Když u piana častokrát jsem stával
a v dívky sličný obraz zraky zahloubával,
tu bylo mi jak ptáku lehounce,
a když svou kučeravou hlavu od not zvedla
a snivým okem vlídně na mne hledla,
já mněl, že blaho mé je bez konce.
Já písař ubohý v své lásce vroucí
jsem zámky sobě stavěl vzdušné, zlatoskvoucí.