Teď pak míříme ke Konstancii přímo.
Po jiných cestách jiní též do města jedou,
jemuž náhoda uvíjí světovou slávu.
Se všech světa konců sjíždí se tamo
všecka nádhera, všecka učenost církve,
všecka moc a všecek majestát světa:
desítky kardinálů, biskupů na sta,
učených mistrův a doktorů tisíce celé;
přijedou patriarchové Antiochijský,
Cařihradský; přijede velmistr Rhodský;
přijedou obávaní odpůrci naši,
veliká světla Francie: Cambraiský biskup,
kardinál d’ Ailly, a Gerson, přemocný kancléř
Pařížské školy, světla to bodavě ostrá,
pro nás až příliš snad ostrá; přijede také
Řehořův posel, kardinál Jan; ba i Východ,
bájivý Východ se zvedne za ranním sluncem,
aby byl pozorným svědkem velkého sporu
bratra Západu: přijedou bradatí Řeci,
Arméni, Rusové; přijedou mohamedáni,
Afričané, Etiopští a jiní;
přijedou poslové králův a vévodů řada,
kurfiřti, knížata; a přijede ovšem
sama Jeho Milost král Římský Sigmund,
který zplodil ten koncil a jeho jest otcem.
On také celý naň svět, co moc má a ducha,
zve a volá a nutí, chtě sladkým ho svátkem
mít, kdy zářná zasvítí očista církve
a kdy se Západem smíří se Východ,
aby církev byla jediná jedna.
Že to slavný bude sbor, o to už se
přičinil král sám. Rád má okázalosti;
v majestátu svém on rád bývá hercem.
Bude-li sboru též duší, co hýbati má jím,
co jej nésti a vznášeti má duchem víry,
duchem theologie ryzí a pravé,
o tom tady pochybujeme vážně.
Na to mysl jeho příliš jest zemská;
není na křídlech posvátného v ní pelu.
Ona slétá radš níž, níž k sukýnkám ženským;
pro ně mu zahoří srdce, jak pinie suchá.
O tom by choť jeho řekla nám, prvá i druhá.
Máme o tom převeselé tu zprávy,
jak i korunu odhodí, aby moh’ líbat.
Jedna z nich zvlášť je ti nezvykle nová;
toť jakby v koruně královské hnízdo měl cvrček.