kdos tmou jej strká, dokola jím točí,
kdos po něm dlaní obrovitou sahá,
tma kol, on hmatá, všady zeď jen nahá.
I ve snu rety zkřivil smích mu vzdorný,
on poznal stěny svojí lidomorny;
po stupních kráčel dolů plísní slizkých,
teď ohlas kroků vlastních v chodbách blízkých
jak umírá, on slyší, stále níže;
a hmatá zas, ví dobře, tady mříže
je v otvoře, kop’ do ní, rozlítla se,
dech sklepa vlhký hraje v jeho vlase.
Chce stát, leč kdosi ku předu jej táhne,
teď závoj spad’ mu s očí, on se nahne
a vidí, stojí zrovna nad otvorem,
jenž v podzemní sluj vede; stínů sborem,
jenž honily se po stěnách a zemi,
zří rumpál s okovem, jímž v ten hrob němý,
v ten jícen smrti, vězně spouštívali.
Jak slzy kapky vlhka rozplývaly
se na kamenné obrubě té studny,
jen časem mříží luny paprsk bludný
šleh’ v díru, která jako propast zela,
jak hrdlo láhve nahoře tvar měla,
jímž pouze okov prošel, polokruhem
se šířila; kdo hrdlo spjaté kruhem
tam spuštěn byl, víc neuviděl světla.
Tu oběť, která v okovu tam slétla,
tma s hrůzou chytly v náruč a ji strhly
na kostí hromadu, pak chřtán jí zdrhly,
by nevolala; přišel hlad, co začne,
to dodělá pak noc a krysy lačné,
a příkrovem to skryje zapomnění.