Tůň stojatá však sebou hnula ze spoda,
taj svědomí se zdvihá na svit vnější,
a z hloubi ňader touha: káti se.
Hle, v mračném přítmí v šedém obryse
ční kříž, mře na něm Kristus umučený,
jenž hříchy snímal, odpuštění šířil
a Boha s člověkem svou láskou smířil.
Hle, pod ním klesá matka, hořekují ženy;
proud mužů nesčetných se hrne blíž jak řekou,
a všichni hrubé kříže na svých bedrách vlekou,
jdou k utracení svému, poctivci i vrazi –
vždyť Vykupitel sám pní mezi lotry dvěma! –
Jdou křížovou svou cestou, bičováni, nazi,
hruď nemá dechu, ústa vyprahlá jsou něma,
jdou na Golgatu. Pod ní šerým dolem
tu, tam se bělá město, křoví kryje vísku,
kdes v dálce žároviště dýmají. A kolem
lid veškeren – i jest ho jako v moři písku –
má po vší zemi Velký pátek, velký půst;
ni matka nemá, co by od lačnících úst
si utrhla i dala hladovému děcku;
vše padlo v oběť chmurné slávě doby,
všech duše trpí lidsky, těla po zvířecku...
Kol smutek v myslích všech, kol v srdcích Boží hroby.
Všem na hlavy se popel pokoření práší,
a na všech plecech visí roztrhaná roucha,
neb na šlechetníka jak na padoucha
se těžká metla Boží trestem snáší.
Vzduch kvílí, vzdychají v něm pašijové zpěvy,
a beznadějnost jak se k Bohu modlit neví.
Kol v polích vychudlých, kde hruda hrudu střídá,
se klopýtavě pachtí za svým pluhem bída,
smrt s hejnem havranů si k setbě líchy hlídá.