Ach, milý bože, jak se časy mění;
dnes tápíme se v slastech jako děti,
dokud jim rozum čelo nepřeletí, –
a zejtra z toho nic už více není
leč upomínka a i ta je bledá
a lepším zjevům ani zniku nedá;
dnes nebem vznášíme se v hrdé pýše
a zejtra srdce ze hluboka dýše,
dnes máme kytku slávy upletenou
a zejtra nás jak psance v peklo ženou,
dnes máme zlatem naplněné skříně
a zejtra hlady vlečeme se líně
a přede dveře boháče jsme štváni,
by žebrali jsme sobě slitování;
dnes píseň veselá se z prsou řine,
a zejtra můžem světy hledat jiné
a zejtra můžem položit svou hlavu
a jíti s katem volně na popravu.
Vyť pátera by ste snad nepoznali
a tváře jeho unylé se báli,
i jeho oka, z něhož prýští plamen,
a se znamením kříže řekli: amen
a utíkali jako před zlosynem,
jenž zprznil sebe nezákonným činem,
a na potěchu hromu proklínání
by dali jste mu, přemilí vy páni,
a litovali v duchu jeho roditelů,
že v jejich srdce ostrou vmetal střelu.
Teď mladý páter jakby celý jiný:
co lidem těm se zdá mít obraz viny,
to jemu cností, ze sna probuzením
a krákorání slavičiným pěním,
tma je mu světlem, světlo nocí temnou
a drsné slovo řečí milojemnou
a libá řeč zas slovem plným hněvu.
Večer mu bývá jako na úlevu
po dlouhém dni, jenž ňadra jeho tísní,
a tichou rozkolébán šera písní
se dlouho do hvězd dívá nade školou,
k nim zpolou vzdychá a jásá zpolou,
a s nimi vede v noci rozhovory
a ulétá tam na daleké hory,
kde touha jeho jako rozpustilá
po vrcholích se snivě rozložila,
a tam ji vídá, tam s ní plesy vede,
tam na výšinách luny temnošedé,
a tam s ní zpívá, tam jí k nohoum kleká,
na krásné tělo šarláty obléká,
a tam s ní žije, sebe nechá dole,
zde usíná, tam s ní se točí v kole!