Nu, sláva bohu, Giulio, žes hotov!
Však svatý otec už se předem mračil,
když po osudu obrazu se ptával
a já jen musil ramenoma krčit –
ah, jeho svátost myslí, že se obraz
dá zrobit, jak když farář na venkově
mši jitřní slouží – při tom zahrnuje
člověka prací, úkoly a vzkazy,
že pět životů by mi nestačilo.
Giulio, ukaž! Mám jen chvíli času.
Tak, hochu, dobře. Trochu ostré světlo
a ostré stíny, není žádný přechod,
však pro francouzské barbary to stačí.
Ty víš, že určil papež tenhle obraz
pro ženu krále francouzského za dar?
– Teď napadá mi: starý Lionardo
je u dvora tam... ušklíbne se asi
nad touhle Svatou Rodinou a vyřkne
pichlavý soud svůj – hochu, jaká pomoc.
On malovat moh plné čtyři roky
svou Monu Lisu – já za čtyři roky
dešť pláten musil pustit z dílny svojí
a pomalovat stěny vatikánské
a řídit stavbu u svatého Petra
a řadu návrhů dát pro koberce
a kreslit plány pro paláce, vily
a modelovat – konečně pak trochu
žít jako člověk, milovat a líbat
své krasavice, jak je přived osud,
a sonety jim skládat, jak je chtěly
– neb ženě nedostačí, že dá člověk
obličej její madonnám a svatým,
jí člověk musí ještě básně skládat –
to nepochopí nikdy Lionardo,
jenž jako mol jen papíry se hrabe
a jemuž inkoust zcela k žití stačí...
Dej štětec, Giulio, sem, podepíši
svým jmenem obraz. Kdo chce nyní tvrdit,
že nepochází z ruky Raffaela?
Mé jmeno na něm. Bastian, ta zmije,
postřikne jistě jedem tohle plátno
a Michelagniolovi zprávu pošle
a vtipem opepří – a starý mrzout
číst bude, stáhne obočí a kousne
do jmena mého – – víš, jak říkají mi?
„Nejvyší rabbi římské synagogy“,
to Bastian si vymyslil, ten ďábel.