„Ó bože věčný, přijmi na milost
teď sluhu svého, krále země té,
jenž zemřel, dýkou proklán vražednou,
a s hříchy odešel snad před tvůj soud!
Byl králem tady z tvojí milosti
a lidu svému dobrým příkladem
vždy víry čisté, lásky k tobě pln –“
(tu hlas se nějak zachvěl podivně
a ze lži káral starce-biskupa),
„byl lidu svému štítem ochraným
a vojínům svým vzorem přeskvělým
v těch četných bojích za krb, za právo,
jež ničit chtěly roje nepřátel –“
(a z vojínů, kdož slyšet mohli to,
se pousmáli trochu útrpně
nad lživou frází starce šedého)
„a v nitru zas byl vládcem přemoudrým:
Znal zjednat říši vážnost v cizině –“
(a na chladných rtech cizích vyslanců
jen úsměv zahrál spokojenosti),
„zem jeho byla chrámem umění,
jež podporoval štědrou rukou vždy –“
(a přítomen být jediný syn Mus,
jen jeden z těch, již hladem zmírali
v podkrovních jizbách města králova –
bůh ví, jak by se k tomu usmál as!),
„byl pravým otcem vdov a sirotků,
byl spravedlivým ve svých nálezech
a jedním z oněch dobrých vladařů,
na které lid vždy dlouho vzpomíná –“
(a bylo dobře, že hlas třesavý
se nedonesl v dálku, v chumáčích
kde kupily se tváře ubledlé),
„a rodině své dobrým otcem byl
a vzorným choti svojí manželem –“
(a náhle většina těch dvorních dam
vonými šátky skrýt se snažila
nach zrádný, který hlasně vykřikl
pod vrstvou pudru v líčkách bělounkých) – –