,Dravé moře, dravější však osud,
krutý los je, vlna milosrdná.
Ona chvátí, po čem lační, rázem,
krátké strojíc oběti jen muky,
nedělí, co v žití objalo se,
lnoucí k sobě stejně světí smrti:
Ale osud s hltavostí moře
poje hravou krvelačnost tygra
od srdce rve to, co nejdražšího,
v loktech lásky sápe kořisť svoji.
Usmrcuje to, co milováno,
a pak velí ještě dále žíti.
A byť střemhlav sebe vrhal v proudy,
ony vyvrhují zoufalého –
jen co šťastno kořistí jim libou,
nešťastný jim žlučí je i octem. –
Běda kvítí, odejde-li leto,
běda srdci, kdy mu zhyne láska;
však se léto budíc květy vrátí,
srdci blaho prchlé jenom smrtí.‘