Tu liliovou její bytostí
šleh’ ruměnec jak růže v rozpuku,
a bráníc mu, tak snivě šeptala:
„Věz, feja jsem, ne ženou, člověkem.
Co feja, chápeš? Sen, ne skutečnost!
My duši máme jen, jak strom ji má
a každá květina, jak má ji pták.
Ta duše nesmrtelnou není, ach!
Je pouze jako van, jak vůně je!
Náš život jest, jak život květiny.
Ty viděl jsi, já mrtva ležela,
bez vůle tak, jak trčí tento strom,
jak pne se tam u vody bylina!
Co slunce jesti stromům, květinám,
to nám jest láska... Slunce zapadne,
a květ se zavře, není více živ.
Ty celovals mě v lásce, vášnivě
a vzešlo slunce moje, život můj.
Ty brzy přestaneš mě milovat –
a budu opět mrtva... žel, ó žel!“