A žen svých na ňadrech když umdlen odpočíval
a sytý polibky otáčel drahokamem,
zřel mrzké sobectví, jak šperk a mince čítá;
jak ústa, tahy lhou i oči, v něž se díval,
jak všecka krása žen jen byla skvostným rámem
na děsném obraze, kde hadů změť se splítá,
jak vraždy schopna jest dlaň k objímání hbitá:
Tu hořkost rozlila se duší jeho celou,
až prsten rozhorlen v tůň moře hodil ztmělou,
zdáním se spokojiv; byl mudrcem v té době.