Ve starodávné usedla si židli
a v ručkách jejich papír zašuměl. –
Ač údy hrůzou pomalu mu stydly,
zved Prokop hlavu, všechno vidět chtěl.
Teď zpozoroval teprv knížku malou
na stole ležet. – S pílí neskonalou
nepohnouc brvou děvčátko v ní četlo – –
Těm jasným očkám stačí luny světlo!