Kde časy jsou, kdy stěn mu ku ozdobě
jen lítal štětec, míhalo se dláto,
kdy nyní slepá v štítu okna obě
kryl gobelin, jak maloval jej Watteau.
Teď pusto tu a ticho jako v hrobě,
na římsách, lištách zbledlo rudé zlato.
A jak to teprv v jeho truchlí lůně! –
Tam květů vybledlých jen bloudí vůně,
dech lásky zhaslé... Žalno myslit na to!