Tak Pravda s poetou se rozžehnala
a vzdušnou nohou k nebi zpět se brala.
On, kleče nad útesem břežní skály,
zřel, kterak nad mořem ta postať skvělá
po dráze blesků slunečních se chvěla,
vždy menší, matnější, až znikla v dáli
ve slunci jitřním, vyšlém z vodních klínů
jak žhoucí kružba blankytného týnu.