A tiše se usmívám na lidské pentle a klubka,
jak se tak svinují, rozvinují
po skvělých třídách, kde skví se života slupka
a tajemné větry v shony a shluky dují,
tiše se usmívám na věci prosté zcela,
všednosti západní civilisace,
shledání vlna mne rozechvěla,
ruch zaplavil mne, chuť do práce –
neboť, hle, přicházím z divokých Trantárií,
z dnů tuláckých, ze skal zmijí
a z podivných strádání –
že oči široce otvírám vida,
jak v malé kavárně poklidně snídá
manželská dvojice
s pečivem kávu: je na ní bílá čepice,
sem až mi zavání.