Hloub zahřměla tak jásající slastí,
až otřásly se břehy od základu;
co stálo hor kol kolem na oblasti,
ty ozvěnou si houkly do souladu,
i zpěněná jak zapěla to řeka,
k níž hledí troska Obodského hradu,
zní útrobou hned Obodské to hoře,
až ohlas ohlasu se v slujích leká;
jak šumot perutí, jak dusot oře
tam jeskyní to hlučí ve prostoře,
hned mezi stěnami to skokem těká,
mam divoký to v šerých klenbách tropí,
až zvoní otřasem jich krápníkové stropy,
a tisíc ozvěn šepce: Moře! Moře!
Tu mrtvých skal se tajný život chopí,
a náhle vzrušen ve snách Crnoj Ivo
svou trhne pravicí, z níž třaskem padne kopí.