nový vězeň k druhu přistoupil...
„Ano, paprsky nám byla stlána,
o něž, Dimitriji, vrah nás oloupil!“
Padl spánek se spáčových zraků:
hledí kolem, vzkřikne poděšen –
v hroznějším se nikdy žalář mraku
vězni nezdál z mříží těch a stěn...
Však již náruč ohnivě ho svírá,
že ni vzdechu nelze pronésti;
srdce pukající, neumírá,
ale stená v divé bolesti:
„Bulharsko mé, Bulharsko mé chudé,
kdy tvůj národ paže povznese,
věčně Stambul krev tvá kropiť bude,
nikdy pout svých Bulhar nestřese?
Kdy se vrah tvůj bíti bude v líce,
z vilných skrání vlas kdy bude rvát,
kdy se kříž náš zastkví z půlměsíce,
kříž náš zhanobený tolikrát? – –
Když tě vydal fanariot spiklý,
Dimitriji, v ruce tyranů,
když tě v poutech ztupeného vlíkli
s rouháním a láním v Tersanu,
tehdy hory urvaly mne tobě,
tehdy mřel jsem po tvé náruči:
nuže, mám ji, s tebou hynu v hrobě,
nechať výstřel tedy zahučí!“ –