És ha mégis tévelyedve,
Jó tanácsot elfeledve,
Fennakadnál, s lányi jóság,
Vélt erény és ártatlanság,
Könnyü, mívelt, vidor elme,
S a szerencse dús kegyelme,
S csókkal esküdött
Tiszta szerelem,
Könybe gyöngyözött
Játszi barna szem,
És ha, mint az éj
Váll, kar, mint a hó,
Mint megannyi kéj,
Ész - és szívfogó,
Megbüvöltek, s nekiszánva
Kész lennél e nagy mondásra:
„Holtomiglan, holtaiglan;” -
Térj eszedre! féld a szégyent,
Mondd helyébe; „holnapiglan!”
És ne kívánj lehetetlent;
Mert, akarja bár szivében,
Más van írva sors könyvében:
A leány hű nem lehet -
Férficsontból vétetett.