Což různý dar si nesem žití od koledy!
Ach, nelze jinak věru, dítě měnné vteřiny:
rok z roku v hlubší vrásky stín prach popeleční středy
nám křtěňátkům se sází za křest proviny...
Ať různé dny jdou žití po zahradách,
i po slavičích písních běsný vichrů třas,
červ hnusivý ať tuční v růží vonných vnadách:
nám dětem dchnutí božího a hroudám hlíny,
dnův podmračných kéž aspoň lehčí byly stíny
a slunnější dnů našich skrblý jas!
Bůh zanítil nám sám v té duši lásky slunce;
své slepoty je nekalíce poskvrnou,
my choďme světlem jeho s lásky Zahradníkem,
než růže zahrad věčných za hroby se rozhrnou.
Mé květy, pláte v půdě, slzou ovlažené!
Ó mějte v oku rosu soucitu,
svá čistá čela vznášejíce k světlu,
kdy zralý klas žnec kosí spravedlivý.
Vše změnou dnů k žni smrti zkvítá,
mžik oka jak okamžik čítá,
co člověk i jásá i pláče,
dík Bohu, žeť nejináče!