Tak život miloval, či smrti nedbal
mnich Simonetto? Bez hněvu a trudu
jde dělně životem a mimo hroby;
strast bědných mění v spolnou tichou radost.
Mdlá smrt až hladným žebrákem pak tají
svou podobu a do fortny se belhá –
ne k úleku, smrt k soucitu hni starcem.
Svůj chléb jí posílá ven Simonetto,
k ní nejde však a za dveřmi jen slouchá.
Smrt chudák odchází a vzdychá smutně:
„Sám s sebou neměl věk svůj slitování
mnich v pokání. Žal cizí skutkem mírně,
jde díkům z cesty, bez úhony světa;
co se mnou měl by soustrast? Půjdu jinam,
kde kvasí hřích“ – – V tom Simonetto prudce
jí ruce podává, ji svírá do objetí:
„Mám soustrast, soustrast mám! Jdu bez hněvu a trudu,
tvůj soucitný jen pocel míru prosím.“
A vděčně dechnul potichu: „Laudate“ –