Dál za vsí poslední stál domek pohodného,
blíž lesa samého, tak mile stínivého;
měl vlídnou zahrádku a obílen byl čistě,
však dítě šlo-li v les, vždy vyhnulo se jistě,
neb děti strašili, že mají prý tam výra,
jenž pláče celou noc, když nikdo neumírá.
Jen kůň když ve vsi pad’, kdos musel do té pasti,
a babky chodily tam pro podivné masti.