Tak zas tě zřím, jak spadlou s výše,
v lip rozložitých haluzích
ty drahých srdcí prostá skrýše,
ty zlatá kniho zkázek mých;
zas vidím sloupky tvé a loubí
a dvířka vedle zdobných vrat,
jež útulně se v celek snoubí;
zas došky zřím, jež vrabcí rují
a kalenec i s hřebenem,
kde dužný netřesk mocně bují,
a všecko přichází mi snem.
Ach tys to, ty, náš český hrad,
kam, ať si hrbila své plece,
ať plazila se jako had,
sběř zrádná nevnikla nám přece;
zde posud vládne otcův řád
a bude vládnout z vůle boží,
ať zášť a hněv se jak chce množí.