Stařeček vzdychl, a y hodinu milosrdenství
Proklev se rozpustil v pláč, až zvířata dravá
Splakala s ním, až skaliny vzdychaly s otcem.
Vyjeviv stromům, tklivým vyjeviv horám
Bolesti své klekl, poprosyl Boha y svaté,
Světice Boží, s nebeby sstoupili na svět,
Zdrtili neřesti hrad. Bůh obrana naše!
Ztiš se, ó nevino mdlá! Bůh divochy zmaří.
Hořekováním svým kraj poděsyl celý.
Dítky ho slyšíc střely se spouštěly k němu,
Volaly v poušť: Pojď, raduj se s dítkami, otče!
Otec je živ, král panuje v Jeruzalémě.
Diviš pohleděl k ním, padl, bolesti zmocy
Nemoha; synkové k němu; ach! ztísněné srdce
Pukalo starcy, a žíly se třásly, a hlava
Běhala kolem, a z ust slov nejsa s to proudů
Vyhnati, vycedil slz. Smrt! zvolalo usto,
Sevřené hrůzou; duch mdlel, klesalo tělo.
Dítky se lekly, a živ, náš otec je živ, a
Kraluje, buď y ty živ, y ty v Jeruzalémě
S dítkami kaž! Kmet ze sna se strhl, a ó Bože!
Bože! co děje se s námi? co neviny vyřkly?
Sstoupillis na zemi sám, čili anděla vyslal?
Děti mé zlaté! snad sen, snad to podvodu pěny
Zmámily vás! král – možnéli, člověkby zlý se
Člověkem stal? Kat, dušinky drahé! ó Bože!
Jistě že kat zde s pochopy ouklady strojí.
Prchněte! skrýte se v les! ach! přeběda! po všem
Veta, již jest tu muž. Ha! člověče! patř, jak
Zjevuje obraz se Boží v rozkvetajícý
Neviny kráse; ty tvářby jsy ozdoby božské
Zmařiti chtěl? Meč rozhodni, pravota, čili
Dravost vladařit má? Řekl k boji se stavě.
Vévoda utišil muže, a vyložil divy.
S ouzkostí v radosti proud vrhl stařec se vděčný,
Hrdinu líbal, a dítkám pohladil tváře,
K odchodu nutil. Již jdou, jsou v Jeruzalémě.
Otec své rozmilé vidí, stiskuje k srdcy,
Pláče, a v moři se lásky a rozkoše topí.