Tak končil Merdok. Mniši seděli
kol starce němi, z očí Brandana
však slzy tekly jako jarní déšť
a padaly na ruku Merdoka,
již opat k srdci tisk’. A stařec vstal
a vedl ho od krbu opodál
a řekl tichým hlasem: „Brandane,
na syna svého chovám památku;
květ je to svadlý, je to z ráje květ,
jejž přinesl mi z oné výpravy
ku břehům édenským. Já choval jej
co klenot nejdražší, a pravil jsem
sám sobě vždy, že nikdy nevydám
ho nikomu, leč v smrti hodině.
Však nedávno já sen měl podivný.
Můj syn, se zdálo mi, že vrátil se
z těch mrákav, z kterých není návratu,
a hlasem pevným tak že promluvil:
„Můj otče, vstaň, od břehu moře jdi
tak daleko, až na vánoční hod
u kláštera se octneš tichého.
Jen vejdi tam, a květ svůj opatu
do dlaně vlož, to bude znamením
mu dávno ždaným, dlouho kýženým.“
Tři noci tentýž zjevil se mi sen,
tu poslechl jsem, hleď, a vánoční
když hvězdy vzešly, přivedl můj krok
mě k tobě, Brandane. Zde jesti květ,
zda tobě znamením, ty rozhodni,
či jestli prázdným klamem byl můj sen.“