Já tebe neviděl, a přec tě znám,
Ty velká, tichá, strašná poušti,
Kde smutno vše, i jásot sám,
Kde nadějí se život spouští,
Kde bezradostné živoření
Nedoufá v nic leč v odumření,
A nikde květ, ta očím lahoda
Nevítá nový plod – jak příroda
By smutek měla při tvoření,
Že nemá srdcí k potěšení!
Tys děsná! Kdo ti neuteče,
Ten smrti v jícen oudy vleče,
Ty dechem horkým jej otrávíš,
Daleko lidí hrob mu správíš,
Sup na věky mu zavře oči
A vichr na rov písek stočí.