Hukot dálný ozýval se, v chrámu světla hasla,
hukot rostl jako bouře, a juž zem se třásla.
Lot mou ruku chytil v bázni, řka: Tys pravdu věštil!
Však v tom síry, ohně, jisker lijavec juž deštil,
a já slyšel sochy bohů zaduněti v pádu,
a já slyšel hukot děsný jako vodopádů,
lidí nářek, lkání, kletby, sykot v živlů svádu!