Já vzdychl jen a nechtěl myslit dál...
Po měsících, máj opět k zemi kles,
my ve spanilé noci měsíčné
jsme přes most šli. Jak bájná pohádka
po obou březích Praha rozseta,
sta světel na Letné a sta jich v řece
se zhlíželo a hrálo v odlesku,
a řeka šuměla jak stará báj,
a věže, dómy, řada budov kol
jak vzdušné sny se v hvězdách ztrácely:
Tu staroměstská věž jak minulost
před námi stála. Tiše pravil druh:
„Na této straně, jak jdem po mostě,
šest viselo hlav v koších železných
v plen ptákům nebes. Dlouho černá krev
s nich dolů stékala a vítr hrál
si s jejich vlasem, žloutly, sbělely,
a příšerně dál cenily se v hloub
nad chodců davy. Zde jich bylo šest,
na druhé opět šest – a jaké hlavy!
Tu Kaplíř, Budovec a Jesenský,
tam jiní zas. – Dost možná, chybili,
však viseli zde dlouho. Lze tu věž
nám vyrvat z mysle jak to náměstí?“ –