Já řešila jsem problémy, a z příma
jsem pravdu děla... Slyš, jak teď se hřímá
s těch kazatelen proti mně... Ó, chvěti
se musím o život... vždyť kazím děti!
Řkou, že mám býti slečnou v dětské zahrádce,
řkou jiní, že mám pět o předkův památce,
a jiní, že mám dojmy veršem chytat,
a druzí, že mám věštbou věky vítat!
Já věřila, že teď snad vážní páni
nad písní mou se schýlí v zadumání,
že rozšíří snad ctitelů mých úzký kruh,
že v plody mé se vhloubá jejich moudrý duch...
Té liché naděje!... Ať pěju cokoli,
mne čtou jen dívky, študentíci ze školy,
a bídných kritikastrů pár
v mé tělo zatne zloby spár...
Hle, démanty slz roní se v mých očí řasy,
když pročítám těch kritik divných různé hlasy!
Směs ortelů se proti mně tu zvedá,
že sotva vím, co vlastně mou je podstatou:
mlh mystických též mám být vidma šedá,
jež mizí kams a uchvátit se nedá
tou luzou proklatou...
mám býti lahodnou jen hudbou slov,
již člověk temně tuší
za tiché, noční hluši
v své duši...
mně má být cizí lidských domů krov,
lahodou harmonie,
opiem fantasie
mám dojmy budit v ladných tónech slov.