Však filosof jen smutně vzdych’
a ruce sepjal, v loži stich’.
Zří v duchu průvod pohřební,
u předu páni velební,
a ministranti potají
se do rukávů chechtají.
Za nimi rakev, v ní on sám
propadlý navždy temnotám.
Na víku květin celý stoh,
ach, kéž by jen je shodit moh’.
Ty vavříny, ty těžky jsou,
jak centy leží na prsou – –
Za rakví samý hodnostář,
kabáty černé, vážná tvář.
A v průvodu ta pestrota,
a za průvodem – žebrota – –