Dav psanců s volností se snoubí mladou,
opojen všecek okamžiku vnadou,
a zapomíná rázem v loktech jejích,
že neznámých se toulá na peřejích
kdes pod rovníkem, že ta vlna směrná
nesčetné pikle kuje lícoměrná:
závojem řásným potměšile halí
špičáky ostré podmořského skalí,
že s větérkem, jenž lehce plachty zdouvá,
snad o plen bouře zítřejší se smlouvá.
S výskotem psanci v zrádné hledí toky
kypící sněhem pod korábu boky,
zářivé oči upírají v dáli
a nedbají, že bouře tam se rodí,
že břehů pustých číhají tam skály
a hejna kříží nepřátelských lodí.