„Za mořem a za horami
před dávnými jednou lety
na svých otců rodném hradě
svorně žili dědicové,
dva to bratří jedné krve.
Starší vedl správu statků,
honil v lese na pohoří
a sil v půdu zlaté símě.
Mladší sedal za knihami,
lepil z hlíny divné tvary,
jak je vídal v starých knihách,
ve chrámech a chodbách hradu.
Žili dlouho dosti svorně –
až se náhle znesvářili
hněvem na smrt zaplanuvše.
Předmět sporu byla žena
krásná jako anděl s nebe,
svůdná jako satan v ráji;
ba zdá se mi, v jejích žilách
že proudila krůpěj krve
Lility, té Satanice,
první ženy Adamovy.
Potkali se jednou v noci
oba bratří jednou cestou;
starší mečem ozbrojený,
mladší dlátem, oním dlátem,
jímž před chvílí v tuhý mramor
kreslil tahy svaté Panny.
Co se dálo, ty víš lépe,
než to mohu opakovat...
Mladší bratr zmizel ráno,
netázal se nikdo po něm,
starší unes’ dívku na hrad
a s ní v roce zplodil syna.
Za tři dny však syn se ztratil;
marné hlídky, marná snaha,
nikde v světě stopy po něm.
Po letech zas žena jeho
dcerušku mu porodila.
Darmo brány, stezky k tvrzi
trojí stráží obsazeny!
Marná péče: než den třetí
skončil zápas s noci stíny,
ztratila se také dcera...
Tím pohnutý bratr starší
dal se náhle na pokání,
a když žena zemřela mu,
církvi dal své statky všecky,
kříž vzal a šel proti Turkům,
by hrob svatý osvobodil.
Chtěl najíti smrt svou v bojích,
ale darmo – síla jeho,
udatnost a mužný věhlas
zvolily jej, než se nadál,
za velmistra Johanitů.