A Pia byla jako zmámena,
duch její kalil se a horečka
jí mozek zžírala a pila krev,
a stínem byla pouhým, krásná však
jak světice i v nových mukách těch.
Dvě černá slunce, zraky planuly
jí pod bělostí čela průhlednou,
a temné vlasy, dlouze plynoucí,
jak v roucho halily ji smutečné...
Žal velký změnil tichý její hlas
v zvuk kovový, v němž sladkosť zůstala
ta jeho původní, a v bezsenných
a smutných nocech Pia sýlala
své žaloby nad mládím zničeným,
nad krutě zkrváceným lásky snem
v poušť Maremmy, a v chatkách chudobných
po pláni roztroušených, v bařinách,
lid bídný, život trapný trávící,
své vlastní zapomínal bolesti,
a plakal s ní, a ve dne hledaly
zjev její tklivý ženy u okna
a vztahovaly ruce vzhůru k ní
jak k světici, aby jim žehnala...