Krátkým odmlčením v upomínky se Živsa pohroužil,
vlhkým utkvěv okem na družce, pamětnici dob těch,
jíž v řase teď sklopené též slastná zářila vláha –
snad že v okamžiku tom v choti věrné líci povadlém
zřel zase čerstvý nach rozkošné tváře panenské,
jež tam pod Skalkou kdysi srdce zanítila mládci.