A proto teď, ty drahý květe,
já vroucně tak mám tebe rád!
A často, když mne teskno hněte,
já počnu sobě v mysli přát,
i v moji kdys by rakev dali
ten modrý, něžný květ tvůj malý,
až věk mi jednou síly zhněte – –
bych lehčej’ mohl v hrobě spát!