„Rychle žijem, pravda. Ale k čemu –
proč ty spěchy, shony, chvat, že člověk
sotva dýše – otroky jsme hodin –
smyslem života jsou suché cifry –
smutno v duši – šedivo a smutno –
a přec hrůza sedí nad životem,
nad životem prázdným, bezútěšným,
že to záhy skončí – Herbert Liska,
třicetosm roků – Arnold Vrana
dvacetdevět – tak to chodí stále –
příliš rychle, proto taky kratčej,
nežli bylo kdysi, jak řek doktor –
povlovnější tempo do života –
ano, radíš, ale jak to provést –
štve tě vše – a nejvíc štveš sám sebe –
proto dříve dobíháme k metě.
Nechce se mi umřít – třeba život
ničeho mi nedá už než štvaní. –
Ženy? pro oči jen. – Cizí kraje?
Pro pradědy naše byly cizí –
nám se scvrk svět na maličkou kouli,
na níž známe všecko – každý koutek. –
Hody tabule? – oh protivno je
myslit na ně. – Cigarety vraždí. –
Peníze? jsou cifry – a co s nimi?
Hloupý, prázdný, bezútěšný život –
a přec hrozno, že to konec vezme. – –
Děd můj chytal ryby – k smíchu, k smíchu –
na oblaka dovedl se dívat,
do krajiny v dálku – snad to byla
duše porucha – a já ji zdědil,
jenže u mě převrhla se v extrem –
knihy čítal – mám je ještě v skříni –
docela i pitomé ty hračky,
jež se zvaly verši. – Letadlo se