„On, tedy on!“ – má Vilma zašeptala,
sklonila hlavu, její ruka malá
na vzdmutých ňadrech jemné krajky rvala
a beze slova stála dlouhou chvíli,
já viděl, kterak pracně sbírá síly.
Pak promluvila – chvěl se její hlas:
„Snad na věky mé blaho zničilas!
on srdci mému vládl i mé duši,
tvá slova sny mé, naděje mé ruší
a srdce moje náhle v led se mění.
Ó, řekni, probůh, že to pravda není
co's děla tu! – Však ne, já věřit musím!
Viz, milé děvče, marně nářek dusím,
Ó, zdá se mi, že ve propasť se řítím – –
jej milovala's – já jej miluji!
Tvůj žal, tvou bolesť stejně s tebou cítím
a dovolíš-li, obejmouti chci tě
a za své příjmout tvé a jeho dítě!“ –
Tu do svých dlaní vzala ruku jí
a její hlas se více nezachvíval,
jen slzí proud jí z modrých očí splýval.
„Ó, jestli jsi ho někdy milovala,
pro lásku tu teď odpusť vinníku!