Jak opustila duše chladné tělo
– sub nota namátkou zde vedu doklad –
druh Kriton Sokratovi zavřel ústa
a víčka zatlačil, by výraz mírný
pláč klamal živoucích jen zdáním spánku,
ač dříve obolos mu vložil do úst,
mzdu Charonovi přes Acheron tmavý.
Než vypil bolehlavu smrtnou číši,
sám Sokrates se umyl před svou cestou,
by ženám práce ulevil, jež jinde
i oleji své mrtvé natíraly.
Šat bílý barvou smutku objal údy;
pak na lůžku – je stlaly listy révy –
byl mrtvý vystaven, by nohy z domu
se chystaly jak na odchodu odtud,
kde stála na prahu vždy s vodou svatou
amfora hlíněná: kdo kráčí z domu,
z ní očistil se k styku se živými.
Kol věnce květin. Paprslek však slunce
již bledého se neměl tknouti čela –
tož před východem dne se děje pohřeb.
Jdou muži napřed, za nosítky ženy.
Zvuk fléten kvílivý a nářek plačic
krok smutných přátel přehlušuje divě,
ba ženy rvou i vlasy, tlukou v prsy,
ač zákon Solonův již dávno káral
vše hrubé hoře výbuchy, ač marně.
Dí Platon později: Kde komu kázat,
by tuto hlaholil, tam pláč jen mlknul?
Vždyť dojmů srdce neovládá obec.
Řád veřejný dbej leda toho, ulic
by chodu nerušil žal soukromý a vřava.
Pěl dojemně už nestranný vždy Homer,
to srdce prostorné jak volné moře,
jež vichry nechává i jemné vánky
hlaď klidnou čeřiti, tůň ze dna bouřit: