Poznav Vratislav, kdo to v pustině třeští:
Rudolfe můj! rce, za ruku divocha bera.
Pro Boha milosrdenství, mstiteli strašný!
Škubaje sebou křičí. Duchu, ó duchu
S očima ohnivýma, co pokoje nedáš?
Nejsem duch, viz, zkoušej, vždyť přítele přítel
K prsům tisknu, a s člověkem bolesti cýtím.
Kouká Rudolf co pitomé dítě a sebou
Trhaje mluví: Duchu a mstiteli, odstup!
Dosti jsy bolesti mstil; meč jediné vrazyl
Tobě jsem v bok; proč ještěry ohnivé sýláš
Nedaje pokoje ve dne, a nepřeje stání
Bídnému v nocy? O příteli! jaké to řeči?
Vévoda odpovídá. Zdráv a y bez vší
Od tebe rány co muž v svém májovém věku
Stojím; patř, mne zbíhaje rukama svýma
Oči své přesvědč, že člověka pravého vidíš.
Rudolf vztahuje ruku, a divoce škubá,
Poznovu hledí, oči sy mne, a y rukou
Stíhaje ruku co bázlivec pravého muže
Tělo své skalní; div ach! vévodo slavný,
Hospodin vyvodil s tebou. Na zemi padl, a
V prachu se zmítaje k nohoum vyznal své činy.
Veškeren zlořečil zbor, jen hrdina mírný
Odpustil horlivcy vztek; vždyť zakusyl muk y
Na světě pekla. Již Hospodin pokynuv okem
Potěšujícým z pustin ho do boje zval, by
Pro Boha vycediv krev vin škaredu smazal.