Bylo přede žněmi. Pole širá
zlatoplavý nádech obestírá.
V žáru letním stojí obilí,
ve zlato tam těžké klasy zrají,
hluboko se k zemi sklonily.
Dlouhé vlny polem přelétají
a jak vracejí se zas a zas,
jak by o klas zvonil zlatý klas.
Jitro je. Však dávno slunko žhavé
ve vyprahlé trávě po mezích
sžehlo rosné kapky třepetavé.
Najednou se v dálce větřík zdvih, –
po bezesné noci v úsvit denní
jak by přeletělo po polích
na okamžik lehké zamrazení.
A po stezce zlatou úrodou
Vladimír a starý otec jdou.
Kmet se zastavuje – rád se dívá,
jak lán žita s obzorem až splývá.
Syn však podle něho hlavu kloní,
pušku na rameni – nedbá o ni,
zlatou žeň svých polí neprohlíží,
Bůh ví, v jaké myšlenky se hříží.
„Nuže, milý hochu,“ otec děl,
„zraje naše naděj, pěkně zraje,
milost boží v lihách rozlita je.
Ale – “ stranou k němu pohleděl, –
„proč svou mladou hlavu teskně chýlíš?
Zdá se, ani netěší tě příliš
plných klasů širá záplava.
Divno! co můž' krásnějšího býti,
než, kdy obilíčko dozrává,
kolem svého v záplavě té jíti?
Hochu, hochu, cos mi radost kalí –
kam se myšlenky ti zatoulaly?
Bojím se, žes nezvyk doposud,
po čems dalekém že se ti stýská,
přehlížíš ta krásná pole blízká,
zlato, které roste z našich hrud.
A v těch hrudách přec je život náš!
Chud a nezkušen já se životem
zápasil a bil se – však to znáš,
vše jsem platil krví svou a potem.
Ty už, hochu, lehčí cestu máš,
prokleštěnou, volnou v každé době.
Čeho sám jsem neměl, dal jsem tobě:
vzdělání, můj hochu!“ – Měkce zněla
slova jeho, láska v nich se chvěla,
staré oči vlhly. – „Nuže, hleď,
tobě snadnou bude práce teď!
(Pamatuj, co prací dobyto je,
udržeti může práce jen!)
Což se nerozhledneš potěšen,
jak se vlní širá pole tvoje?
Jenom trochu lásky, hochu můj,
zemi té, těm hrudám obětuj!“ –
Zamlčel se stařík, vzdechl tiše.
„Vím, že tebe kniha vábí spíše,
ale stačí otevříti zrak,
vždyť v těch polích rozkošno je tak!
celým srdcem věru s nimi splyneš!“