Přec odtrh' se. Juž hodně bylo v noci,
a polibkem, jímž zazvonil mi v ret
tak na rozchodnou, splašen s větví slet'
roj vrabců, ačtě dosti byli krotci, –
a spěchal v ladný, pohodlný sál,
by hodiny dle zvyku nezmeškal.
A já – nu, zvědav potichoučku vzadu
se za ním k oknu v podívanou kradu,
jak skončí se, co nastrojil jsem chytře.
Již zmizel v brány polotemném nitře,
já svléknuv šat svůj dívčí na špičkách
jsem sotva vypjal se, juž slyším také
křik hraběnčin, jak na hrdlo by sáh'
jí někdo náhle v zákeřnickém kousku;
jen tenkrát že to znělo po francouzsku.
Buch dveří slyším, hlasy všelijaké,
a jižjiž letím – ne dom, chraniž Bůh –
leč puntík dopsat v řádku vítězivou,
již složil chytře žárlivý můj duch.
Jdu do zámku a s duší věru chtivou
ten jímám shon, co stropil panek náš
hůř jistě než sám černý satanáš.
I potkám ho, an ve své křídlo kvapí,
a stěží věru moh' jsem tajit smích.
Pokorně stanu přec. ,Aj, duše chlapí...‘