V světničce, v tichu nočním tišší,
zůstala Eva samotna.
Vzrušena byla, poplašena.
Radostné, slastné třesení
cítila v celém, v celém těle.
Víc, víc než slova matčina
všecka jí bytost potvrzovala,
tlukot jí srdce zvěstoval:
„Ten, jehož potají čekáš, přišel.“
Víc, víc než slova matčina
srdce jí tvrdilo: „To je on! On!“
Ona se také poddala
povelu jeho podmanivosti.
Ach, jí se zalíbil povel ten.
Jak klekl k Aničce – „Tady je rána!
Pomůžem. Honem! Jen nekřičte!“ –
slyší ta slova, vidí ho nésti
Aničku, cítí ty pohledy,
cítí, jak seděli naproti sobě,
cítí ty pohledy zkoumavé,
cítí ty pohledy dobývavé,
ony ji berou, zdvíhají,
ony ji k sobě přitiskují,
tisknou ji celou, celičkou,
hlavu i srdce, celé tělo,
ony ji celou líbají,
vášnivě líbají, horoucně, prudce,
unést ji chtějí, jak Aničku.
A ona podléhá té síle
a ona vzdává se síle té,
dává se unášet a unést
síle té prudké, záhadné,
dává se líbat, líbat, líbat
vášnivě, horoucně, oddaně.
Unáší ji ta prudká síla,
ona se k ní jen připíná,
jako se k útulnému domu
sterými květy důvěrně
připíná růže popínavá.
Radostné, slastné třesení
probíhá celým, celým jí tělem.