Silnice bílá
neošálila.
Silnice bílá vede ještě v dáli;
přes svěží lučinu, přes pole zmoklé,
přes lesy dumavé, se šípky rokle
kráčím; ne, cesta mne neošálí.
Uvidím hory, uvidím moře,
uvidím tolik obrazů.
Co po vichru mi a po mrazu?
Větší mám hoře.
Co dnů viděl jsem v krátku!
Co továrních budov, co kasáren, letohrádků!
Domy nižší a vyšší,
hlučnější, tišší,
nádherné, chudé.
Tisíce domů viděl jsem na cestě všude.
Tisíce domů uvidím denně ještě.
Některý dům je jako dlaň,
a přece důvěrně kyne.
Křehký a slabý
vábí,
nepřátelsky zírají jiné,
hrozivé jako zbraň.
Hovoří některé s nebem,
jiné se k zemi tulí.
Usmívají se ony, jdu-li,
zří tyto s posměšným šklebem.
A jiné domy jsou jako vězení,
oken jejich straší dlouhá řada.
Stín jejich na mne padá,
stín provází mne zelení.
A domy stojí chmurné, nemluvíce:
jak chorobinec jsou a nemocnice.
Některé domy podezřelé jsou,
rychle je lid míjí.
Některé domy mnoho kryjí
a nic mi neřeknou.
Některé domy jsou jako matka
a jiné maceše jsou rovny.
V úsměvnou zahradu vedou někdy vábná vrátka,
a za nimi je smutek nevýslovný.
Některé domy jsou jako past,
neradno za kliku brát.
Kdo je viděl jedenkrát
dlouho se bude třást – –
Na všecky domy hledím, i každý něco zvláštního má.
Ale ve vší změně
jedno cítím denně:
Nejsem v žádném z nich doma.