Na obou stranách tuto hvězdnou nivu
zde blíž, tam dále pásmo doprovází
hor vyšších, nižších, jejichž vid se mění
vždy v novém různých tvarů seskupení:
zříš báně, kužele i šikmé srázy;
zde září v zeleni a květech stromů,
tam ve skal nahých fantastickém zlomu,
jenž v ladných barev odstíny se šatí
a místy plá jak hora skvostných hlatí.
S jich boků leckde stříbro bystřin srší
a duhou hrajíc, sněžnou kypíc pěnou
přes trosek skalních spoustu navalenou
jak perel déšť do houští palem prší,
z nichž u pat horstva, ve záhybech strání
zde onde divná stavba povyhledá
stěn sněžných nádherou a třpytných bání.
A na skále, jež kužel strmý zvedá
až k nebesům, té horské jehle v čele
jak duchy staven v nebe trčí směle
hrad slohu neznámého, hrdé krásy
nad sivých hradeb zubatými pásy
bran, mostů, věží spoustou nebetyčnou.
A kde v hor pásmu brána skalní zeje,
zrak s tužbou hledí v údolinu příčnou
a její ladnou zátočinou spěje
kol hájů tajemných a luzných sadů,
kol pestrých měst a běloskvoucích hradů,
kol tůní safírových, v nichž se kmitá
stín plachty ostrov smaragdových palem,
až tam, kde tato vnada poukrytá
jak sen se tratí v stínu zamodralém.
Houšť, houšť se motýlové chvějí z luhu,
jsou perleť, purpur, zlato, hrají v duhu
a prostřed křídel oka slunkem svítí;
jich oblak pestroskvoucí vzhůru vzletá
a deštěm duhovým se dolů řítí,
vzduch plní vůkol. Po vyhlídce veta
v té motýlové metelici, předem
též hustě vlá, že nezříme, kam jedem’.
Jak květů déšť, když stromem vichr zmítá,
již závěj sprchlých motýlů nám kryje
hřbet zlatých beránků, jich čela, šije,
i čupřin, růžků šotkových se chytá
a mušli plní, klín můj – Sahám pro ně –
O div! Ne motýly to ruka chová,
než květy vskutku, dchnoucí čarovonně;
jen útvar jich lže křídla motýlová.
Zřím do výše – Aj věru, pouhé květy
to slétají se stromů velikánů,
jichž haluze tím šperkem obesety.
Jich větve srostlé klenou zdobnou bránu
v les překrásný, jenž ve své stinné hloubi
vděk hájů severních i jižních snoubí.