Ve snění hlubokém, v myšlének jasu
patřím ti, vidím tě, vždycky jsi mým,
když se jen ponořím v duše tvé krásu,
pak je to srdce mé nejbohatším.
Hluboké, hluboké je to mé snění,
hlubší, než probudit mohl by svět,
za láskou, která se ve křídla mění,
mohu-li do nebe neodletět?
Nesmírně vysoko pnou se sny moje,
výše, než tušiti mohl by svět,
mohu, když všude mi duše plá tvoje –
neodletět?