I zachvěly se paže tíží pádnou,
a zvolna pak, jak neměly by síly,
zas vraha Dědického vypustily
na bujnou travou rozvlněné lány;
strach zmítal jím, leč nepocítil rány.
Vstal uděšen, a náhlý větru vzruch
mu lkavou Meluzinou skučel v sluch:
Ne, také smrti nesmíš býti v plen,
ta jinak se ti zjeví, v jiný den,
a bude, zrádce, ukrutnější mnohem;
čas nepřišel, by usmířil tě s Bohem –
Žij, hyň a bluď! A Milota v ráz vstává,