Vítek jako ptáček ve kleci
dlouho ve slamníku ležel na peci.
Až tu jednou odpoledne v neděli,
když otec s matkou u svačiny seděli,
přijde dětí z obce plné stádo,
a tu huláká a čtveračí se rádo.
Čtyři kluci, vzory pravých uličníků,
vylezli též na pec u velikém křiku,
a tu jeden, štěstí ještě že byl bos,
byl by Vítkovi ušlápnul nos.
Tu ve Vítku vztek se zňal,
zhurta tedy zpod slamníku vstal
a hřměl: „Kluci! věřte, že bych na vás vzal hned klest neb handru,
kdybych nebyl jen na vandru!“