Již je čas, a sice svrchovaný,
Abychom se sebe ujaly,
Bychom poklad práv, nám nebem daný,
Zhoubcům déle loupit nedaly.
Hajme svoji slávu, svoji čest,
Dokavad ji můžem hájiti!
Víte, sestry, jak to s námi jest?
Dneska smíme ještě mluviti –
Kdož ví, zdali zejtra ráno
Nebude i to nám zakázáno?
Víte, jak nám naši páni slouží?
Jak nám práva naše denně ouží?
Jak nám loupí naši čest?
Víte, čím nám plémě mužské jest? –
Neopouštějme se, sestřinky!
My jsme opuštěné dušinky;
Opustíme-li se samy ještě,
Kdož pak vydrží ty tuhé kleště?
S chutí tedy – dokaváde čas,
Dokud svornost bydlí mezi námi!
Neujmem-li se teď sebe samy,
Neujme se jistě žádný nás. –