Od kamen starý na ni pohledl
a tváří žlutou cosi trhalo mu.
Však manžel ani hlavy nezvedl.
Děl starý pak a usmíval se k tomu:
„Máš, dcero, u nás časy blažené!
Nač srdečko si jenom vzpomene,
předobrý manžel všeho dopřeje ti –
a statek zatím do záhuby letí.
Ty nevíš nic, že tady žid nás hlídá, –
a pro něj dřeme, – ba že, je to bída!
Úroky máme platit lichváři, –
však co ti na tom? – nevšímáš si ani,
jen když ty můžeš v domě býti paní!“ –
„Já?“ krev jí vstoupla valem do tváří –
„Tvé věno, víš to, bylo malicherné, –
tak pro chalupu – a syn nevěděl,
když do tebe se maně zahleděl,
že nezvykneš tu práci naší perné.
Nu, jaká pomoc! Má teď, co si vzal,
však jsem ho dosti, dosti varoval!“ –
Sepjala ruce, vyděšena byla:
„Proč trápíte mě? Co jsem učinila?
Jsem vaše zcela, však to dobře víte,
a co je mého, všechno vzíti smíte!“ –
Vstal hospodář a zlostně nohou dup:
„Eh, každá věc má vždycky líc a rub!
Co platno věno, výbava a jmění,
když k hospodářství lásky, lásky není! –
pár dukátů tvých má už dávno žid!
Však ty jsi stále jako cizí tady.
Ty vidíš přece: plno práce všady
a sama hledáš pohodlí a klid!
Jen po domově, po mamince toužíš,
zde pod mou střechou tratíš se a soužíš.
Jak byla by tu jakás jiná země,
ty nemáš lásku k polím – ani ke mně!“ –
„Já?“ zaplakala. – „Ano, ano, ty!“ –
Víc nevěděla. Přišly mrákoty
a mdloba náhlá k zemi sklátila ji.