„Hle, z bohyň jedna plave po řece!“
Tak zvolala Libuša s podivem,
a všichni zřeli do vln napnutě.
Tři kmeny těsně k sobě svázané
po vodě pluly, byly lodí tvou,
a spící ležela jsi jako květ
na temné chvoji, vonném lůžku svém.
Hvězd bílé světlo na tě padalo,
a řeka tiše kolíbala tě;
teď vlna ku břehu tě přinesla
a oči tvoje otevřely se,
když zavadila loď tvá o skálu.
Ty vstalas. Očí temných čarný blesk
šleh’ hrdě v bohatýry spějící
ti ku pomoci; na břeh skočilas,
a přímo brala jsi se k Libuši.
„Já hledám tebe,“ řeklas klidně jí,
„chci s tebou žít, chci tebe milovat.“