Oj, kterak vystavěly ji praruce prabohů,
přeněžnou, přeohromnou, do nekonečna
(vy čápi za lesem, podívejte se!)
hej, na jakém trámu že visí sám zvon –!
Hlavu otáčíš, konce břevnu není,
do nitra svého zříš, nevypočteš mohutnosti jeho,
hoj, ohoj! zamával bych rameny jako křídly,
nadšení zaplavuje mi srdce i oči,
středem země proletět chtěl bych
a ještě tam na druhé straně dívat se, dívat...
Vše visí v prostoru a sám prostor visí ve všem,
zvonice objímá svět a svět je v ní –
od západu na východ a od severu na jih –
pojmy nevystačují –
hej, ohoj! ach! oj a ó! –
ani citoslovce to nevypovědí!