Sám v pozdní noci sedím v jizbě chudé
do těžkých zabrán snů, jež hlavu tíží,
jak vězeň v žaláři, když v záři rudé
se slunce do starých mu opře mříží,
a přeludem se vzdušným snové plíží.
Ve krbu oheň rozhučile praská,
chvílemi jiskra vlítne na podlahu,
a v čele chmurná zrodila se vráska,
již vryla myšlénka o lidském blahu,
jež rovno ptactvu v přeletavém tahu.