V den odpočinku, v boží neděli,
kdy na zahrádce mužští leželi,
kouřili z dýmek, ruce pod hlavou,
hleděli kamsi ve výš modravou, –
na půdu zticha vyjde odpoledne.
Ke svojí truhle stoupne, víko zvedne
a poklady své skrovné prohlíží
a v upomínek proud se pohříží.
Blažený úsměv na tváři jí hraje, –
hle, truhla velká plna do pokraje!
Co matčina jí láska nadělila!
Prohlíží všechno, kousek za kouskem!
Jakási vůně známá tak a milá
z těch věcí drahých jak by vála sem.
Ach, domov, domov! slza oči kalí...
To všechno ruce matčiny sem daly:
ty šaty, šátky, stužky, cetky třpytné,
ty zlaté skvosty, kroužky, jehlice,
obrázky svatých, uschlé kytice
a vzpomínek – ó, těch tu nejvíce!
Jak asi u nás? v myšlenkách se kmitne. –
S kostela zvonek volá k požehnání.
Však jistě dávno, dávno už tam jsou
tatíček šedý s dobrou matičkou.
Nad staré knížky drahé hlavy sklání
a modlí se tam za dcerušku svou!
A před kostelem mladá děvčata –
ó, zná je, jsou to spolužačky její.
Jak veselá je vždycky cesta ta!
jak smějí se a s hochy dovádějí!
Povzdechla tiše, – kostela zde není,
a mladí nejsou smíchu naučeni. –
Pak z modliteb se šeptem pomodlila
a v samotě své šťastná, klidná byla. –
Až u dna truhly měla něco knih,
povídek, básní, – jednu vzala z nich,
k vykýři sedla, kde je více světla
a četla, četla, – kterak ráda četla!
Ty všechny byly ještě z domova,
už znala je, však četla poznova. –
Zde oddychla si. – Osvěžena zase
ke svojí práci krušné vracela se.
Tak světívala boží neděli.
Až jedenkrát ji starý vystopoval,
zavolal syna, s ním se ve stín schoval
a z úkrytu pak svého hleděli.
Zavrtěl hlavou otec udivený:
„Hle, ona čte tu! ó ty dnešní ženy!
to pochází z těch nekřesťanských škol!“ –
A mladý děl: „Zda tohle činí jiná?
Na celý statek, na svět zapomíná
a v knihách jenom leží jako mol.
Číst? kdo to vídal? snad to pánům sluší,
však u nás nikdo nečte, na mou duši!“
Zamračen starý přistoupil k své snaše.
Ta polekaná pohledla naň plaše
a zarděla se. – „Vidíš, moje zlato,
jak sama,“ pravil, „červenáš se za to!
Hle, statek celý hyne, hyne, hyne –
a ty si hledáš zaměstnání jiné.
Je plno práce, toho nevidíš?
Číst – pravím, číst! – se ve dne nestydíš?
Nebožka moje, dej jí pánbůh nebe,
ta neměla by věru radost z tebe!“ –
A mladý k tomu přisvědčil jen krutě:
„Ne, milá moje, hájit nemohu tě.
Já dlouho mlčel, dlouho shovíval
a nedomlouval, raděj tajil žal,
ni slova neřek, – ale nyní, nyní! –
Co řeknou kmotři, tety, sousedi,
až nakonec se o všem dovědí?
Ach, řeknou, má to divnou hospodyni!
Čte knihy! řeknou, zasypou tě hanou
a mně i tobě vysmějí se stranou.
Jsi tady paní, – ke všemu ti svolím, –
však v knihách čítat – to ti nedovolím!“ –
Neřekla slova, mlčky knihu skrývá. –
Od této chvíle jako bez boha
neděle, svátků nezná ubohá, –
to všechno, všechno pro ni všední den –
a zítra, zítra – nová práce jen.