Szinének mégse fáj az emlék,
A vér, barbár csatákon ontva,
Midőn a vértanúi torra
Véréhes hollók elgyülének!
Nem fáj az emlék fölszinének;
S vér fog ömölni nemsokára,
Iszonyu lesz üdvének ára:
De ő most ezzel mit se gondol,
Bájt hímez épp a borzalombol,
Rügyet fakaszt a vériszonybol;
E síri élet szinte tombol,
E temetői élet ujjong,
Nincs itten bánat s nincsen búgond;
Feledve minden s önfeledten
Kéjelg a boldog percenetben;
Az önző perc elég magának:
Elődje kín, utódja bánat,
S e semleges pont, ez a semmi
Oly botorul tud kéjelegni!
A büszke perc, a gyönyörrészeg
Feledni látszik az egészet,
Feledni önnön léte teljét,
Örök fájdalmak végtelenjét,
Testvérit is, a többi percet:
Egy pillanat: s ő is lepergett...
Te gúnyapostol, átokisten,
Álomkirály, koldus imetten,
A perc emelt s meghalsz e percbe:
S önzőn, vadul ujjongni mersz te?!
S önzőn, vadul kihívni merted
A Végzetet, az ősi Rendet,
Kihívtad balgán magad ellen,
Föllázadál nyomoru Szellem,
És fölvetéd szemed a Napra,
Az ős hatalmakat kacagva
És túlbecsülve önerődet,
Fönnhordod porjegyezte fődet!
És nem elég, hogy kárhozott vagy,
Magad vagy ostora magadnak;
Se föld, sem ég nem ismer el fiának,
A por gyülöl, az ég lakói szánnak,
Hogy kárhozott vagy tenmagadban,
Te vakmerő, te háládatlan:
Szived az áldozatra éhes,