Proč déle plakať, déle lkáti, 
Když zhynul na vždy žití ráj?!
Ten plamenný vzdech nemůž’ dáti
Víc nazpět sladkou srdci báj!
Byť ono bolem zprachnivělo,
Minulé štěstí nevzkvěte:
Dřív zumdlené a choré tělo
Se ztráví v divém zánětě.
Zanikni, slzo, v vlhkém oku,
Ty citův vroucích zrádkyně!
Ty sprahnouť musí v bolném boku,
Až všecek žár z nich vyhyne.
Pak v temné, hlubé víry Léthe
Pohltí sladkou minulosť;
Pak v srdci více nevykvěte
Ni upomínky šálivosť.
A tak se budu žitím bráti
Ve srdci mrtev, necitný,
Jejž nic nedojme, nezachvátí,
Byť obraz sebe zásvitný.
A takým štítem v ozbrojení
Snad paměti se pozbavím;
A v dumném všeho zapomnění
I trýzeň z srdce vypravím!