se soukromými společnostmi,
neb lidé našli starou pravdu:
máš-li zde vztahy k pánubohu,
pak není tobě třeba církve,
ne kněží, chrámů, ceremonu.
Kdo potřebu má, obrací se
tam, kde je právě, k pánubohu,
na louce, poli, v prašné cestě
na kopcích, v hájích, ve své jizbě
a víc-li těch, kdož stejně věří,
pak sejdou se a vnoří tiše
své duše do mystických snění.
Tak zmizel kněz i biskup, papež,
palácům, farám dostalo se
účelů jiných, rozumějších –
a pohřbívajíc tento útvar
v tůň minulosti, přivázalo
mu lidstvo s prozřetelnou péčí,
jak všechněm přežitkům těm druhým,
na hrdlo nepaměti kámen.