– – – všecko již jasní se znenáhla,
neznámá svitání bílá,
jež kdysi stopila beztaktně nádherné zahrady i vašich mozků,
vstávají, velebně rostouce v potopu zvolna.
Bělounké, nezvěstné mlhy neproniknutelné
plní mou hlavu usláblou strachem –
představy zlekaně bloudí již nesřetězeny,
s rukama bojácně vytrčenýma,
v zmateném šepotu utíkajících slepců,
jež nechala pomocná ruka v kritické chvíli
na prostřed cesty, by sama ve strachu prchla...
A mlhou se plíží již veliký stín a zasmušilý,
tím loudavým, lhostejným krokem,
jak po cestách předků mých kráčel...
Otcové hříchů mých!
Matky mých ctností!