Zlíbali se oba mladí lidé.
Oleg směje se, rtem starým řekl:
„Děti, dobře máte: svoji k svému.
Slyšíte! Mně vzpomínka se budí:
takhle mazlil jsem se se svým koněm.
Ubohý! Mně kouzelníci moji,
hadačové přikázali jednou,
abych na tom koni nejezdil juž.
Vstoupnu-li prý na něj, věstili mi,
umru brzy, zničen milým koněm!
Ubohý můj kůň! Teď jsem si vzpomněl,
teď jsem v mysli obraz jeho spatřil –
kde as je, co dělá kůň můj dobrý?“