V těch černých očích oheň zasvítil,
stisk drobných ruček mladík ucítil, –
ten oheň věru do hrudi až vniká!
„Tvá víra, otče, svatá, převeliká
na cestu k ráji hvězdou tobě svítí, –
smím s tebou jíti?“
Naň usmála se s plnou důvěrou
a jako děcko sličnou hlavu svou
k rameni jeho měkce přitulila.
Jakási vůně opojná a milá
se z vlasů jejích lila.
Do černých očí, které blízko měl,
mnich hluboko se zahleděl.
„Ráj! nebe!“ – šeptal, – „taky hledal jsem,
však byla všude jenom tvrdá zem.
Snad ti, kdo v rukou mojich umírali,
tajemství ono znali.
Však jestliže jsem zkoumavě se ptal,
rty jejich němy byly, jaký žal!
na vždycky němy! z kalných očí zří
to věčné tajemství.
I mně jak tobě nebe neznámo je,
na zemi není ráje, dítě moje!
Já dlouho hledal, bloudil pouští temnou,
jen víra moje putovala se mnou.
Ó, cítím už, jak padám únavou
a nohy jak se chvějí pode mnou.
A mdloba jakás sladká, mámivá
mne přemáhá, mně oči zakrývá.
Snad dnes, či zítra do hrobu se sřítím –
na konec čekám a mír v duši cítím.
Vím, za hrobem že najdu ráj i nebe,
jež na zemi jsem marně hledat chtěl!“