Ale sladkost, jíž nás dnešek, zítřek žičí
stejně bez ustání, k posledu se zpříčí.
Tak i Přemyslu v tom blahobytu stálém
zastesklo se v posled; zhnusil se mu málem
hanácký ten ráj, kde tonul v medné vlně
a jak v bavlnce byl chován láskyplně.
Úslužně naň číhá, kam jen koli kročí,
libosmavý pohled něžných ženských očí
uhodnouti přání, než mu vznikne v duchu,
a slov dívčích sladkost přimílá se k uchu.
Ač má úcta k trůnu každému se vzpírá,
také srovnání přec do péra se vtírá:
statný hafan, tarač, jsoucí druhem paní,
na mysli mně tane; měkkou hlazen dlaní
z rána do večera; krotce oči chmurné
naučil se mhouřit, rysy měkčit vzpurné;
před pamlskem sladkým, pod lichotou lásky
mordy půl se krčí v přívětivé vrásky,
zdá se, úsměvem že slastným něze vděčí,
ale druhá půle zrádným šklebem svědčí,
že by časem raděj’ masku pravdou změnil,
okem divě blýsk’ a zuby povycenil.