Strach ve Francii. Muži stáli němi,
když vítěz Angličan se valil v zemi,
a řádě plamenem a mečem děsným
i Orléans již sevřel kruhem těsným.
Však přišla spása z vesničky Domremy!
Ne muž, ne vojín obeznalý v boji,
jen prosté děvče před mocnářem stojí
a se zápalem, jakýž slabé sílí,
jej prosí o koně a prapor bílý. –
Tak táhla na boj, a v ní sám duch boží. –
Lid zírá, žasne, zástupy se množí
a vojsko nadšeno se hrne za ní. –
A za nedlouho vítězící zbraní
sám Orleáns byl z tísně vysvobozen.
A Francie král jako znova zrozen
a nenadálým vítězstvím se těše,
byl veleslavně veden do Remeše
a korunován.*) Co se stalo s pannou,
jež jako divem, mocí neslýchanou
vlasť vybavivši ochránila krále?
Nač bych vám o tom vypravoval dále,
jak vetřelci se na zajaté mstili,
jak rodáci ji bídně opustili,
jak rekovností proslavená žena
pak na hranici byla upálena. –
Vy, milé dítky, dojista ji ctíte,
i slzičku snad pro ni vyroníte.