„Sok – otec můj! vrah – jeho syn,
On svůdce dívky mojí! –
Neznámý mně. – Strašný můj čin
Pronesl pomstu dvojí.
Proč rukou jeho vyvržen
Stal jsem se hrůzou lesů?
Čí vinu příští pomstí den?
Čí vinou kletbu nesu?
Ne vinou svou! – V života sen
Byl jsem já snad jen vyváben,
Bych strestal jeho vinu?
A jestli že jsem vůlí svou
Nejednal tak, proč smrtí zlou
Časně i věčně hynu? –
Časně i věčně? – věčně – čas –“
Hrůzou umírá vězně hlas
Obražený od temných stěn;
Hluboké noci němý stín
Daleké kobky zajme klín,
A paměť vězně nový sen.