On stále trval zamyšlen a němý,
tvář plnou stínů, zrak upřený k zemi.
Pak rychle vstal, byl veliký a děsný,
a promluvil – tak vichr lesem duje: –
„Já zaklínám se všemi květy vesny,
co vzduchem víří, mihne se a pluje,
co v zemi klíčí, etherem co letí,
co živí proud, co dřímá v stínu snětí,
co stoupá mízou v květy bylin stvolem,
co jásá písní, co naříká bolem,
tvé rozkrocené vášně mocným žárem,
svým původem, své nesmrtnosti darem,
ať slyší hvězd to oblouk zlatotkaný,
i větrů sbor i všecky světa strany
i bůh na zlatém trůně oblakovém,
já pravdu dím, ať jediným tím slovem
svůj ztratím ráj a tebe získám, dítě,
slyš, věř a miluj! já též miluji tě!
Však jako ty já nemám víry v boha;
věz, od té chvíle, co má smělá noha
kraj ráje k tobě letíc opustila,
tys modlou písní mých, mým bohem byla.
On vzal mi srdce, toto valné moře,
jež perly citu vrhá z hlubin hoře,
tu svatých vzdechů věčnou klenotnici,
tu v temných nocích hvězdu hárající,
ten oltář lásky, útěchy a smíru.
To urval mi a do bouřného víru
svých světů, plných veleby a krásy,
mne postavil, v má ňádra vložil lýru;
mám pěti orla let i život řasy,
pád hvězd, šum listí, moře vlnobití,
a nikdy to, co bytost moje cítí.
Mně srdce vzal, on, lásky bůh a míru!
Nuž miluji tě! Vím, že láskou pouze
svět můž’ se vznášet na hranách své osy,
že láskou démanty jsou vlny v strouze
a v perly vzplanou pouhé kapky rosy,
že láskou z tmy chaosu vykypělo,
co spojila v svět tvorčí chvíle prvá,
že v tvar se slilo, dřív co v zmatku vřelo,
že láska jenom línou prodchla hmotu,
že láskou smrt se vzpjala ku životu,
že láskou bůh sám žije jen a trvá!
Nuž této lásce v oběť vše, co mohu,
dám s nadšením. Viz, nyní vracím bohu
dar jeho sobectví a jeho zvůle!
Mně tvého srdce stačí zářná půle,
chci zhynutí než žití neúplné.
Já opustím ráj a opláču snadno
těch světů legiony světlovlnné,
svých bratrů pluky, všechněch divů množství,
i moc a schopnost zřít všem tajům na dno,
za srdce lidské zatracuju božství!
Viz ňádra má, z nich lýru boha trhám,
v tvou náruč sebe, ji zpět k nebi vrhám,
ať blesky svými bůh mne třeba schvátí,
ať zem otevře jícny svoje bezdné,
tvůj úsměv cestu do pekel mi zlatí,
jich tma ozáří tvoje oči hvězdné,
viz, lýra letí!“ – – – – – – – – A juž letla vzhůru,