Zrak náhle tázavě se točí bez pobídky,
kde z temna zabělal pruh hřbitovní se zídky.
Díl nový – nezrytý, tak čekavě jest pustý,
díl starý – zvlněný, řád stromů stíní hustý,
střed bílá kaple hlídá. Její u apsidy
pan farář sáh si změřil za cíl zemské bídy,
– jde vedle mne, tvář chorá světle klidna.
Část stará hřbitova kde rovy lidna,
má matka za mne v hrobě stlelé ruce spíná,
– ne ji, mne na srdci ta slehlá tíží hlína...