Co odpověď se bouří k nebi zdvih’
ohromný, nekonečný lidu smích,
smích jako příboj moře hřmějící,
smích – hrana, bajkám konec zvonící.
A smíchem zachvěly se podvaly,
a sloupy, klenby, stěny pukaly,
a v trosky rozvalil se celý dům.
Po staré pýše zbyl jen pouhý rum,
a s porfyrových schodů pomalu
jak kotouč suchých listů kutálil
se dolů král. A v slunce úpalu,
když dávnou modlu déle nehalil
blesk drahokamů, purpuru a zlata,
lid uviděl, že uhnětena z bláta!