Stín pustil jeho ruku z vlhké dlaně,
a přítmí rozbřesklo se v bílou zář,
jíž oko temnu zvyklé nesnášelo,
jen zvolna mohouc víčko pozvednout;
i shledlo starce. Velebné měl čelo
a bílých vlasů vlnil se mu proud
až na plece, vous do klína mu splýval –
sníh v tuhé zimě netřpytí se víc.
Přes lidskou míru věk se připozdíval
v té tváři vrásčité, jež sálajíc
jak lampa světlem nadšenosti z nitra,
se zdála schránou duše průzračnou.
Skráň ovíjel jak symbolická mitra
had, ocas v ústech, v známku význačnou,
že počátku ni konce nemá žití,
svým kruhem věčným ústíc v sebe jen.
Plášť zlatý, jaký v bajkách jen se třpytí,
se nádherně až k patám od ramen
mu skvěl; tak v zlatohlav jen král se halí.
Lem dotýkal se stupňů z mramoru
kol trůnu, jehož přepych neskonalý
sám vypravoval slavnou báchoru,
neb zdoba jeho, pestré vykládání,
tu bitvy, onde věštby obrazíc,
zde oběti, tam bohatýrská klání,
tu odsouzence, které smrti vstříc
soud fanatiků proklel ve svém hněvu:
vše hlásala stem postav životných, –
i vzpomněl mudrc oněch nočních zjevů
své dnešní pouti v stínech mrákotných;
i vzpomněl hvězdné nesmírnosti tamo,
když spatřil nade trůnem baldachýn
hvězd plný, modrý jako nebe samo,
jenž v jasno spouštěl něžný polostín
kol trůnícího starce. Paži pravou,
v nach oděnou, kmet volně opíral
o mocnou sfingu s výraznou tak hlavou,
že zdálo se, jak by se otvíral
ret její bronzový již k promluvení.