Však za to podvečerem dostihnuv Skalky konečně,
smíchu tržil jsem dost, maje do směsi červenomodré
zbarveny líce mrazem, jíním ostříbřeny vousy,
vločkami bílý šat, podoben sněžnému panáku.
Ovšem záhy čilost zkřehlým se navrátila údům
v komnatě útulné, kde v kamnech praskalo vábně,
a v mé dívky milé výmluvném pohledu vroucím,
s níž jsem v brzku našel k důvěrné rozmluvě koutek.
S díky tichými po té můj skrovný vítala dárek,
v pěkné vazbě nové zábavnou přílohu „Věnce“,
v nížto „Mařence drahé“ jsem napsal na kraji listu.
Neb věru zázračnou učitelkou jí byla láska:
se rtů již naše řeč jí splývala volně a rychle,
přízvuk trošku cizí jen zvláštní pro mne dodával
kouzlo jejím hovorům; knihy české čítala pěkně;
jakž takž česky také mé vroucí splácela lístky.