Mne mocně dojal její pohled snivý,
tak plný vděku, tiché lahody,
zář něžnou linoucí v háj zasmušilý
uprostřed zvadlé, mroucí přírody;
neb hledě na ten výjev, nenadále
jsem spatřil obraz vlastní sudby své:
v mou jeseň životní, kde chuděj’ stále,
též září tichých, snivých očí dvé.