Perly se barevně svítí v trávě a v klase;
Stvoření vyjasni oči, slunéčko vyploulo zase.
Mračen houf zplašila jasnotou zkrášená svíce,
Černavost propasti nebudí smrtícího strachu,
Vichřice po cestách k oblakům nežene prachu,
Základy země se netřesou více.
Chlazením líbým an zčerstvuješ v zeleném lese,
Větřík kde listím osiky z lehounka třese;
Buďto si malinou lahůdku ztíráš,
Jahody v habřině šťávné zbíráš,
Neboli v mezinách v žítništi klasném;
Děkuj, když usta tím pokrmem sladíš,
Líbě se chladíš,
Přírodě, která je v ohni zbarvila jasném,
Chodče, jenž nohy mdle za sebou vláčíš
V tisknoucím horku,
Za chvílku ochlazen dále zas kráčíš
V chvojnatém borku;
Nebo se v mladistvém březovém sadí
V studánce prejštící usta tvá chladí.
S vděčností přírodu v tuto chval dobu;
Poty-li setřela, zsílila mdlobu.
Příroda loudí klas, rozvíjí růže,
V oudolí sytí nám vlnatý brav;
Slunce i rozžala, zhasit ho může,
V třešnicích nalila chladících šťav;
Jejím mocným rozkazem
Třeští se jedlice hrdá,
Jedním hroma úrazem
Práší se skalina tvrdá;
Stvoření padni, hvězdy v jiskření se zněte!
Nebe se pokloň, světy před ní poklekněte!