Již od hor k horám mraku stín –
Ohromna ptáka peruť dlouhá –
Daleké noci přikryl klín,
A šírou dálkou tma je pouhá.
Slyš! za horami sladký hlas
Pronikl nocí temnou,
Lesní to trouba v noční čas
Uvádí hudbu jemnou.
Vše uspal tento sladký zvuk,
I noční dálka dřímá.
Vězeň zapomněl vlastních muk,
Tak hudba ucho jímá.
„Jak milý život sladký hlas
V krajinu noční vdechne;
Než zítřejší – ach – mine čas,
Tu ucho mé ach nikdy zas
Těch zvuků nedoslechne!“
Zpět sklesne vězeň – řetěz hluk
Kobkou se rozestírá; – –
Hluboké ticho. – V hloubi muk
Se opět srdce svírá,
A dálné trouby sladký zvuk
Co jemný pláč umírá. – – –
„Budoucí čas?! – Zítřejší den?! –
Co přes něj dál, pouhý to sen,
Či spaní je bez snění?
Snad spaní je i život ten,
Jenž žiji teď; a příští den
Jen v jiný sen je změní?
Či po čem tady toužil jsem,
A co neměla šírá zem,
Zítřejší den mi zjeví?
Kdo ví? – Ach žádný neví.“ –