Já podal vody a kmet posilněn
mi těmi slovy splnil daný slib:
„Netaž se po mém rodě, člověče,
rod můj mne vyvrh’, a já prokletý
bez krovu, bez přístřeší, bez bratra
jak vyhnanec se toulal po světě.
Mne nikdo nezval, abych ohni blíž
si zased’, nikdo nepodal mi chleb,
a nežádal, bych děti požehnal,
než na novo se vydám na cestu.
Les tmavý, zvěří opuštěná skrýš,
to jediný můj byt byl po leta...
Tak bloudícího zanesl mne krok
můj unavený jednou k Otavě.
Na vrchu vysokém, jenž ve vodách
své paty koupá, prastarý stál hrad.
Les tmavý ploužil se až pod okna,
a staré sosny, temné, dumavé,
do vlhké síně pnuly větve své
jak obrů roztažená ramena.
Kdo hrad ten vystavil a obýval,
zvěst o tom mlčí. Bledí duchové
jej obletují jako mohylu,
a jejich pláč zní lesem příšerně.