ten starý dům, kde dříve v Praze žil.
Byl prázdný. Lindy stály bez hnutí,
tak černé jako osud. Temný mrak
nad nimi visel. Kolem nic než sníh.
Na bílý příkrov ten teď Olgerd kles’
a nevstal víc, a mrak se slitoval
a sněžil dolů myriady hvězd
a květů bělejších než hloh a bez,
a sladce se to na nich dřímalo.