Mdlým bezvětřím je všechno prosyceno,
pot stéká s čela, duše nevzlétá.
Jsme v jícnu prázdna, které ztrácí jméno,
vše špinavá je, stará paleta,
již malíř pustil usnuv náhle z ruky –
a přece v zemi kdes to klokotá,
je slyšet tenké, přetajemné zvuky
či polnici kdes’ v srázech života.