Národ, jenž cizí velikány ctí,
hoden, by u cizích i v úctě byl. –
Nechť fenohubých štváčů podlý vřesk
věčně se snaží pouta přetrhati,
jež národy na sebe poutají –
posvátná svobody předc idea,
touha po osvětě a láska k umění
jim v mrzkou zášť zahořet nedají.
Kdo za svobody spěje praporem,
jiného dohoniv, neptá se ho,
zda Čech, zda Vlach, zda Frank neb Angličan –
leč bratrsky jej k srdci přivinuv
s ním ruku v ruce bude dál se hnáti.
Kdo v chrámu osvěty neb umění
poklekne k jiným v svatém zanícení –
jak by je znal již z lůna matčina,
s nimi, za ně se budu modliti.
Tu není zášti, není cizoty,
kdy v davu zbožných tichý zazní šept:
hle, vizte Bryta velikána tam!
ohlédne se i Čech i Frank i Vlach
a v srdci svém mu zbožnou úctu vzdá.
Ten, jehož dnes s horoucím nadšením
v třistaleté světíme paměti,
dřív nežli ostatní cizí nám svět,
zpomněl si na nás v dálné cizině.
On nesmrtelným perem svým i nás
v čarovný vepsal kruh svých arciděl.
On neznaje ni země, řeči, mravu,
předc více pravdy pověděl v své báji
než mnohý z těch, kteří nás lépe znají.
Já Perdita jsem ze „zimní pohádky“;
tož dítko k cizím břehům vyvržené,
anť uzavřen mi otce mého dům.
Zdaž chápete tu pravdu skrytou v báj?
Dítko ku cizím břehům vyvržené,
toť aj perdita ars bohemica,
jíž otčina prv byla uzavřena,
jež na cizích pak ňadrech odkojena
po cizinách hledala byt i chleb.
Perdita ars bohemica, toť dítko,
jež pod cizím když sluncem dospělo,
zas vrátilo se nazpět k domovu
a lásku tam a přízeň nalezá.
Nekalmež však posvátnou tuto chvíli
trpkým na doby smutné zpomínáním.
Již doma jest Perdita ztracená
a otec, rod její se k ní zas zná.
Již nebude jí světem putovat
a z rukou cizích chléb a přízeň brát.