K té pyšné růži, o níž pověsť děla,
žeť rozmarná a zlá a bez citu,
se Šimonova vznesla mysl smělá,
k ní zdvihl zrak svůj v čarném zákmitu,
v svá jal ji pouta pohlednutím jedním,
tím líbezným a ohnivým svým zorem,
on stařec již a ona dítě skorem –
Jak dál mu bude – jako tam těm před ním?...