Marně voláš zašlé časy,
navždy odešel tvůj druh.
K nebi zeje v prsou rána,
pusta jesti sličná schrána,
v které spanilý dlel duch.
„Odpusť, odpusť,“ volá ona.
nevýslovný bol ji kruší:
„Nezvedne se tmavá clona,
která kryje taje smrti,
nepřivolám jeho duši?
Šílenství mě, Bože, zdrtí...“