Tak nyješ v mrákotách, a vnitřní hlas
mi šepce proč, jak bolesť tvou by tušil...
Ó život bohatý, jenž stvořila’s,
tak překypěl, tak divným chvatem bušil,
až velebnou ti harmonii rušil;
a jasný zdroj, kde měl se napojit
tvou rozkoší, ten stínem želu smušil;
on tužby vzňal, jichž neznal ukojit,
a rány rozevřel, jichž neznal zahojit.