V blahu plynul oběma ten den.
A když zhasl slunka paprsk slední,
mladý lékař štěstím opojen
k dědině své rodné zvolna kráčel.
Od těch dob se nepřemáhal víc:
k myslivně své kroky denně stáčel,
denně vídal Blaženčinu líc,
slýchal její hlas, jenž stříbrem zvoní;
a když v pozdní chvíli domů spěchal,
myšlénky své aspoň u ní nechal,
cítil jen, že chtěl by zemřít pro ni.