Z útulné světnice
jsme vyšli v širý svět
a v boji, lopotě
po drsné cestě jdem’
za pravdy svítáním neb lichým přeludem;
však leckdy třenice
tam otáčí se zpět,
kde v modré výsotě
jak vidma oblačná
nám kynou z daleka tvá sídla zázračná.
Tou cestou života,
kde v znoji pílíme
neb tápem’ pochyb tmou,
po tobě tesknota
nás jímá, chýlíme
v klín báje hlavu mdlou,
by aspoň na krátko
tvůj vonný, svěží dech nás ovál, pohádko!