A Hynek neobstál. Co stín se táhl za ní
ven z huštiny, kam pěšinka ji vedla.
A kdy tam slečna na lavičku sedla,
Hynek se také zvolna blížil, jako maní.
Teď ohlédla se k němu. – Při večerním šeru
již nepoznával Hynek z tahů líce,
jak hosta svého přijme krasavice –
než, on už odhodlaně vytrval v tom směru;
i stanuv u ní, smekl, zdvořile se klonil
a děl: „Aj, štěstí sotva by mi přálo,
kdybych se lakomě byl prvé za ním honil! –
Náš ohňostroj vás baví, slečno, málo? –“