A hovořili tam a sem,
a slovo slova honí,
niť přervána, hned s pospěchem
níž přadlena se kloní,
s ní hledá konce také hoch –
jeť škoda každé pídě –
leč nástavku se nedomoh’ –
jak pomoci té bídě?
„Viňte se hbitě,
hebounké nitě,
na outlou cívku,
pro chudou dívku!“