Zlatý pel na svěžím listí,
oheň ve kalichu kvítí,
hvězdy v temnu jasněj’ svítí,
jisker roj – hle tam se čistí
jedna – klesá s nebe dolů –.
Vlnky v řece šplounající,
jak by nymfy hrály spolu,
líbaly s v chladnou líci –
Na vlnách se mihotají
drobnější jiskérky vezdy,
jakby v neznámé té taji
hlubin vodních hasly hvězdy.
Tichá hudba zdá se vzduchem
jarním, teplým, vonným, vlahým
vznášet tajůplným ruchem
k dvěma srdcím, láskou blahým.
Daleko tam za vodami,
daleko tam z modra lesů,
rozlehlými rovinami
vzdech se nese touhy plesů:
vyšel měsíc, plný, jasný,
nad lesem tam na obzoru
který kryje temnou horu –
zároveň jak souzvuk hlasný,
z vonné střemchy temna háje
jako zvonků stříbrozvuky
slavičí zazněly tluky.
Divě spanilá to píseň,
jakby pěvec neviděný
vyzpívat chtěl všechnu tíseň,
všechnu lásku, všechny steny
čarovného kolem kraje,
nevýslovná kouzla máje
lásky, mládí, zahynutí –
žalosť neodvratna skonu
tvorstva kolem veškerého
země – všehomíra – všeho –
miliony bajných tonů.