Bloudila matně, a já také bloudil
sám v světě s opuštěným srdcem svým,
že soudce bůh již na nebesích soudil,
nechtěl jsem věřit slovům hlasitým.
Až jednou přišli ke mně s mokrým okem –
nu – nu, mé dítě, pozdrž slzu přec,
nač duši ztápět v žalu přehlubokém,
vždyť zpívá jenom starý mládenec.