Messze tájon, bár körűltekints,
Egy virág, egy fűszálacska nincs.
Zúgva, - mint egy óriási kar -
Hómezőt ölel fel a vihar.
Sírhalmot, mely hóval födve van,
Igy szeretnék látni untalan,
Gyász-fehéren, mint az arc s kebel,
Hant alá kit most temetnek el;
Színtelen legyen, s kopár a hant,
Hogy ne mondjon többet, mint alant,
Mert csak szép hazugság a level,
S a virág, kit fájdalom nevel. -
Bús szemed könyűje, szép leány,
Hull-e még a jó halász után?
Nem!... hisz a szív bármily jó legyen,
Fáj, - de fájva függ az életen.
Kétszer zöldűl már a sírhalom,
S emlékezet lett a fájdalom. -
Mégis él az emlékezet,
Lányka, mely a sírhoz elvezet?
Csendes álmot, két szegény halász!
Szőke, barna lánynak gondja: nász;
Kék köntöst ölt fel mosolygva ez;
Szőke testén hófehér a mez,
S két menyasszony szívesen megyen
Esküvőre a nászünnepen.
S míg a barna láng-szerelme szól
Mátka-léte boldogságiról,
Hant alatt lel néma, halovány
Síri vőlegényt a szőke lány. -