S ott volt a kápolnában a kép sok éven át,
Erősitvén a környék népét és vándorát;
Csak egy nem jött feléje, egy nem kereste meg:
Szép és szerelmes hölgye hős Wesselényinek.
Honn tartá őt keserve s a kínos gyötrelem,
Melyet terem szivének csalódott szerelem,
Melylyel lefekszik éjjel, melylyel reggelre kél,
S írt a kerek világon sebére még se lél.
Mert a kinek éltéhez kötötte életét,
Reménye, boldogsága s szerelme öszvegét,
Kivel, mint hű társával hű gerle, élni vélt:
A gerle-tollon férje sas-szárnyakat cserélt:
S nem értve a kebelnek hőbb gerjedelmeit,
Nem érezvén a szívnek szentebb érzelmeit,
Feledve a mit esküdt isten s oltár előtt:
Bujában hagyja veszni a szende keblü nőt.
S mig őt a nagy világba erősebb szenvedély
Hír- és tett-szomj ragadja, mely vész s kalandban él:
Ezt házi tűzhelyénél emészti fájdalom,
S lőn a dicső rózsából egy halvány liliom.