Zde šumí tmavé pláště břečtanů
i thyrsu posvěcené listoví,
v jehožto stínu živen teplým vánkem
zrá hrozen bez děsivých bouří hrůz!
Zde těká stále v středu štíhlých nymf,
jež hojily jej za dnů mladosti
v nadšeném tanci, ten, jenž starost láme,
trud zapuzuje, jasný Dionys!
Nádherně rosou nebes skropené
každého rána znovu narcisky
zde rozkvétají – – tu hlas jeho sladký
se zlomil trochu, vzhledli jsme a zříme,
že plno slz má v rozevřených očích!
My z Kolonu, my nejdřív vyskočili
z sedadel svojich, za námi ti druzí
i příbuzenstvo, které žalovalo,
i všichni ti, kdož diváky tu byli –
a k němu běželi a tiskli ruce
a líbali mu ramena i líce.
Hlas rozhořčení nad nezdárným synem
se ozval všudy, stařec však se usmál:
Dík nesmrtelným, k večeru že žití
mi ještě jednou zvítěziti dali.
I synu Jofontovi díky vzdávám,
že pomohl mi!... To byl průběh soudu.