Když tribunu prázdnou zočí,
Veveřice na ni skočí,
A to vece: „Proč bych měla
Opustiti bydlo milé
A nevinné kratochvíle?
K vůli zisku, k vůli slávě?
To bych nevěděla!
A ba právě
Milejší mi živé větve, živé listí,
A mé nelíčená krása dědiny,
Než barevné kortiny.
A kdož mnedle mne ujistí,
Že mé skoky dojdou obliby
Na divadle u lidí?
Komu se herectví zalíbí,
Kdo si více troufá,
A ve vtip svůj doufá,
Ať své umělecké kusy
Na odiv vynésti zkusí:
Mne lesk naděje neošidí!“