Kouzelná sílo ty mládí! Pohneš
ustaranou myslí teskně.
Někdy to cítívám rovněž,
třeba že úkol můj tak je cizí:
lituji mládí, lapám jeho
vůni divokou, kořenitou,
hřeji se blízko jeho výhně.
Ale to světlo ke mně dochází
pozdravem zimních, vodorovných
paprsků, jejichž teplem tknuto
jíní ve své nehybnosti
rozlévá se do kalné slzy.
Slýchám echa jen, echa, vím to;
silnější ovšem nad echa hlas je,
síla slova nad chabost ozvěn,
ovšem: síla nad chabost kleslou.
Potlačit chabost v posled je všecko.
Ale co platno! Mladost já neznám.
Nuž a kam kráčíš, líbezná Pupavo?