Jest mrtev, mrtev jest náš milý Antonino!
Až mraky chudiny se u paláce kupí
a zde lká žehnání, běd obava, pláč hlasný.
V před razí cestu stráže koncem halaparten,
kde brána tmavá zeje dokořán. V ní stojí
můj Ermolao, slzy chudou kutnou stírá,
ač proudí stále z věrných očí volný příval,
však ústa na zámek vstříc dotazům jsou davu.
Mním, před smrtí as páně volnou mluvou chybil!
Snad nářkem bolestným, snad otázkou jen trapnou
sny jeho nebeské, klid odchodu mu kalil,
že velela mu silentium ústa mroucí...
Jak zástupy se tísní před úřadem stranou,
zřím: Ermolao v rukou hlíněnou má misku
a s uzdou vedle něho stojí šedý osel –
svou sirobu snad chápe, moudrou kloně hlavu.
Mně kvapně naproti jde bratr Ermolao
a úzdu osla tiskne do ruky mi chvatně
i misku hlíněnou, z níž biskup chudě jídal –
Já studem ruku zpět – máš na dlažbě hrst střepů!
Mnich žalostivě hledí na památku drahou
a vyčítavě po mně; ale ústa – němá.
„Jdu jménem obce slavné, kancléř republiky –“
a vznáším sigillum, co halaparten dopad
hřmí třeskem dlažbou ulice. Mnich u vrat – socha.
Prst jeden na ústech, tři jako ku přísaze,
co v očích zarudlých vrou bohaté mu slzy.
Jen stěží jménem obce uvolním mu jazyk
a pouta mlčení mu na dvě sejmu věty.
Tu plačky on mi tiskne úzdu osla v ruku:
„Zbyl osel jen a vám, můj pane, na památku,
neb vaší nedbou nevděčnou jsou z misky střepy.
Jsem poctivec. Jest příkaz: Nepožádáš vola
ni osla – –“ A zas pláč. Ni pohled škodolibý – –