Lesník s pozdravením přátelským chůzi urychlil;
Bohdan v mýť popošel jemu v ústrety, pozdrav opáčiv.
Živsa ho poznal hned: Bylť z Hůrky to Jiskra polesný,
téměř nezměněný, jak v dětské paměti utkvěl.
Na blízkém vrchu, v lůně lesů jeho stála myslivna
těsně při chrámku malém, jenž do kraje šíro pozíral
bání červenavou; jen skromná hospoda ještě
a dvé níže chalup samotu s ní sdílely vábnou.
Však jednou do roka hluk dumnou tíši zaháněl,
ruch pestrý měňavý lesní samotou se vlníval,
když pouť lákala sem davy valné z vísek okolních.
Tamť i Vašík býval, veselého tu Nimroda vídal,
často i jinde také; nad míru chlapci se líbil
muž ten prostomilý, v lesnickém rouše malebném,
stále plný žertů, smích věčně na tváři mající.
Zas teď smála se naň ve stejné záři srdečné;
sotva že hojnější v ní postřeh zásobu vrásek.
Šat byl naskrze týž, táž brašna i pírka klobouku;
touž se i dýmka jeho staromódní Václavu zdála;
aspoň týž na hlavičce její zjev honby se pestřil.