajskou mannou,
když všecky síly umdlévají,
mé duši jest, když zrak svůj chýlí,
kde lidstva věčné hvězdy planou:
z nich čerpám nové nadšení
a jistotu, že v prach a trosky
mi přece skane zásvit božský,
jenž poušť mi v eden promění,
že v chrámu svého umění
kdys před vlastními kleknu bohy,
že umění ztracené věno
mi bude kdysi nahrazeno,
co trpěla jsem po věk mnohý,
že změní se mi na bojišti
na hvězdu slávy v době příští,
mé zhaslé slunce vzplane zase!