Tak zamlklí přešli opodál
kolem místa, kde on vzrušen stál.
Náhle zalomcoval pouty svými
mistr kovář, slovy jízlivými
ke druhým tam mluví: „Vidíte ho?
přišel s celou panskou pýchou svou
podívat se, až nás povedou,
v duchu jásá teď, on původ všeho!
Krev-li tekla, on je vinen sám!
On! on! ale pouta dali nám,
za pány je vždycky chudí nosí!
Nám je určen soud a vězení, –
pak o právu hovořte mi cosi!
Pláč žen našich, dětí kvílení
ku panskému sluchu nedoletí,
ó, ubohé, drobné naše děti!
otce do vězení vedou jim,
sirotečkům chudým ubohým!“
Zavyl kovář. A kolkolem ženy
divým jekem pláčí rozlíceny,
lomí rukama a vlasy rvou
spity bolestí svou zoufalou.
Cos tam četník zvolal, zařinčela
i ručnice těžká. Tlupa celá
urychleným krokem táhne v dál,
ječivý však nářek žen a dětí
rozléhá se, v tichá pole letí.
Zamračen a smuten Vláďa stál.
K hlavě sáhl. Sen se mu to zdál,
ale ne! tam ječí hlasy divé.
Nahořklá se bolest rozlila
v duši jeho měkké, nedůtklivé.
Hluboká se vráska zaryla
do čela mu. Těžce hlavu svěsil
a šel – spěchal – útěk byl to spíš.
Čeho se až do duše tak zděsil?
Večer v pole položil se již,
mrak stál po okraji zkrvavělý
nízko nad západem. Odtud zněly
zoufalé ty hlasy, pláč i jek...