Co se, ó člověče dobrý! skutečně stalo,
S povzdychováním skroušené mluvily dítky,
Státi se může. Y milého otce, ach! kdybys
Muži byl hořekování drahého otce
Spatřoval pro milé syny, ó srdceby hořem
Pukalo tobě, a katové rozdrážďujícý
Na otce vztek, jak ďáblové smáli se starcy,
Trhali nás jak zvířata, poslali muže,
Aby y dvíčata ze všech nejposlednější
K popravě vedl; krev našich stříkala vůkol,
Prostředkem zemdlené táhl muž s divočeností
K hranicy hor, zde se postavil, díval a mířil
Do srdce nám. Tu jsme k divochu červové klekli,
Spínali ruce, a prosyli za život svůj; věk
Outlý, pláč a srdečné prosby tak mužem
Pohnuly zlým, že co osyka trna a tváři
Zčernalé skropuje slzami meč a y dravost
Odhodiv stál jak Bůh svět oblažujícý.
Myslil, a uchytiv nás v skal hlubiny ukryl;
Po čase uvedl v háj, a zde dítky co otec
Vlídný pěstoval nás. V tom neviny bytu
Neuviděli žádného jsme; tys, příteli! první
Bohem snad překročil hráz, jenž od světa moře
Dělí samotu drsnou. Před Bohem živým
Příteli! slib, že před katy chrániti nás, že
Přátely blažiti budeš. Vždyť milujem tebe,
Y my tě brániti svou jak hrdiny sýlou,
Blažiti svou jak synové budeme láskou,
Ustelem lístím v jeskyni lůžko, bys v tichu
Líbezně pospav synků požehnal ráno.