Kníže Mal však nebyl posud mrtev,
slova Olgy vzbudila jej k žití.
Vražda letěla teď k jeho městu,
dechem posledním teď bylo nutno
zachránit hrad slavný jeho otců.
Nedaleko bloudil kůň po stepi,
který ušel vítězící seči,
chytil Mal je za plynoucí hřívu,
druhou ruku přitisk’ silně k ráně,
která žití vychrlit mu chtěla
s černým proudem lijící se krve;
sed’ mu na hřbet, poháněl jej hlasem.
Krytou stezkou, vlekoucí se lesem,
letěl větrem k hradbám korostěnským.
Sběhl lid se, hrůza jala srdce.
Sledním dechem Mal jim vypověděl
zradu Olgy, nesmírnou tu vraždu,
kterou zahynuli jeho reci.
Domluvil a vyletěla duše
bílým hrdlem k blednoucím juž hvězdám.
Zazněl pláč a truchlý, dlouhý nářek.
S rykem zavřely se města brány,
zbraně chopil všechen lid se věrný,
přísahaje brániti se chrabře.
Přísaha ta létla hromem k nebi,
první voj když Olžin objevil se,
temně rýsuje se na obloze
při zaplání rudé zory ranní.