To víno divoké suň od okna mi stranou!
Ať vidím do polí, kde klasy zlatě planou,
až k dvorci, ovčínu a dále k bažantnici,
jíž ony topoly dva strážné stojí u vchodu,
a dále k háji, po svah lesnatý, zpět ku vesnici –
kraj do žní zraje oddaně, kam vidno v obvodu!
Ves onde sousední až tone do vln klasů!
Kam hledě, vděčně raduji se žatvě budoucí
(dnes vím: je trpký hlad – i chléb) a s prosbou horoucí
vzdech tajím obavy. Chraň Bůh žeň od nečasů!
Chraň ohně škodného ji nebe milostivé,
kdy nový chléb se sváží na rok do stodol,
by hlady nelkal země pán v dny zimy mhlivé,
ni o símě mu z jara hlavy starostlivé
strach nouze neklonil, až opět vesna kol!
Kde vlny stébelné zřím blízko pod zahradou
– jak obtížené klasy na klasy se kladou,
zde lesklá stébla lomí do oblouku tetiv,
tu vzájemně se tkají do osnov a pletiv –
dál žloutnoucí jen plochy vidím z gloriettu
svých dlouho nepěstěných zahrad nad zákoutím;
jich nad pustinou-li a buření se rmoutím,
lem polí – divokého máku pln mi květů.
Žhnou nachu útržkem, ba horkou krví hoří,
ach ano, čerstvou krví! k paměti a hoři.
Jen kosou mávnutí – skvrn rudých do kaluží
klas padá vysoký, k nim bez odmluv se druží.