A on jen řek: – (to nebyl jako on,
a oči těkaly mu sem a tam
a nemohly se dívat v důvěře
v ten její dívčí, otevřený zrak –
však hanbou ne, neb on tu stál, jak žil
a co měl v tváři, měl v svém srdci též –
leč stál tu, jako nepevnosti pln
je ten, kdo v srdci slova cítí trn,
jež vzpírá se tak drsně na rty jít,
neb ví, že jistě zraní do krve
a nechce tak; – však přec to musí být) –
a řek’: „Má Anno, musím jíti v dál,
jít daleko a musím jíti hned,
neb žehne mne jak uhlí řežavé
ta půda zde a nelze podívat
se nikomu mi z lidí do očí,
ač vím, že mohu vrátit jejich hled
a z duše čisté, Anno! – leč, jdu v dál
a vrátím se, já k tobě vrátím se
a k nim se vrátím, Anno, abych pak
jim teprv vrátil jejich drsný hled
a tobě pohled tvůj“ – a jeho hlas
se zdusil v slzách – Ona stála jen,