„Ach! jakž máme nápoj dáti?“
Kvílí trudná ubožátka
Hrdly žížní vysmahlými,
Po ovlaze prahnoucími,
„Ach! jakž máme nápoj dáti?
Prchlo léto, přišla jeseň,
Jeseň zimě ustoupila,
A hle! Vesna již se snesla
S modré výše na lučiny –
A my vody neviděli!...
Starci rosu z kvítků ssají,
Matky děti polomrtvé
Slzami jen napájejí,
Anť i prs materský vyschnul!
Sám snad Perun rozhněvaný
Muky také na nás seslal;
Než kdo vinu přeukrutnou
Chová v duši chmuročerné,
Vyzpytati nelze nám.“