Jednou, než jsme po obědě vydatném se rozešli,
s místa paní radová vstavší jala takto se řečnit:
„Návrh snad skromný učinit dovolíte mi, páni!
Jak voda čas plyne rychle a dřív snad, než nadějem’ se,
pryč bude léto a podzimní bude foukati vítr;
mám proto za vhodné, abychom, než v dál se rozejdem’,
výlet ještě jeden podnikli do „Čížkova borku“,
v němž za krokem každým hřibu hlávka na nás z mechu kouká.
Vím, asi proč se vy, páni, tak usmíváte šibalsky,
dobře umím vám ve zraku čísti; ujišťuji vás však,
nikdo že tam nepocítí nouze, neboť bude dobře
tam žaludek lačný ukojen, jako hrdlo vypráhlé.
Svěřte se jen bez bázně naší cele ochraně ženské;
Mart čtverolístek tento: paní Suková, dcery obě,
má pak též osobička – nedá již vám zahynouti.
Ještě jenom váš souhlas, páni, nyní očekávám,
hned pak račte si vybrati den, kdy pořádati výlet.“