Zde stojím.
Nezměrná bolest, jež v hruď mou kdys orala brázdy,
pluhem ostrým bytost mou zpřevrácela,
nezměrná touha, co jakoby zaplála země
v srdci mi hořela a všechny poklady sežehla,
nezměrná láska, jež vesmír obsáhnout chtěla,
vzepjat se k nebi, vyzvednout s sebou lidi,
spálit za sebou mosty všedností člověčích,
všechno, co kvetlo kdy ve mně poupaty jarními,
všechno, co zlatými ve mně bujelo klasy,
co na mém stromě kdy viselo zralými plody:
to všechno uvadlo spáleno předčasnou zimou.
Pole jsem úhorem ležící a ladem,
jen něco bodláčí, trávy a zakrslých podrostů
vyrůstá ze mne a úzkostně ke mně se krčí,
kultura země jak lidí nedostatečná.