Juž nezlobím se, ale pláču; prosím,
co dobrého kdy vyšlo vám z mé ruky,
stůj před vámi! Či chcete, moje muky
by Kristovým se vyrovnaly záhy?
S tím souhlasím, když chcete, lehnu nahý
si do písku, kde nejvíc slunce praží,
a všickni vy, jenž tady jste mi stráží,
mne k zemi přibijte a poplvejte,
z bodláku pouště korunu mi dejte,
ať pastvou hmyzu stanu se. – Tmám zvyklí,
k dnu samoty jste nikdy nepronikli,
vy nevíte, co tají ve svém lůně,
co slastí, medu, rozkoše a vůně,
co zjevů rajských. Samota jest moře,
dna nemá, břehu nemá, na obzoře,
kde hasne svět, jí nový otvírá se.
Dech, který hraje v samotáře vlase,
jest jiný, nežli mezi vámi proudí –
A proč k vám mluvím? Bůh je, který soudí,
a jeho vůle platí; on chce tomu,
on, který mluví v ohni, vichru, hromu,
chce, abych v samotě žil k jeho chvále.
Vy můžete zde státi dál a stále,
já půjdu přece, jak má není péče.
Bych zaklínal vás, zapřísahal kleče,
vím, platno nic; já patřím ve tvář zrady
a jednám podle toho. Nejste tady,
já nevidím vás, vidím pouze nebe,
já nemluvím víc, pohroužím se v sebe.
Jak libo, zůstaňte, jsem sám, to stačí.“