i náhle jak by z černé vyrostl tu země –
před Laurou stojí. V mysliveckém hávu,
na pleci zbraň, a čapka kryje hlavu. –
Sotva že ale zazněl výkřik Lauřin temně –
proti ní ruku vztáhl jako na výstrahu.
Poznala Theodora! – Tato změna
ji potěšila. Byla opuštěna
tak jako poutník v horách, jenžto neznal dráhu,
i právě, kdy se okem ustrašeným vrástil
od výhledu, jenž k propasti jej loudil –
poznává, že byl zatím cestu s očí ztratil...
Jest vítán soudruh, jenžto nezabloudil! –