Dolina šírá – mlha ulehla si na ní.
Ne pokrov, jak jím zima kryje hory, –
než pel to svěží, blankytný a sporý,
jaký v té tiché vlažné letní době ranní
nádech tak měkký dává horám, pláni všady, –
jak závoj nevěstě, již proto halí,
by v síti stříbrolesklé prosvitaly
vábněj’ těch dívčí tváří, šíje sladké vnady. –
Na blízku strom i květ se živou barvou sytí, –
dál v údolí se jemné stíny valí,
potoky jako nitky stříbrné v něm svítí;
v dílce je modré hory obejaly. –