Spatřila mne – couvla v leknutí –
oči zavřel jsem. Pak cosi ke mně
sklonilo se, jakby anděl jemně
nade mnou povíval perutí.
A když opět pohledl jsem vzhůru,
ponořil se zrak můj do azuru
očí dvou, jež slítování plny
na mne hledí, bloudí kolkolem
a rtů drobné, rubínové vlny
neznámým se chvějí hlaholem.
„Čerkes,“ šeptám a prst na rty kladu –
jak by anděl spáchati moh’ zradu!!
Povstala, mou přilbu z trávy zdvihla,
jako motýl křovisky se mihla.
Vrátila se s vodou – krev mi smyla,
uhasila žízeň plamennou,
vlastní rouškou jemně obtočila
pravici mou tuhou, schromenou.
Pak můj těžký podpírala krok
k jeskyni, již před mnohými lety
samotář si vyryl v hory bok,
vystlala ji travou, mechem, květy,
pečlivě pak burku rozestřela –
a čas drahný nad mým ložem dlela.
A když vstala, z oka třpytné vláhy
vyčetl jsem, že se vrátí záhy.
Vrátila se. Z jitra každý den
keř se zachvěl, clonící mou skrýši,
hebounkými prsty rozestřen
a jak obraz nadoblačných říší
v rámci jeho větví, květem bílých,
obličej se jevil rysů milých.
Nosila mi pokrm; vedla řeči
neznámé, přec plné útěchy
a zrak modrojasný v sladké péči
upírala na mne s povzdechy.
Záhy jsem těm vzdechům rusovlásky,
blankytným těm očím rozuměl
a sen zašlý o rozkoších lásky
nad hlavou mi křídlem zašuměl.