Ej, což nám tváře jasné blahý úsměv žehá,
slz proudy po chvíli by zbledlou lící kanuly,
což mělní srdce láskou toužných citů něha
a mstivým hněvem tuhnou v kámen strnulý,
což hlava odbojná si skalným vzdorem pýchá,
by zase do prachu ji klála služná pokora,
s rtů chvějných důvěřivě vroucná modlitbička dýchá
a vany křídel andělských až k nebi spěší,
týmž retem sveřepá hned kletba hřeší,
až povoluje pevná pekel závora...
Hned v oblak letíme, hned do propastných strží,
hruď vlaží zdroj hned bolné lítosti,
hned vášeň plamenná ji v jícen sopky trží,
kde hrůzy mráz ji pálí do kostí,
od ledů pÓlu letíme hned do Sahary,
zpět ku Edenu branám zavřeným,
a od Sinaie hřmící k roklím Josafatu,
kde hrob jest mostem k vrátním Empyrea.
Co změn tu vře a srdcem zmítá,
mžik oka jak okamžik čítá,
co člověk i jásá i pláče –
žel Bohu, žeť nejináče....