Kolem lampy listy bez stopek se lesknou,
v tmách krutě zelený a chmurně světlý roj.
Tu sedě zhroucen, nezdám se ni býti.
Mladíku jemný (snad mi seslán od vyšších;
snad domnívá se, že jsem slep),
jehož břitké obrysy vždy při svém pohybu
něco bezúčelně zahovoří mně,
tváříš se rozpačitě, v různé strany hledíš,
dlouho stoje točíš květinou. Nevíš, že tě poutám:
dnes na chvíli mi dán byl onen zrak,
třikrát rozšířený, jasem strašný,
ten, jenž je zrakem hrozných duchů;
leč laskavý terč mírných paprsků,
modrošedý, živen vědomím všech věků minulých,
jako bych důvěrné jich dítě byl.