Já pohnut – přiznávám se – hleděl na ni
i na dceř její, dívku líce smavé
jak libě rozvitý květ v záři ranní.
Půl vesela, půl v tísni ostýchavé
zde stála, hledíc na mne jasným zrakem,
tak plným života, tak svěží záře –
máj prosté duše stkví se v oku takém.
A mile slušel k růžím oblé tváře
ten šátek rudý s drobounkými kvítky,
jenž v babku svázán kolem uší splýval,
i jiné kroje moravského zbytky
v tom šatě prostém, halícím jí tělo,
jež mladou svěžestí a silou vřelo.