Omšelý kámen sedím na vrchu hory,
šlehaný plískavou nudou šklebivých bouří,
znavený pohledem na krásu jednotvárným,
zmučený dešťovou třísní člověčích nářků,
vlastní svou nemohoucností pryskající,
stále přec žíznivý nových vznětů a vášní.