Ó Muso, sladká družičko má,
ty, jíž svit divný v očích plane,
jež líbala’s mne svýma rtoma
na čelo záhy ustarané
a pro niž, běda, v žití mladém
bych málem byl už umřel hladem;
ó Muso, která’s měla pro mne
vždy jenom látky domácí, –
ať tak či tak, ať není skromné,
co časem v nitru burácí, –
já poctivě jsem říci toužil,
co v srdci svém jsem žitím nes’,
a přece jsem snad nezasloužil,
že bit jsem býval jako pes;
ó Muso, věčných bohů dcero,
jež druhdy, zanícení vzor,
jsi diktovala v moje péro
i žár i hněv i zášť i vzdor,
mladého snění čistý vznět
tak horoucí a plamenný,