Rovnou cestou, co se jde ku dvoru,
Šli ti strýci v rozličném hovoru.
Kulíšek za chvilku vzhůru hlídá,
Pravě: „Šťastná hvězda mi vychází,
Dobrý východ duše má předzvídá,
Vyhrám, a to ne s velkou nesnází.
Ale věru od té doby,
Co jste, strýčku, zpověď mou vyslyšel,
Svědomí zas mnohé má žaloby,
Mnohý hřích z mé duše vyšel:
Já jsem milostpána za nos vodil,
Vinu na jiné jsem hodil,
Pro mne ztratil Mroulík kus kabátu,
Zubík s ženou střevíce z pařátů;
Zlou jsem pomstou srdce zchladil.
Křoupálek z Klukova nevykročil,
Breberovi pěkně jsem poradil,
Chudák dobře si natočil.
Břešťálovi dobrou jsem já vlepil,
Uhnul kluk mrštný smrtelné ráně.
Potom se mé svědomí přiznává,
Že to pravda, havran co udává,
Hlavu že jsem strh’ všetečné vráně.
Těch vědomých zkroušeně lituju,
Nevědomých nadarmo zpytuju;
Jeden hřích mně ještě vězí v duši,
Neprolez’ vám tajemnické uši;
Arci, když jich někdy mnoho bývá,
Lehko jeden se neb druhý schová,
Hluboko se v paměti ukrývá,
Někdy bez nadání zas vyplová.
Slyšte, pokud ho mám na jazyku,
Stará to povídka o Zubíku.
Šli jsme jednou spolu z honu zpátkem
Mrzuti, že štěstí nám nepřálo,
Tu spatříme kobylu s hříbátkem,
Čtvrt roku se ono staré zdálo,
Vrané, na nose lysinku mělo,
Bujné oudy, hřívu řásnou,
Maso jadrné, postavu krásnou,
Svévolně si kolem dovádělo.
Hladový strýc Zubík nosem krčí,
Ocas mezi nohy stáčí,
Z vysoka povolně kráčí,
A pak ke mně tak zavrčí:
„S kobylou se do rozprávky dejte,
Zvláště na to, strýčku, se zeptejte,
Jestli by mi hříbě neprodala,
O plat notný by se nestarala.“
Já řku: „Já se tam jít neprotivím,
Tomu však se velmi divím,
Odkud tolik peněz máte?“
Nač on: „Jděte, však to uhlídáte.“ –
Já jsem činil, jak on kázal,
Přijda, kobyly jsem se otázal:
„Paní Vranko, jak se podobáte,
Tak jste plnomocná matka
Laškujícího u vás hříbátka;
Prosím, zdali pak je neprodáte?“
Kobyla mně za odpověď dala:
„Věru, ač mé srdce je nerado ztratí,
Toho buď, kdo dobře mi zaplatí!“ –
Tak se obrátivši mne pozvala,
Abych blíže k ní přistoupil,
Bych se přesvědčil očitě,
Cena, za kterou bych hříbě koupil,
Že psána je na zadním kopytě.
Já se vtípiv, kam ta mrcha bije,
Slov pravému smyslu rozumím;
Dál pocouvnuv pravím: „Líto mi je,
Psáti že a čísti neumím;
Také pro mne hříběte nežádám,
Nevešlo to též z mé hlavy,
Za Zubíka otázku předkládám.“
„Tak ať sám jen přijde,“ ona praví,
„Pak to spolu vyjednáme;
Přijďte také; litkup si zavdáme.“
Takou jsem se k Zubíkovi vrátil.
V tom už notně dršťka štěká,
Protož ouzkostně už na mne čeká,
Ocasem zvědavě sem tam klátil.
Já řku: „Můžete se dost najísti;
Chcete-li opravdu hříbě koupit,
Máte jenom k Vrance sám přistoupit,
Na kopytě máte cenu si přečísti. –
Ona mne samého k tomu měla,
Bych se na kopyto podíval,
Ale k hanbě mé se dozvěděla,
Že jsem čtení špatně se učíval.
Ach, snad každý pozděj pykal,
Kdo jak chlapec za školu utíkal;
Vy snad ale víc umíte,
Jděte sám, zdaž písmu srozumíte?“ –
Hrdě na to Zubík odpoví:
„Věru, za to bych se věčně styděl,
Kdybych jaké písmo kde uviděl,
S kterým bych já nebyl hned hotový;
Buď si po latinsku neb po řecku,
Po francouzsku, vlašsku, po německu,
To já čítám, jak by bičem mrskal,
Po židovsku, jak by rabín prskal,
Rusky, srbsky, illyrsky, slovácky,
Polsky, česky a hanácky –
To já čtu, jak by mé jméno bylo;
Mimo to pak učil jsem se advokátem,
Znám vám právo, až je milo,
Vyznávám je hubou a pařátem,
Proto doufám míti dost schopnosti,
Smlouvu s Vrankou přivésti k platnosti.“
Nato k Vrance blíž přikročil,
Pravě: „Věru, pěkný čas dnes máme.“
Potom hned na hříbě řeč otočil,
Řka: „Co vám do slova za ně dáme?
Hotovým já platím, nechci dluhy,
Pak se také jedná o podruhý;
Dobré kupce jen přivádí láce.
Draho chuť odbíratelův sráží,
Drahých prodajníků marná práce,
Darmo zbohatnout se vynasnaží;
Věru, ten jen chytře statek množí,
Malý zisk kdo bere z mnoha zboží.“
Tak a jinak Zubík hubou tluče
Jako Líšňačka neb švec ze Skutče,
Mlsné sliny od huby mu kanou.
Kobyla mu na to pověděla:
„Nevím, co bych za to žádat měla,
Cenu však mám na kopytě psanou.“
Nač on: „Písmo ať obádat mohu,
Tak okažte teda vaši nohu.“
Vranka tu se zchytra otočí,
Novookovanou nohu zdvihla,
Ale Zubík písmo nezočí –
Slech mu zaleh’, zrak se mu zakalil,
V proudu krve žalostně se svalil,
Tak ho Vranka notně švihla.
Řehtem s hříbětem svým utíkala,
Ráda, že Zubíka oklamala. –
Trvalo to hodnou chvíli,
Než se chuďas zpamatoval,
Nežli nabyl tolik síly,
By si zaplakal a požaloval.
Nato k němu já přistoupil,
Takto má otázka zněla:
„Strýčku, kde se kobyla poděla,
Lacino-li hříbě jste odkoupil?
Bezpochyby výborně chutnalo;
Pro mne nic už nezůstalo?
Aj, vy zle na posla dbáte!
Jako ospalý se býti zdáte. –
Arci, obyčejně se to stává,
Že nás plný žaludek uspává.
Ale to by si mé ucho zvědět přálo,
Jak jste písmo tajné pochopil,
Které Vrance na kopytě stálo.
Jak jste skrytý smysl odklopil?“ –
Pravil zajíkavým hlasem:
„Jak bych z bídného si posměch tropil? –
Bůh té mrše odplať rasem!
Hrom jí přetluč hnáty nezpůsobné,
Kterými tak hrubě vymrskuje,
A kováře, co podkovy kuje,
Hromobití uchytniž podobné.
Pokládám to za veliké štěstí,
Že mi život nezkazila,
Do hlavy mi zarazila
Podkovu s hřebíky šesti.“
Tak bolestně Zubík jíkal,
Víc že nechce koňské maso jísti,
Víc že nechce také písmo čísti,
Na svou věrnou duši se zaříkal. –
Teď jsem všechno vám už zjevil,
Vyslovte nade mnou rozhřešení,
Aby Pán Bůh trestů mých ulevil,
Připovídám také polepšení.“ –
Jezovec mu na to řeknul:
„Tak už zase máte duši černou?
Což se zdá vám ctnost tak býti pernou,
Že jste se na cestě k nebi smeknul?
Uznal jste-li ale, že jste chybil,
Litoval jste vaše zloby,
Polepšení jste přislíbil,
Vymohu vás z pekelné poroby.
Beztoho nastává hořká chvíle;
Nevím, jak to s vámi teď vypadne,
Dojdete-li žádaného cíle,
Nebo život vám uvadne
Po dlouhém soudu, po trpkých mukách,
V katových-to necitelných rukách. –
Všechno proti vám juž brojí,
Všechny vy jste hrubě urazil.
Celý zástup na vás se vyrojí,
By na věky váš šejd překazil.
Věru, tím jste špatně si posvítil,
Jak jste s Křoupálkem nakládal;
Strašně krále jste roznítil,
Že by nikdo vámi být nežádal.“ –
Ferina však na to praví:
„Ba že ani o chlup se nebojím,
Rozum mne od všeho zlého zbaví;
Věřte však, že darmo mne káráte,
Káráním si hubu jen páráte.
Věru, není, jak by se to zdálo;
Lehko světem se protloukat,
Jinak studenému na svět koukat.
Jinak, když se srdce nám rozhřálo,
Jinak hubou, perem ctnosti kovat,
Marné předpisy utkávat,
S kazatelny přísně je zastávat,
Nežli s teplou krví je zachovat.
Přirozenost s sebou to přináší,
Že, když notný vítr věje,
Slunce se zatemní, jak se práší,
Jestli dešť to nezaleje:
Tak, když žádost v srdci se pobouří,
Rozum oko své zamhouří,
Cit na všechny stěny srdce šlahá,
Jiná-li moc příval nepřemahá.
Při porodu všem se duše zmáchá,
Za celý svůj život tím zapáchá;
Kdo nerad vylízá z kouta,
Žije v klášterském soukromí,
Ještě líp, když také slepý, chromý,
Tomu lehká jsou ta ctnostní pouta.
Ten, kdo nikdy v ruce nůž nemívá,
Arci že se nikdy neuřízne,
Ten pak, který medem se zabývá,
Rád si někdy prst oblízne. –
Křoupálek přede mnou sem tam skákal,
Macatostí k milosti mne lákal;
Žeby osud nás víc nerozdvojil,
Navždy jsem ho mně připojil. –
Co se Brebery pak týká,
Velkou lásku jsem mu neprokázal,
Když jsem mu ten raneček navázal;
Ale dobře na něj, nechť si pyká. –
Ne jednou jsem já se tomu divil,
Že se králi dávno nezprotivil;
Vždy tak po svatoušku mrká,
Jak by do samého nebe brejlil,
Na nás světské jen tak frká,
Myslí, že ho neznaj’; to se zmejlil.
Do všeho se trulant míchá,
Jak by nejvíc věděl, se nadýmá,
Všudy rozumem svým šplíchá,
Ale žádného to nezajímá;
Děti maj’ jen radost, jak to rouchá,
Když se jim na prázdný sud udeří,
Tak Breberu škopa málo kdo poslouchá,
A kdo slyší, zdali pak mu věří?
Ať se mútí a násilně brečí,
Juž se nepoddáme škopu,
Jiný duch teď naše rány léčí,
Zaved’ nás na jinou stopu.
Ale mlčme, zlá to je rozprávka;
Běda tomu, kdo teď pravdou trousí,
Jazyk pro nás kluzká lávka –
Prostomluvný zadek si obrousí. –
Ať se děje, jak se děje,
Všechno časem svým dozrává,
Moudrý proto všemu se jen směje;
Co se státi musí, to se stává,
Hloupý lesk se nadutě domnívá,
Světem že snad točí vlastní tíží;
Ač si vorá, vláčí a zasívá,
Jiná ouroda se časem klíčí.
Kam čas běží, žádný neví,
Úkol však se žádnému nesleví.
Ale přece lepší pánem býti,
Lepší velký pařát nežli malý,
Mocný všechno od sebe odvalí –
Prostý sám jen musí psotu tříti.
Přímým vazem pán vystoupí,
Všeho dost má, ač nekoupí;
Skrčen jde vyzáblý kmetek,
Rád jsa, ostane-li mu jen smetek,
Před pány se strachem třese, –
Vlk a medvěd kouká,
Zdali chuďas mnoho nese,
Náramně sic na něj brouká;
A tak sprosťák nosí, nosí,
O své právo poníženě prosí;
Ale vyhrej si neb prohrej,
Chalupu na samé právo prodej.
Poděkuj se, když ti právní přítel
Po všem ještě nechá hůl a pytel.
Arci, to vždy u nich právem sluje,
Co si vlk a medvěd dovoluje;
Ten však náramně si hubu spálí,
Kdo jich skutky dost nechválí.
Ale chuďas když lacino koupí,
Jak kdy Kulíšek si kuře chytne,
Aj, tu mnoho soudců se vyskytne,
A že slabý, mnoho muk podstoupí. –
Na dům radní běžej’ cvalem,
Tam až hlava bolí, daj’ otázek,
A hned jsou tu s kriminálem,
Nebo dají katu na provázek. –
Věru maj’ ti páni dobré plíce,
Bez okolku život sfouknou;
Na to ale nikdy se nekouknou,
Že životů nemá žádný více.
Arci, s člověkem to jináč stojí;
Člověk žádný smrti se nebojí;
Shnilé tělo drn sic kryje,
On sám ale dávno jinde žije,
Chudý lid se v nebi blaží,
V kůru andělském si výská;
Jenom boháč v očistci si stýská,
Neb se kratochvilně v pekle smaží.
Ale nad tím žádný nenaříká,
Neb se to jen pouhé duše týká.
U nás ale věru svět jen platí,
Svět kdo ztratí, – všechno ztratí. –
Naši páni, ti to dobře vědí,
Podlé rozkoše se život váží,
Každý užívat se vynasnaží,
A jak k tomu přijde, hledí,
Buď si jak buď, musí na to;
Proto Bůh nynější – zlato.
S prospěchem kdo na to věří,
Všechno má, nač si zaměří.
Čím-li více kdo nabývá,
Více sobě bráti smívá;
Nebo hřích má jisté meze,
Za kterými zdá se černý,
Ty však jednou jak přeleze,
Z hříchu stal se čin nádherný.
Proto sprostý kluk se věší,
Mocný bezpečně se z hříchu těší;
Slepičkářům kat strojívá smyčky,
Možných krk se nehodí do kličky. –
Každému je milá zdravá kůže,
Blaze tomu, kdo ji zachovat si může,
Za zlé žádnému to nepokládám;
Stejné právo však i pro mne žádám.
Příkladem kdo jiného poňouká,
Proč žehravě kolem sebe kouká?
Když já co na větších páních vidím,
Za to také více se nestydím.
Pak si pomyslím u sebe:
Každý má svou tajnou stezku,
Nechodívá po ní bez poklesku,
Odpusť nám to všechněm nebe. –
Ba že ten se světu rouhá,
Kdo se příliš svatě ukrývá;
Pozná, kdo se blíž podívá,
Kady z pekla růžek mu vyčouhá.
Chytrý zvenku chalupu obílí,
Ale zavře, ať tam žádný nečumí,
Vnitřku pak se kratochvílí,
Jak jen může neb jak rozumí.
Arci, svět juž není takto hloupý.
Sem tam rozumně si hádá;
Sotva jen zevnitřní líci koupí,
Také jádro rád obádá.
Věru, podivně to juž vyhlíží,
Myšlenka myšlence ruku dává,
Patrno, že jiný čas nastává,
Písmeno kde ducha víc netíží.
Arci, sem tam někdo bourá,
Stavěti kdo neumí,
A ledaskdo časův zvon rozhourá,
Sotva ale hlasu rozumí,
Svévolně jiný oheň roznítí,
Co víc oko mate, nežli svítí.
Jiný ledasco dobrého šplechce,
Ale má tak hubu smradlavou,
Ruku tak hanebně špinavou,
Že od něho žádný vzít nic nechce;
Jiný káže, píše, povzbuzuje,
Bližnímu na pravou okazuje,
Sám se ale po levé potácí,
Životem svým učení zas kácí. –
Odtud jest ten nářek známý,
Co se v ústech sprostých ozývá:
Svět učený jen nás mámí,
Víme, proč nás za nos vodívá;
Když tak dobře, jak to kážou,
Proč se sami tím nevážou?
Však nechť mají s kopce na učené
Sprostí, držíce se za zkušené;
Přece každý se domnívá,
Že se pravda ví – a jen ukrývá.
Však chuďasi kdyby znali,
Jak si ve školách na pravdu hráli,
Každý rozumem že trousil,
By si jazyk jen obrousil,
Věděli by, nač ten věří,
Školou kdo si pravdu měří;
K smíchu, jak učitel dokazuje
Na vlas pravdy, o kterých nic neví.
Kdo se ale z ostra potazuje,
Tomu se o trošku víry sleví.
Arci, školák spolykat to musí,
Vysvědčení zapotřebí maje –
Tak, co myslí, v sobě dusí,
Osvoboděn plnou hubou laje.
Aj, vy školy, naše školy!
Odkud máte vaše rouby?
Jaké kouzlo jest ve vaší holi!
Z hochů vyrůstají trouby. –
Kluk jadrný s jasnou tváří
Odrostává na vsi slabikáři.
„Rád bych z něho měl (tak praví táta)
Kněze, doktora neb advokáta.“ –
„Advokáta nechci,“ máma praví, –
„Toho čerti provádí ku hrobu,
Ale dá-li Bůh nám život, zdraví,
(Máme ještě dlouho na tu dobu)
Chce-li Jorka kdy panáčkem býti,
Kdybych měla Bůh ví kde to vzíti,
Primiciu bych mu obstarala,
Několik bych kloubků lnu prodala,
Moh’ by na začátek něco míti.“ –
Vsaděj’ Jorku na vůz, na truhličku,
Vedle peřiny se šítem slámy,
V ruce tvaroh, s máslem pleteničku,
V duši smutek, že musí od mámy.
Táta s ním do města jede,
Příbytek a stravu vyhledá,
Potom do školy ho vede.
A pak denně Jorka tam sedá.
Jako vyjevený chlapec kouká,
Každým smyslem slova polyká,
Ale věru, duše se to netýká;
Po německu pan učitel houká,
Německy se na něj sápá,
Chrapoun selský že prý nic nechápá.
Jorka bit jest, za trest stojí, klečí,
On však nevěda, co chtějí, brečí. –
Za dvě léta, až se dost namučí,
Od chlapců se něco snad naučí;
Nato šest let latinuje,
Každý rok víc rozum svůj domácí
I s dědictvím ve školách utrácí,
Cizinu si nalepuje;
Mocnost ducha se zaklíní,
Že po celý život potom dřímá,
Mateřština v duši se zastíní,
Cizina se ale neujímá.
A tak nic starého, nic nového,
Nic sprostého a nic učeného,
Tak je Jorka vysvlečen do hola,
Tak to žádá naše škola.
Tímto se ke všemu hodí,
Nikde žádnou mrzutost neplodí,
Obroušená hloupost, a co při ní dále,
Neomylně sloužívá ku chvále;
A když zcela juž nic není pro ni,
Potom aspoň při akcisu honí.“ – –
Jezovec vzívá, pak v řeč mu skočí;
„Strýčku!“ praví, „co vy všechno znáte!
Jako jarmarečník hubu máte,
Kolem všeho vaše řeč se točí,
Věru, o všechno brkáte,
 Do všeho svůj jazýček strkáte;
Řekněte, co na tom vám záleží,
Kolem vás když něco křivo běží?
Proč pak bych se ve všem rýpal,
Sůl na mrtvou žábu sypal?
Chytrý cizé pletky si oddálí,
A jen tenkrát hasí, když ho pálí;
Svůj uzílek ať si každý nese,
Ať si každý kůži svou obádá,
Koukne, oučet jeho jak vypadá.
Nad každým se metla třese;
Věru, těžko nám jest nepobloudit,
Ale snadno jiného odsoudit. –
Ano, světě, milý světe!
Jak se kroutíš, to mě nic nehněte;
Ať si jedno kpředu troufá,
Nebo druhé nazad coufá,
To se jenom zdá slabému oku,
Jinak všechno v bohumilém toku
Pádí bezprotivně k cíli,
Ač se zdá jinaké každou chvíli.
Ať, kdo může, čas obtíží,
Ať prospěchu loukotě přeráží,
Věru, málo jen překáží,
Přítomnosti cenu neponíží.
Ať se kdo chce, jak chce, namáhá,
Místo zpátkem kpředu pluh táhá;
Pluh, co dobré símě zaorává,
Ouroda pak potomkům dozrává.“ –
Kulíšek se pak juž vrtě odpoví:
„Strýčku, my se jaksi tu bavíme,
O vysokých věcech rozprávíme;
Pakli o tom recensent se zdoví,
Že my, boží jsouce jen hovádka,
V takých věcech pokoj si nedáme,
Které podlé práva my neznáme,
O kterých je mezi lidmi hádka!
Ach, teď mi to leze do kotrby,
Tím-li, co jsem vyobrazil,
Nějakého jsem urazil,
Kterého to v duši svrbí.
Dobře jen, že jsem se štítil,
O písaře někde blíž zavadit;
Nemůže si nikdo hůř poradit,
Než kdy péra na sebe roznítil.
Písálek věc jasnou vám zakalí,
Prská, šplíchá, na vše kaní,
Kroutí, nalomuje, špiní, haní,
V řídké těsto nerozum zabalí,
Vypíná se, jsa jen malý.“
V takovémto strýci jdou hovoru. –
Ejhle, juž jsou blízko dvoru;
Kulíškova výmluvnost ochábla. –
Od zdaleka viděli pěšáka
Naproti samou tou cestou jíti.
Hádali, kdo by to mohl býti,
Pak poznali strýce opičáka.
Kulíškovi Jezovec tu pravil,
Aby pěkně Šklebouna pozdravil;
On prý u dvoru nemálo platí,
Znaje, co se hodí pro dvořáka,
Darmo slovíčko prý své neztratí.
Kulíšek se hned přitulil,
Vybrav sobě pozdravení hladké,
Šklebounovi takto mluvil:
„Štěstí pro mne to přesladké,
Jehož já jsem nenadál se více,
Spatřit svého jemnostpána strýce.
Zdráva-li je milostpaní,
Jejíž kráse celý dvůr se klaní?
Mladé chase jak se děje?
Ať jim Pán Bůh dobrý zrůst popřeje!
Ach, co vám překrásné štěstí kvete!“
Škleboun praví: „Co pak máte,
Nad mým štěstím že vzdycháte?
Řekněte upřímně, co vás hněte.“
Kulíšek jak bázlivý se staví,
Potom sobě vzdechnuv praví:
„Bože, pro takovou bídnou slotu,
Váš strýc musí trpět takou psotu;
Vězte, jak by něco na nich bylo,
Hlupák králík s vranou žalovali,
Co se mnou jim přihodilo,
Bůh ví, jak mne malovali!
Arci, já bych šel ku králi,
Viděli by, jak by tam obstáli.“ –
„Kdo vám brání?“ Škleboun se ho táže. –
Nač on: „Nejvíce mě kletba váže,
Kterou papež mně na hlavu hodil,
Že jsem vlka z kutny vysvobodil. –
Tu mně Zubík díky připovídal,
Velmi laskavě mě hladil,
Já upřímný faleš jeho nepředzvídal,
Teď mne hanebně u krále zradil.
Právě chtěl jsem do Říma se bráti,
Zkroušeně se cestou káti,
Ale jak bych se to opovážil,
Jak by tím se Zubík zaradoval!
Všecky statky mé by vyraboval;
Rodinu mou zničit by se vynasnažil.
Tak mne s jedné strany kletba hněte,
S druhé strany zrada mozek plete.“
Škleboun na to: „Zdali víc nemáte,
Myslím, ať nic na to juž nedbáte,
Já to za vás v Římě spravím.
Právě jsem teď před odchodem,
Doufám, že vy veden mým povodem
Nic nepodstoupíte s vlkem žravým;
Znám já dobře pravověrné spády,
Slabinu též znám kacířské vlády.
Arci, jenom šeptem vám to povím,
Že jsa nunciusem dlouho hovím,
Že on lev sám jídá maso v pátek,
Denně honí, loupí, třeba v svátek. –
Každý, jak rozumí, učí,
Odkud denně nová víra pučí;
Co se manželství pak týká,
To se s kacířem jak nic navlíká,
Když se jenom ruka v ruku hodí;
Bez reversu kacíř děcka plodí.
Moh’ bych ještě ledasco vyčítat,
Kdybych naše časy chtěl přemítat.
Dosti však pro vás, nic se nebojte,
Přímým vazem před soudcemi stojte!
Věru, mně nemá z našeho rodu
Žádný trpět tam na dvoře škodu;
Ví to král, že koho já zastanu,
Dostatečnou má obranu.“
Kulíšek se pokloniv mu pravil:
„Díky vám, vy jste mne strachu zbavil,
Věčně na vás pamatovat budu,
Vylezu-li šťastně z mého trudu.“
Tak se spolu rozžehnali,
Bral se každý svojí cestou dále,
Kulíšek by dostal se před krále,
Kde se mnozí naň hněvali.