A když rány bolest ulevila,
Dá on zkázati své věrné choti:
„Neočekávej mne v bílém dvoře,
Ani v dvoře, ani víc v mém rodě.“
Ta když slova kněžna uslyšela,
Jako hromem omráčena stála;
Slyšeť dupot koní kolem dvora –
Na ponebí Asan aganice,
Chtěci oknem skočit, rychle běží.
Za ní spěší dvě milounké dcery:
„Vrať se, matko milá!“ volajíce,
„Nepřijíždíť otec Asan aga,
Nébrž strejc náš, Pintorovič Beže!“