Přelétlo léto – ovsy posekány
a strništěm již žloutnou šíré lány,
na půdách voní drobná otava.
Pak přišel podzim s prací nejkrušnější.
A Zdenka chodí bleda, churava,
jí nesvědčí tu, pod oblohou zdejší.
Vždy prací umdlen hospodář se mračí,
ne, nekárá ji – však i pohled stačí.
A starý říká: „Nebožky je škoda!“
a jeho povzdech do srdce až bodá. –
Tak přišla zima. Jako příšery
mhy beztvárné se nad dědinou chvějí. –
Nevlídná zima! Zdenka bála se jí.
Ty smutné dni a dlouhé večery!
Noc nemá konce, – hodiny se plíží.
Šedivý Stejskal sedá u kamen,
má dýmku v ústech, mlčky kouří jen,
jak výčitka ji mlčení to tíží!
Hospodář na stůl lokty podepírá,
ve dlaních čelo, v jedno místo zírá.
Tak včera, dnes, a zítra bude znova
a pro svou ženu nemá ani slova.
Jen starý zrakem vždy ji provází. –
Jak teskno, smutno! Plaše hlavu kloní,
při práci v létě bylo lépe pro ni!
A z dusné jizby raděj odchází.
Na prahu slyší – starý praví synu:
„Do jara, myslím, bude pod zemí!“
A manžel kývne: „Ba že, zdá se mi!“
Zavřela dvéře: „Zhynu! zhynu! zhynu!“
jí hlavou hučí. Však se neděsila,
vždyť zbytečnou jen opravdu zde byla.
Churavá, slabá – jakáž hospodyně!
a líp jí bude dole v černé hlíně! –
Na půdu vyšla ke svým pokladům,
tam klekla na zem, zvedla víko s truhly
a výkřik hrůzy ulét zbledlým rtům
a ruce její leknutím až stuhly.
Vše převráceno, – knihy přeházeny,
památky z domu, poklad drahocenný,
byl rukou drsnou přehrabán a zpleněn,
vetřelcem drzým jistě nedoceněn.
Přihrádky prázdné, – měla v jedné z nich
pár dukátků a peněz stříbrných. –
Kdo že je uzmul? uhodla by asi, –
sem nepřichází nikdy nikdo z chasy.
To –. Nedomyslí. – Srovnala vše zase
a bledá, tichá v jizbu vrátila se.