Örökkévalóság, kútfeje mindennek!
Láthatatlan lelke a nagy természetnek!
Kebeledbe miként formáltad világod?
Hol rejted s mutatod felső valóságod?
Ez az örök erő magába mozdulván,
Széjjelterjeszkedett a mindent alkotván.
Kebelébe tartja e nagy természetet,
Mellynek az ő lelke szabhatott csak rendet.
E világon körül elterjedett léte,
Semminek őrajta kívül nincs élete.
Egyedül egy kútfő, melly mindent nedvesít,
Szüntelen változtat, öl és elevenít.
Örökre megmarad benne nagy munkája,
Hol a természetnek egymást váltja faja.
Mi, emberek, mindég ezek közt forgódunk,
Mint gyertyák meggyúlunk, s akként ellobbanunk.
A világ lelkének miként van törvénye?
Emberi nemünknek hol állhat reménye?
Örökös nagy Isten! ki mindenütt terjedsz,
S tőlünk személyjedbe mégsem szemléltethetsz.
A benned teremtett természetbül szóllj ki,
Hadd legyen felőled mindennek egy hiti.
Miólta a széles dolgokba terjedtél,
Tőlünk attól fogva mindég kerestettél.
Vérit e nagy világ érted mennyit ontja!
Tetszésedet mégis nem határozhatja.
Micsoda egy ember, hogy megértsen téged?
S egészlen meglássa elterjedett lelked?
Ez a roppant világ nagy voltodat nézi,
De életét éned sokképpen intézi.
A teremtetésben csak egyforma létünk,
Hanem törvényinkkel ezerfélék lettünk.
Itt halandóságunk mindég téged keres,
Öli egymást, s a föld véritül még véres.
A természetet már érted sokszor dúlta,
Mégis magyarázni nagy voltod nem tudta.
A földnek négy része, melly fajával mozog,
Istenünkért más-más vallásokkal buzog.