„Což kdyby jeden prch’? Snad – možná!
Pak jistě v spolku s ním byl ďas,
co platna modlitba má zbožná,
v níž jsem se jako třtina třás’?
Což kdyby jeden stajen v stínu
se vrhl s dýkou ze zadu
na šíj mou? – Inu, Hospodinu
jak libo – v malou náhradu
neklidu mého dal mi klid
a ještě zbyl mi zbožný cit...
jen spěte – všem se odvděčím...“
A v ruce kahan komíhavý,
spěl chodbou, prozkoumal kout tmavý.
„Jdu – ať se plně přesvědčím!“