Na nebi svit poslední, na zemi mrákota
Večera zimního. Měsíce jasnota
A záře hvězdní mraky jest zatmína,
V mhu šedou tváře zemní zahalína.
Sněhem pokryto vše. Proudy Berounky spěšné
Ledy zastavují. Nad ní se černé stráně
Rozkládají a borky jak kdy usvadlé skráně
Umrlce věnec zdobí. Nad všecky chlumy lesné
Hrad strmí k nebesům, to slavný Karlův Týn.
Jak vážně hledí v kraj! Mnohý rod lidský klesne,
On ale potrvá. Pod ním u řeky níže
Věčného klidu místo. Doleji klepe mlýn
A ruší spánek tichý, jenž kraj veškerý víže.
Na druhém břehu řeky stojí chudobná chýže,
Pod jejím krovem vetchým osud ukrývá perlu,
Za niž by králevič rád opustil svou berlu.
Tam ticho hrobové, a lampa rozlívá
Paprsky světla mdlého na obraz bídy živé.
Na loži bolestném Želmíra spočívá,
Po jizbě chvílkami vzdychání tiché, tklivé
Se ozývá. Stará Milada blízko lože
Sedí ve koutě temném; nouzí a nočním bděním
Opadla její tváře. Tak své miláčky, Bože,
Švihati můžeš? Kde Lubor? – pohleděním
Takým by zkameněl: mučedlnicí jest
Dcera jeho drahá! – Zdá se, že prociťuje
Panna. Však kdo to tam ve temnu? – Blahozvěst
Pavel; on k loži se tichounko přibližuje.
U okna byl klečel trvaje v modlení,
Co anjel Hospodinův jedinký v přispění
V chudobě ostaveným. I Miláda se blíží
K loži; jak útrpně na bledou pannu zhlíží!
„Nermuť se, stařeno, těší ji zbožný kněz,
Vše přijmouti musíme z rukou božích. I věz,
Byť ji Bůh k sobě vzal, na dlouho nás nemine
Hlas jeho. Dnů našich zbytek skoro uplyne.“
A již prohlídla panna. Té krásy blednoucí
Pohled nebeský jest, jak růže vadnoucí
Ve chrámu Páně, jejž v den slávy krášlila,
Milostnost nevyslovná po její rozlila
Se tváři. „Neslz, matko! ó tam nám lépe bude;
Záhy se uvidíme. Zármutku tam nebude.
Ve záři božské slávy byt náš se bude skvíti,
A život bezstrastný budeme věčně žíti!“
Pravila potěšujíc, i znov upadala
V sen hluboký. Tu kněz u lože chudobného
Pokleknul světice. Tichem se ozývala
Slova modlitby vroucí starce bohumilého; –
I Miláda poklekla: „Otče, měj slitování!
Aj duše nevinná, tvůj tvor; slyš lásky lkání –
Odejmi kalich ten!“ – Ke trůnu vystoupila
Božímu modlitba. Tamo po věky znějí
Duší těch slávozpěvy, jež z hříchu vykoupila
Láska neskonalá; tam zástupové skvějí
Se jasných anjelů. Výrok se stal, i k sobě
Pokynul Hospodin, Želmíro čistá, tobě.
Jinochův anjel zblednul; tvůj anjel ticho vstal
A splnit výrok se na zem mlhavou bral.
Zástup blahoslavenců s ním opustili nebe,
Nově přibylou sestru by uvítali Tebe.
To tiché údolí plné oslavení
Plesalo chvějíc se ve slastném tušení
Toho, co někdy bude. Ještě otevřela
Želmíra jednou oči; posledně pozřela
Na svět mladosti své. Anjel pokynul – svíce
Žití jejího zhasla, Želmíry – není více!