Tu končí starý náčrt rýmování.
Však nebýt písmen vyrudlých, pak ztěžka
bych klamnému se ubránila zdání,
že čtu a vnímám plný obraz dneška.
Z tak dávna táhly myšlenkové mraky,
až v bouřlivé se srážce duchů střetly.
Co nám tak dlouho zastíralo zraky,
než poznali jsme bleskové ty metly
dnes šlehající staré světa viny –
i naše též i naší domoviny?
Co v zašlém věku večer zameškáno,
nuž – vzhůru do toho! Je čas, je ráno,
a světlo nebes život křísí k práci!
Nuž, srdce k svým, dlaň k dílu, sourodáci!