– K tomuto zámku, z jehož vysokých
a krásně zakřivených oken teď
jakési světlo šlehá, zlověstné,
se pustil jednou letec odvážný,
tak odvážný, že dosud nepředčil
ho letec žádný, znalť své umění
jak nikdo v světě, létal jako pták;
do oněch oblak zářně svítících
se tedy pustil s dvouplošníkem svým
a přistál v oné zlaté rovině,
jíž cesta, lemovaná palmami,
až k samé hoře jde... A letec šel
od místa, kde své nechal letadlo,
svítící cestou, palem alejí,
a s hory safírné, kde zámek čněl,
sem k němu vítr časem zanášel
vír tónů žhavých, tónů opojných,
že za nimi šel jako v hypnose,
až přišel k bráně, prošel nádvoří,
dlážděné celé horským křišťálem
a po schodišti, záře měsíčné,
do síně vstoupil, která svítila
jak modré nebe, celá z tyrkysů,
pak do druhé, jež plála zeleně
jak jeden velký smaragd broušený,
pak do třetí... a každá nová síň
jinými drahokamy zdobena,
až vkročil do sedmé, tak vysoké
a tajemné jak lodě kathedrál,
jež celá plála rudým přísvitem,
neb všechny stěny, všechny pilíře
z rubínů byly, pouze dlaždice,
stříbrné, leskly se jak zrcadla...