Znám vesnice i v kraji bohatém,
kde zlato plodí dobrá česká zem,
v nichž není radost nikdy domovem.
Jen práce věčná, věčně žal i nouze,
tam nezpívá se, proklíná se pouze –
a úsměv blaha ani jediný
nezbloudí nikdy v tyto dědiny.
Čím více kolem světla, květů v poli,
tím smutnější jsou, – tím to více bolí.
Ó jak je smutno, věčně smutno v nich!
Rozryta náves, bahno v kolejích,
chalupy staré, došky otrhané
a ze síňky vstříc umrlčina vane.
U statků vrata vyvrácena zpola
a na prahu tam sedí Bída holá,
ba i ty staré stromy za plotem
jakýmsi teskným mluví šumotem.
Hospodář v potu o život se stará
a v těžké chvíli žal svůj zapíjí
a žena s pláčem děti povíjí.
A mladý lid? – Zde není ani jara.
Květ nerozkvete, vadne v poupěti
a vrásky hyzdí čelo dítěti.
A nade vším své sítě rozestírá
žid jako pavouk, lačně kořist sbírá.