Květ, mladost jásavá i stáří v jeden spěch
se řítí, kudy žeň tvá kráčí po strništi!
Tys věků šerý proud v svých vlekla okovech!
Tys žernov nesmírný, jímž vichr zkázy sviští,
ty slunce, pluky hvězd v svém rovnáš pohřebišti,
v tiš prázdnou, žití kde stín žádný netěká.
Jak sněť, již se stromu páž lidská oseká,
v žár která vrháš vše, co z klína matky vstává,
všech konec nářků, slz a strastí člověka,
ty, jež nám neseš mír, buď smrti zdráva!