„Milý synu! Víme dobře,
jak si tam v té Praze myslíš,
že my tady pod horama
ani tebe nevzpomenem.
To na mysl nepřipouštěj!
Jediné je, co tu vadí,
že ty ruce už jsou k tomu
neobratny. No, však nikam
na odiv to neponeseš.
Že jsi zdráv, to nade všecko.
S naším zdravím tak tu pořád
jednako jsme. Což je platno,
rok za rokem ubíhá jen,
a dobrého na čekání
naděje tak velké není.
Víme, co jsme přečkali už,
ale Bůh ví, co nás čeká.
Šedivíme co den více;
matka – ta je skoro bílá.
To tak první snížek padá:
nejdřív jenom hlavu zbílí,
až pomalu zaobalí
celé tělo v bílý rubáš.
Jen když také duše čista,
pak už oči usnou lehko.
Kéž ty sám je zatlačíš nám!
Ale dříve chceme viděť
tvoje štěstí, milý synu,
ono štěstí, za něž jsme se
modlívali u kolébky,
když v ní spával’s jako hvězda
nebo křičel jako špaček.
Těšíme se leda tebou.
A taky ti, synu, přejem,
ve zdraví a štěstí abys
prožil opět rok ten nový.
Však velice k dobrému to
nechystá se. U nás pořád
plno křiku je a zhuku
s vojnou; už prý kolik nocí
železnice vozí děla
na hranici kamsi ruskou –
dělníci s tím přišli z dráhy.
Zdá se mi to všecko smutné.
Kam se pohneš, musíš platiť,
k tomu s bídou taky pýcha
tlačí se už k nám až do hor,
a s ní větší útisk chudých.
Dobře řekla stará Sovka:
,Chudí lidé nejchutnější:
pán vyssaje pot i krev z nich.‘
Ale soused Dolák mrknul:
,Nechte, tetko, takých řečí,
ať nepřijde pro vás četník!‘
– ,Ať jen přijde!‘ ona na to,
,Však jsem vdova jako mandle!‘
a má chudák sedm křížků.
A taky prý po hospodách
lidé už se rozlízají
poslouchať, co kde se mluví,
a donášeť to vše k soudům.
Nevěřím já, že by se přec
taková psí slota líhla.
Bůh rač chrániť všeho zlého! –
A taky ti musím napsať,
co jsme tady uslyšeli:
že prý, šelmo, máš tam děvče.
,Povídám vám: Anděl z nebe!‘
řekl kdosi – byl však mlaďoch.
Matka už je samý zmatek.
,Je-li anděl, nemá krve –‘
já mu na to, dobře věda,
jak to myslí. Vol jen dobře!“