A v dál zas, jak chvost vlasatice hřmící
mu prchala – on na kříž lásky mukou
jsa přibit sladkou, upaloval za ní,
chtě jeden záblesk rtů v své lapit sítě –
však prchala v před poraněnou laní,
že mamě vzpínal paže silné svaly,
až posléz kles, a Thanatu dech cítě
vzdech slední poslal v mrak, jenž Olymp halí:
„Ó Die, v dík se modlím k tobě v smrti,
vím nyní již, že potomstva vztek podlý
náš prach i díla smělou rukou zdrtí
a na pranýř si bohy vyštve nové –
však Káča má, ať kdo ji jak chce zove,
vždy opět vzroste v netušené síle.
Ó Die, otče, já jsem charý tvor
a ty jsi velduch, o jehožto díle
si bludnou poutí zpívá meteor
a skalným zvukem ohlas se to modlí!“