Já cítil velkou slabost; ale v duši
mně bylo volno, milo. V hloubi nitra
stín jakýs chvěl se jen, – jak člověk z jitra,
že sen měl strašný, neurčitě tuší
a při tom rád je, že se můry sprostil.
Týž pocit v duši pokojné se hostil.
Pak Maruška se přiblížila ke mně
a lék mi podala. Pod mojí hlavou
i lože na to upravila jemně
a těšila mne s lící ostýchavou.
Jak libá ukolébavka mi zněla
řeč její, sen zas na mé oči střela,
však nyní spánek tichý, volný, zdravý;
jen starou Bětu ještě v polospaní
jsem uviděl, jak vchází, jak se staví
nad mojí pelestí a ke mně sklání
svou hlavu sivou, vetchých tváří vrásky,
zrak plný tiché dobroty a lásky.
Tak mihla se ta líc; sen potom sladký
mně proměnil ji v tahy drahé matky. – –