Ó širá stepi, kterou věncem
objímá obzor dokola,
teď, když je podzim tvojím žencem,
kdy listí rudne, plápolá,
a v chůzi šustí svadlá tráva,
co z duše mojí vyvolává
to hlubé tvoje mlčení!
Jsem dítě zase, po tvé nivě
se honím, ryju v hřebce hřívě
a slyším větru kvílení,
jak shýbá štíhlé, velkolepé
našeho dvora topoly
a divě s nimi zápolí,
jak mnohá větev v okna klepe,
kdy chůva po večeři naší
nám říkávala: „Děti, straší!“