Jednou v létě na čas přetrhla ty zábavy dětské
pilná práce ducha. Však právě to léto nevolné
ke svým vděčně řadím upomínkám nejmilenějším.
Pro mne a sestru našel tehdáž učitel se domácí,
na krátký sice čas. Čekatel snaživý učitelství,
otci byv doporučen, z Prahy jednou pěšky zavítal,
prázdniny trávil u nás, drobný uče horlivě párek.
Zjev ten prostomilý, skromný, blahovolný
chlapce okouzlil v ráz. Ku štíhlé postavě mládce
uctivě já vzíral, vznešený kol upřádaje nimbus, –
vždyť hostem z Prahy byl, z dumné jeho líce mi zářil
svět divný a nový poznání, krásy duševní.
Sotva že červánkem nebe z rána se zardělo prvním,
jižtě probouzel nás a vodíval v sad za obydlím,
pod košatou kde hruší stůl s lávkou nás očekával.
Tam kniha Bíbova nám otvírala mluvnice bránu,
brk po papíru letěl, verš Jablonského zazníval. –
Ó, jak rád, jak dychtivě já lpěl na rtech učících,
jak rád v les, do polí též Mentora svého provázel,
přírody písmo živé kde mi s láskou prostě vykládal –
Klas hojný blahodárných zrn mně to léto přineslo
a vděčnou pamětí k jich původu ještě zalétám.