Co mohl proti mně, vše zkusil,
jak mračno na mne leh’, mne dusil,
řval jako plachých býků stáda
a jako lačný šakal vyl,
má krupobitím zkrušil záda,
jak zmije se mi zakous’ v týl
a před chatrčí na usvítě
se sténat jal jak malé dítě.
U nohou mojich v jeden ráz
se propast náhle otevřela
a plná síry ohněm vřela,
a v smíchu divém drsný hlas
mé jméno volal po třikráte.
Pak písku spousty vichrem sváté
před chaty mojí valil dvéře,
lvem chodil ve dne, vlkem v šeře,
a když jsem ve svém modlení
přec neustal a ve důvěře,
jen v kříži zřel své spasení,
tu pekelný ten lačný pes,
jak gladiator poraněný,
mi z čista jasna k nohám kles’,
a sípal, skuhral divné steny
a žebronil a v slzách lkal,
bych v poušti kdes jej pochoval.
Já neustal však v modlitbách,
až obzor zbarvil jitra nach,
ať kočka byl, ať Leviatan,
já s klidnou myslí vždy mu řek’:
„Ty Ariman jsi, Gog a Satan;“
a zved’ jsem kříž, by před ním klek’.
Tak vyrostla mi nová síla,
tak zkrušen zmetek stínů podlý;
zřím vítězství pln v boží díla,
jdu světem, kácím temna modly.