Křížem krážem každičkou dne dobu
Bořek s Szimkem prošli celý tábor,
sem tam buly naslouchali čtení,
ku zábavě přihlédali davů,
podvečerem při pochodní žáru
na tančící dívali se dívky,
na vojíny, kteří v kostky hráli
na bubnech, na kejklíře a pištce,
kteří o závod tu zápasili
o groš z nejrůznějších konců světa.
Oba bystře napínali zraky,
hledajíce záhadného muže
podle známek, které udal Bořek.
Darmo posud, až tu jednou večer
druha svého Szimko zatáh v taji
za kabátce rukáv a děl tiše:
„Hleď, ten kejklíř právě přistoup k stolu,
vidíš, orličí nos má jak dravec,
jednooký, přes druhé má pásku
černou jako celý jeho oblek,
pozor jen dej, až pozvedne ruku!
Hle, teď pije – vidíš – sčítej rychle
jeho prsty, malíček mu chybí!
Vítězství – my máme svého ptáčka,
teď jen pozor, uklouznout nám nesmí!“
– „Ví Bůh věčný,“ odpovídá Bořek,
„kterak naň se hodí ten můj popis,
úzký klobouk valně pomačkaný
s rudým perem, boty shrnovačky,
můžeš pravdu mít, ba máš ji jistě,
to jest on, ten neznámý, ten lupič
mého synka. Všecko souhlasí tu,
jenom chlapce nezřím... to je divné...
– Ale zato medvěda má, pohleď,
za sebou jej vleče na řetěze
s opicí, jež s ramen jeho skáče
a se pitvoří – těch tenkrát neměl.
Pohleď, bubínku se nyní chytil,
hraje k tanci medvědu, jenž hloupě
skáče sem tam podle taktu hudby,
vidíš zjevně, v bubínek jak bije,
doopravdy, že mu chybí malík?
Ano, on to, pochyby již není!“