Jest nad zrcadla tiché moře
a v slunci plane bílá Ravenna,
jak vládnula by nad Adrií
vždy jenom něhy rozmary,
v sny jara květné vkouzlena.
Kde jindy bouře do hradeb jí bijí
a močál děsí výpary –
jen jásoty hřmí vlažným vzduchem,
v němž květy vadnou, roucha vlají,
a město šumí plesů ruchem
již druhý den, plá v nádheře,
neb císař Justinian z dálky od Bosporu
sem připlul v lesku všeho dvoru,
chrám svatého by Vitališe,
dle slibu mládí jeho, jenž tu v zbožné pýše
ční k nebi v pevné důvěře,
byl s jeho slávou zasvěcen, pněl věky ku obzoru.