„Bratři a sestry! Tak bych chtěl
oslovit vás. Než rcete, smím-li?
Nebyla by to přetvářka? Lež?
My však jsme se tu sešli k pravdě,
alespoň přiblížit se k ní.
K pravdě však scházejí se lidé
na soudě též, a s pohledem
zlostným se často rozcházejí.
Bez usmíření. Tak-li i my?
Ne, ne! To není, to nesmí být možné.
Vzpamatovat se přišli jsme sem,
vzchopit se k velkému sjednocení.
Nové se hlasy nesou k nám,
o jakých svět jen dosud sníval
ranními sny svých poetů.
Slyšíme zcela nové zvuky
odkudsi jako od Betléma –
není to ještě z Betléma.
O novém lidství hlasy nové,
až se jim věřit bojíme,
že by to ony už byly, ony,
na něž tak dlouho čeká svět.
Otázky velké chtějí řešit,
které náš dosavadní svět
rozumem dosud nerozřešil.
Zdá se mi to jak za dětských let,
kdy svatý Mikuláš k nám chodil,
s dárky s ním chodili andělé,
vzadu však řetězy řinčeli čerti.
Tak dosud do těch šalmají
odevšad řinčí zbraně a zbraně.