Zda víš, kterak jsme hádali se jednou
tak do opravdy, jak dvě malé děti,
zda věřit lze na hor a lesů víly,
jež člověka v objetí chladné loudí,
na skřítky hor, jenž ve polední chvíli
v červených pláštích po skaliskách bloudí.
Tys věřila tak, jako dítě věří –
A druhého dne, když pod lípou dutou,
na mýtině, kol níž se bory šeří,
mdlý lovec usedl jsem v trávu žlutou
a v zamyšlení zrakem utkvěl v zemi:
tu zašumělo cosi haluzemi
tak tajuplně... a v té písni lesa
dvě ramena se kol mé šije točí,
na vlny ňader hlava moje klesá,
mé oko zírá v nebe tvojich očí...
Ó sladká vílo! Ty jsi v usmívání
mne tiskla v náruč v divém objímání,
mé udivené rty jsi zamkla svými,
a jenom stará lípa v sny nám hrála...
Jak dávno tomu! Posud v duši zní mi
tvůj sladký hlas, v němž duše tvá se smála,
pln kouzla těchy, lahody a vnady:
„Zda nyní, drahý, věříš na dryady?“