Znal’s tu vísku moře na pobřeží?
V středu Svantovíta chrám stál s věží
nízkou, dřevěnou, jak druhdy v vlasti,
kam jsme zvykli oběti své klásti –
chrámek malý – vždyť se nad ním klene
modré nebe boží – nezměřené –
Dále domek náš tam stával bílý,
ponořen jsa zevšad v malém sadě
jako labuť bílá na zahradě.
Útulek to vyhnanců byl milý.
Otec knězem byl a sloužil dále
bohům věrně z Vesny po Moranu.
Zesnul tiše na vysoké skále,
odkud výhled na polední stranu
zvěst mu dával, tam že rodná země.
Bohové se dotkli mírně, jemně
schránky jeho; zdál se dřímat spíše;
s modlitbou za vlast svou zesnul tiše.