Dole plochá země v šíř i dáli,
nezřít, co je vrch a co je údol,
jenom barvy lesů, čtverce polí,
pruhy řek a kanálů těch sterých,
jimiž zavodněna je tu půda.
Čáry kolejnic a pavučiny
sterých drátů ve vzduchu se lesknou
v zlatém slunci. Obláčky a mraky
jako obrovité kopce vaty
stříbrem svítí, plují lehce, volně,
proříznuty strojem avionu,
hned se spojí za ním a jdou dále.
Vsi a města jako mraveniště
s životem svým kmitnou se a mijí
a zas les a pole, řeky, města –
motor hučí, křídla jeho jsou jen
kruhem vířivým, v němž na milion
rozlámaných paprsků se zmítá.