Zatím Fana chystá před odchodem
Snídaní pro chotě svého Jirku.
A když v rozmlouvání posnídáno,
Dala dobrý sýr a bílý chléb mu,
A pak tak se jala domlouvati:
„Milý choti! dlouhou budeš cestu
Konať musíť k sestře za Moravu:
Protož jsem ti uchystala právě
Do kabely dobrý sýr a chleba, 25)
V nádobu pak dobrého ti vína,
V nádobu tu z cínu k posilnění.
Vidíš, choti milý! v tento koflík
Nalíť můžeš z nádoby co libo...."
Zamlčela se pak na to Fana,
A pozbledla jako růžový mrak,
Když se na noc chystá bouře litá;
Zachvěla se jako svída větrem,
Div že závrať mozkem krouživši ji
Na zem bílou pádem neuvrhla.
Vzala koflík a nádobu z cínu,
Pověsila na bok choti svému,
Pak jej jako z lásky objímala
Líbajíc jej v snědé jeho tváře.
Jirka však převroucně choť svou objal,
A nejedno sladké políbení
V její líce bledé vřele vtiskl.
Když se takto rozžehnal s svou chotí,
Sešel volným krokem dolů ve dvůr,
Vyved’ koně na dvůr umetený,
Zalichotil na krk vranníkovi,
Jenž jej dřív nosíval ku milence.
A když koník mocným hlasem zaržál,
Dlouhou hřívou vesele si potřás’,
A zahrabal rychloletnou nohou,
A se vzepjal v svěží rozbujnosti:
Vsedl naň choť Jirka jedním skokem,
A odjížděl rozveselen z dvoru.
Tu mu vstříc šel se svým koněm Josa
A na cestu pozdravil jej takto:
„Žehnej Bůh tvé dílo, rodný bratře,
By’s ujednal mír té sestře drahé,
Vdané za Janka tam na Chotěcku!
Vzdej jí srdečné mé pozdravení,
Že jí štěstí a mír odkazuji.
Avšak dříve, než z bílého dvoru
Vyjedeš, to z oteckého dvoru:
Sobě a svým na zdraví popijme, 26)
Na zdraví dle dědův našich zvyku!"
Na to rodný odvětil mu bratr:
„„Pravdu mluvíš, rodný bratře Joso!
Starých zvykův svato jesti šetřiť,
Když se jedná vespol po přátelsku.
Nuž popijme na zdraví srdečně,
Na zdraví a na zdar mého děcka,
Na lásku mé choti, tebe bratra,
Bych zas všecko, jako dříve bylo,
Při návratu dostih’ ve pořádku.
Zde mi dala choť má vína dosti
Do nádoby z cínu k posilnění
Na tu dlouhou cestu k rodné sestře...““
Takto mluvil Jirka k svému bratru,
A pak nalil přívětivě vína
Bratru až na pokraj plný koflík,
A upřimnou jemu podal rukou.
Josa pojal koflík naplněný,
Když byl bratr jeho Jirka popil,
A vyprázdnil jedním douškem koflík.
Než tu strašný vzkřik byl z dvoru slyšán,
Jak když někdo uleknutím strne.
Obrátí se rychlo Jirka koněm
Vydivený na těle se třesa:
„Bratře!“ zvolá; „toť je hlas mé choti,
Choti mé to vzkřik je ulekaný,
Totě kvil, jak ze smrtelné by mdloby?!
Snad by choť mou nebyl někdo uřkl,
Z nenávisti uřkl aneb z hněvu? 27)
Či jí, Bůh to zachraň! černý havran
V okno zaseď nehodu jí věště, 28)
Že zlekaná vzkřikem ulehčila
Ouzkosti své blízkým před neštěstím?
Nuže pospěšme jí ku pomoci!
Avšak pomoz, bratře rodný, s koně;
Hlava jaksi začíná se točiť,
Jak by mozek smrtí poraněný.
Přes oči mně mraky přeletají,
Jiskry trčí ze tmy proti zoru,
Vše se děje jak by v omdlévání!
Pomoz bratře, pomoz honem s koně!“...
„„Pro Bůh věčný!““ volá bratr Josa,
„„Ty se chvěješ osykou šumící!
I hned slezi s koně, milý bratře,
A pohov si na rameně mojím!...““
Jirka těžko skočiv se třmene,
O Josefa bratra se podpírá.
Ve světnici dvé těch bratrův spěje,
Aby přišli ku pomoci Faně,
Choti drahé a švegruši milé.