Sta a sta jich vůkol leží
s prostřeleným mladým srdcem,
které už jen sevřelo se:
„Proč a nač to, lidé, bratři?“
Sta a sta jich vůkol leží
s roztříštěnou mladou hlavou,
v které už jen zablesklo se:
„Proč a nač to, lidé, bratři?“
Sta a sta jich vůkol leží
s urvanými od pum údy,
s nedopověděnou řečí,
s nedohleděnými zraky,
s náručími bez objetí,
se srdci, jež vzplanout chtěla,
se rty, které líbat chtěly,
s rukama, jež tvořit chtěly.
Hledí na nás oči padlých,
za námi jdou jejich oči,
raněné ty pohledy,
hasnoucí ty pohledy,
obrácené oči v sloup.
Těžký je ten jejich obsah.
Všecko je v nich, s čím se loučí,
započatým, neskončeným,
s tím, co teprv na myšlenku
rozkvétalo, a co jinde
uzrávalo v plod a čin.
Za mnou jdou ty jejich oči,
bodají ty jejich oči,
pronásledují ty oči –
zakrývám si oči své.