hrůzou ani neviděl,
Ječmínek že ruce zvedá,
smírným okem jeho hledá;
cítil, v hloub že černou padá,
v sluch mu zahučelo: zrada!
a zas v echu: odplata!
Bledý stín zří, an se line
s vlasy jako ze zlata,
k hrudi jinocha se vine,
kamizolku vyšívanou
i tenčici šine stranou,
a tu s ňader v plameni
synovo žhne znamení:
zlatá hvězda v soudu den.
Tak syn otci představen
stínem matky. Běda! Běda!