Však na mýtině uprostřed lesa
se všichni sešli. – Všichni se znají
a do náruče druh druhu klesá.
Četný jich kroužek. – Z oka i z tváří
jim dneska slepá odvaha září,
rozryla čela bída jim stálá,
mozolů plny jsou jejich dlaně,
ale v nich dneska blýskají zbraně.
Zář luny, která nad lesem stála,
na ostří sekyr a nožů hrála.
Nad hlavy mužů tu a tam čněly
rezavé píky. – U prostřed davu
o pušku opřen, zvedaje hlavu
myslivec stojí, – hled jeho smělý
od muže k muži zvolna se točí,
zlověstný úsměv křiví mu ústa.
Čím více kolem dav mužů vzrůstá,
tím hrozivěji svítí mu oči.
Zdá se být vůdcem, – mlčky se k němu
obrací všichni. – On rukou kyne,
dí: „Rozhodneme! Buď konec všemu;
nezbývá ani cesty nám jiné. –
Kdo nerozhodnut, koho boj děsí,
ať mezi ženy a děti jde si!
Kdo’s mužem: za mnou! lepší smrt rychlá,
než celý život umírat nouzí.
I kůň se úzdě dané mu vzpouzí,
jen v lidských prsou odvaha stichla?
jen člověk stále otročit musí?
Už dlouho dost nás okovy dusí, –
strhněm je s ruky.– Kdo půjde se mnou?“–
„My jdeme!“ znělo ozvěnou temnou.
Zamával mladík nad hlavou zbraní,
ukázal k zámku: „Ku předu tedy!“ –
Nikdo však nohou nepohnul ani,
sám vůdce stanul, zaražen, bledý.