Je drsný život nejpřísnější školou,
kde, že vše darmo, poznáš příliš záhy,
když bez léku a bez krůpěje vláhy
jdeš věčně sám, tu poznáš, vše jen šálí –:
skráň ověnčená slávy gloriolou,
i dívčí oko, v kráse bezúhonné,
když jako v lásce usměje se na tě;
ctnost, která všude sebe v odiv staví
a nestřežena sama vždy se prodá;
i nadšení, jež nese prapor vlavý,
leč v příští chvíli všecka zradí hesla,
když hrstka tmářů o žaláři hlesla
či když mu někdo za ty vzdušné hrady
a za sny všecky kousek chleba podá.
Tak všecko, k čemu modlil jsi se tady,
je vylháno, i srdce člověk lže si,
když bez soucitu zmírat nechá jiné
a nemá léku pro rty mukou siné,
co na smrť vlastní myšlénka jej děsí...