Co na malbu stěn jsem zřel, kde zobrazen svatební rej,
já o záchraně pážete snil, snad vysvobodit jej.
Neb zdálo se, z pokory jeho že odbojný vyšleh' duch,
že studentu na toulkách raději přítel byl by a druh,
a že se mu zmrzelo vasalem, sluhou být zděděným,
když slunce na vršcích hoří a luhem zeleným.
Byl šlechtic a na učení tu galantní prožíval léta,
či z čeledě synek, zas sloužil, svých drahých zbaven a světa?
Pak, co jsem na dvoře pojedl, ve stínu stromu ležel,
mně zdálo se, z pážat můj známý že z průvodu za mnou běžel,
a stále mi v patách byl, i když jsem sestoup' k řece,
i když jsem v hospůdku sed‘, on u mne. A takto vece: