Byl náhle zasnul jako po opojném víně,
utopil duši v rozmařilém víru;
u Laury hledal pro svůj neklid míru –
i spoutala mu křídla... Vše se plouží líně,
co jedna chvíle dá, to druhá béře znovu. –
Nedobře měnil. Pod ním chví se země,
nadšená píseň v duši zmírá temně –
Dalila zpustošila hlavu Samsonovu...
Kdo ví – kdož poví mu, co ňadro její chová?
Teď otevřenou knihou oko její –
ve chvíli druhé z ní už nerozumí slova,
i tone v těžké, mutné beznaději. –