Možná jest, že paměť v té lícni mě mýlila leckde,
neb že i dětská zášť rys někde přimítla bizarní:
vždyť mezi dětmi a jím byl rozpor nesmiřitelný.
Chvíle ty, jež mu nechal volné pivovar s vinopalnou,
inspektor věnoval ve zvláštní zálibě hříchům
nás dítek neblahých, park zejmena hlídaje pilně.
Tam jak zvěř škodnou stíhával všechno maličké,
marně nohou těžkou sice, leč bakulí hroze aspoň
a strašným pokřikem, s žalobou též chvátaje k otcům.
Ač nejčastěji já zlé nástrahy slídiče přelstil,
přec vynořil se také několikrát z houštiny náhle
vstříc mně nosů všech král, hoře peklorodý jako přízrak,
přistiženému potom doma důtku způsobil ostrou
a chlebodárci, mním, že nejednu padanku zachránil.
Dávno pokoj věčný má jistě po úřadě trudném,
záslužném: bylť práva hajič proti přehmatu chásky,
jíž právní cit nezkalený v duši ještě nevyspěl. –