Avšak Živsa otec, té nedbaje prosby a důtky,
v úsměvu pokračoval: „Já tehdáž službu nedávno
jsem na Perucku přijal, jsa v prvním rozkvětu mužném.
Dum bouřných a citů změť jímala nitro mladistvé,
směs filosofských škol, Voltairova náuka břitká
i školy germánské, ideálů zápas i skepse,
vliv pěvců různých, z nichž zejmena mládce okouzlil
mrtvý „Máje“ pěvec, meteor čaroleskle zapadlý –
v rozporu nestálém vše to háralo v útrobě vírné,
však cit s výše jeden v tuto zářil bouři majákem
pevným spásorodým: to k národu, k otčině láska,
jíž hruď záhy mladou roznítila družba i četba.
Tehdáž vesny dechem té lásky se rozvilo poupě
krásně po vlasti naší, nechť posměch, s hůry nepřízeň,
záští odrodilých trnité kol splétaly houští,
tím jen vábněji květ ve stínu a tíši dařil se,
vroucím pěstitelům čaromocnou spláceje vůní,
svíží ještě celý, v rose jitřní blýskaje luzně...