Matyáš Ulický stál již před popravou
s nachýlenou skrání, s obnaženou hlavou,
s které sedřeli mu cihlou pomazání;
v očích vytřeštěných žehlo jemu plání,
rety škubaly se jako v divé křeči,
zmatenou se ob čas zachvívaly řečí,
slova to jen kusá, křiky utlumené.
Náhle jako bouře když se bradly žene,
přes kořeny kmenů, přes balvany chvátá,
začal mluvit k lidu, co holomci kata
chystali své stroje: ten hle zkoušel palcem
sekery své ostří, ten jsa dobrým znalcem
provaz měřil okem, zdali snese tíži,
k skřipci až ho připnou od paty ku kříži.