Pár dlouhých vteřin, trapných, konečně
se v okně objevila žlutá tvář
ve stínu bílé, tuhé plachétky,
ven vyhlédla a úsměvem se stáhla,
v němž s octem v zápasu byl sladký med,
a slova ozvala se šeplavá:
„Ach, Excellencí, jaká čest – však žel,
mně nelze vyhověti vaší prosbě,
zde ženský klášter jest – a to je muž...
Jak ráda bych – však nemůže to být,
to, prosím, nedovolí předpisy.“