V tom už ve dvoře se koně zastavili.
Překvapení tady pro nového pána:
od vrat, jež jsou chvojí pěkně lemována,
do prostřed až dvora v rovné řadě dvojí
všecka dvorská čeleď ve svátečním kroji.
Ze zástupu nyní v šatečkách svých sněžných
vyšlo děvčátko tak svěží jako růže,
kterou pevně třímá ve svých ručkách něžných;
vítati má pána, ale sotva může
bázní vydechnout; pán, jenž tu dříve býval,
nosil se, jak všichni v dědině se nosí,
jenom v neděli až na paty mu splýval
zelenavý kabát s obrovskými šosy;
ale tento pán, jenž nyní stojí před ní
v mysliveckém šatě, není zjev tak všední,
připadá jí spíše jako sám pan kníže,
který čtverospřeží jezdí tudy časem.
Teprve když Vondra přistoupil k ní blíže
a k ní promluvil co nejvlídnějším hlasem,
odříkala řeč svou chvějícími rtíky,
podala mu kytku – a již bouřné „sláva!“
všecka čeleď svému pánu provolává.