Nevím, k čemu řeč ta složná
Šerých obrazů pouť vlečnou
Koná. Neb čím dále slyším,
Úzkosť o Tebe mě svírá,
V duši bledne k Tobě víra,
Dál a dál se Tebe liším;
V sobě šťastná, v štěstí jistá
Zlověsti Tvé chápu stěží.
Tvé-li oko krok mi střeží,
Zda-li mu snad propas( chystá
Doba blízká – marně brání!
V dáli tam mé blaho plyne,
V něm mé víry křídlo stinné
A byť zhynouť! – umírání
S Vítkem závidné! – Tak děla
A mír blažený v tvář sedl,
Jak by důvod dále vedl,
Kdy ret němý a zrak želá
Ještě mluviť. – Z vln se zvedla
Víla, z čela hrnouc vlasy
Mokré, jak by slovu spásy
Klidu dodať chtěla, sedla
V rákos na sehnuté stvoly,
Okem létla po hladině
A pak ruce složíc v klíně,
Důvěru si družkou zvolí
K řeči své. – „Slyš podklad bázně!
Lásce Tvé se z duše kořím,
Víru Tvou však z kořen bořím –
Tam se řití v tůni srázně! – –
Jinou víru on tam zlovil;
Viděla já bezeklamně
Jak ji vyrvalo z vln rámě
Jeho, jak ji v náruč povil,
Složil v lodi dechu prostou,
Slovem ohně křísil v žití –
Procítla – a jak kdy chytí
Orel vodní bělochvostou
Labuť, zjásal šílenosti
Výbuchem, že lov se zdařil;
Ba tak jásotem se zjařil,
Že jí mrazem projel kosti
Zvuk ten zběsilý a práhla
Radš se vrhnouť do vln lůna,
Kdy ji silná páže juna
Jala v pásu – na loď stáhla
A pak“ – v tom se víla odmlčevši
Zrakem vrostla Irmě v tahy
Bledé, zda řeč její váhy
Jakés má, čím ona ke vší
Obžalobě svědčí. „Lichá
Je ta řeč Tvá,“ řekla klidně,
„Lež to ke lži očividně
Tkaná. Jedem z úst Tvých dýchá,
Čistý proud vší lásky hyzdí.
Vezmi zpět, čím nesmyslná
Překypěla ňader vlna,
Kdy v nich káně lačná hnízdí
Vraždou soptíc – vraždíc spárem!
Chraň se, nechtěj blaha rušiť,
O němž nedovedeš tušiť,
Jak je velkým boha darem!
Vrať se! – odpuštění mé Tě
Provoď, zvěstuj družek sboru,
Irmy šťastnější že z tvorů
Není! – Pohleď – člun tam letě
Lunou stříbřen Tobě mihne
Důkazem, že Irma šťastnou;
Mně pak trvá pravdou krásnou,
Jíž snů moře nevystihne!“