A Hilarion tiše s nakloněnou
stál hlavou zde – pak chtěl se vrátit domů;
leč noha mdlá, skráň vůní opojená,
vše v jednom víru před ním; odhrnouti
chtěl clonu chmele, břečtanu a růží,
leč nadarmo, mdlá jeho ruka klesla
a růže, jakoby se jemu smály,
víc tísnily se a dýchaly více.
I myslil, dočkám jitra, na hlavici
sed’ zkáceného sloupu, snil a dumal,
a nevěděl, že steré stonky růží
jej ovíjely stále hustší sítí;
jen cítil vůni, ale růže rostly
a voněly; noc dál šla svojí drahou.
Kmet usnul na vždy, nevěděl, že z rána
host milý, Hesychius, přišel k němu,
že v jeho poustce celý den jej hledal
a nenašel, a pravil: „Tak byl svatý,
že jako Eliáše v bleskném voze
bůh vzal jej k sobě za živa i s tělem!“
A zatím střídaly se noc a jitro,
a nad mrtvolu, která spala v růžích,
se stropu často déšť růžových lístků
se snášel jako políbení smíru.
A růže voněly a ptáci pěli
a nebem modrým tajemně se leskly
na věčné pouti nesmrtelné hvězdy.