Tak po zákonu odvěkém
se kdysi hrstkou prachu stane,
co jednou bylo člověkem –
a země rodit nepřestane
dál nové lidi. Přijdou jiní
a zrodí se a budou nyní,
čím tys byl prve. Nad tvou hlavou
dál budou dnešní slunce vidět
a milovat se láskou žhavou,
i krutým záštím nenávidět –
ty budeš spát... Snad jaro nové
kdys lidstvu vzejde, šťastní dnové,
o kterých věky marně sní,
kdy po okruhu světa širém
s národem národ bude spojen
jen láskou, bratrstvím a mírem –
snad lítice vražedných vojen
pohubí národy, a s ní
se hrůza světem rozběsní –
ty budeš spát... A zajdou kdysi
i ti, kdo časem vzpomněli si
snad na tebe – – tak zlehýnka
i poslední ta vzpomínka
na tebe zmizí, jako když
ti za večera kolem čela
kdys drobná muška zazvučela
a dál se neozvala již.
Památka na tebe, i co z ní
zůstalo ještě, celá ta
tvá lidská odyssea dozní
a zajde, v prázdno odváta.