Tvá píseň sladce zní a konejšivě,
sluch netrhá mi bouře fanfarou,
ni červem neodbytným nerve mozek.
Jest jako z ambry drahý růženec,
jejž s úctou ke rtům zvedá Moslemin
a jehož zrna vůni dýchají
a vidění a extatické sny.
Jest jako lotosu ten bájný květ,
jímž sladký úkoj plavcům zbloudilým
ovládnul smysly s němou resignací.
Čtu stále ve dne, v noci, zvláště v noci,
a cítím, vlna citu, myšlénky,
jak s rhytmem v souzvuk jde a srdce tluk
s tvým rýmem v tom, co život splývá v sen.