Dav rozstoupil se. A hle! středem tlumu
divoký průvod letí v ryku, šumu.
Obličej v předu odulý a rudý
nad staré skotské uklání se dudy
a pod páží, jež kvičící měch stiská,
červeným okem z bílé čupřiny
bradatý kozel rozpustile blýská
jak Faun ve stopách nahé dívčiny.
Dvé psanců za ním v lodní píšťaly
s posuňkem vilným pronikavě píská,
rachotí bubny, chřestí cimbály,
směsice víří tisícerých zvuků –
v šíleném tanci ruka jímá ruku,
co zatím druzí mohutnými svaly
sud ověnčený na palubu valí.
A na něm jízdmo, s loutnou v náručí
jun holobradý, vína žárem zňatý
sem tam se kolébá, nejisté paty
zarývá do železných obručí,
pod věncem flóry rozedrané, zvadlé
uklání čela vrásky, líce vpadlé
a časem pracně tento kmet i jun
vztyčuje hlavu, s čela třese vlasy,
půl oka z vlhké probleskuje řasy,
prst suchý deptá v loutnu beze strun,
vrásčitým čelem luzná duma vlaje,
satyra úsměv na rtu zvadlém hraje.