rámě stiskl v divném nepokoji,
z junů ostatních jej táhna kruhu,
ze slunného kvadratury sadu.
Do sloupové chodby, plné chladu,
a pak schodů bludištěm se bral
vzhůru s ním ve vyšší patra domu,
kam hluk refektáře dozníval
jen jak ropot dalekého hromu.
Tamo chodba podél stavby celé
chodník tvoří nevídaně dlouhý,
v jehož dlažbu mramorovou stele
četné okno hravé světla prouhy.
Klenutím se táhne za ozdobu
maleb hojných řetěz, umně spjatý –:
postupem ti od kolébky k hrobu
Ignáciův jeví život svatý.
Chodby klid, posvátnou náladu,
teď krok spěšný obou přátel ruší
a již Václav šeptem Konradu
odhaluje celou svoji duši.