Vlny se bouří v zpěněném jeku,
sténají, kvílí bohyně vod,
o hrdé skály se lámou ve vzteku,
řítí se nazpět v skalený brod.
Luny se odlesk ve vlnách houpá,
hasne, zas zaplane z bouřících pěn,
paprsek luny se v hladině koupá,
hvězdy se uspaly v tajemný sen.
Sen takový i Marje s Karlem žijí,
na ňadrech přírody rozkoše lásky vpíjí,
že pohledem, jenž do duše se topí,
tajemná touha je bezděčně chopí;
kdy cenou lásky prokletí by bylo,
a v rozloučení vše, – co srdce snilo:
kdyby zde peklo hrozilo jim mukou,
že chtí jít spolu světem ruku v rukou,
a tam zas ráj jim vnadou nebes kynul,
a v ráji tom se jejich život řinul:
jich láska by nebem pohrdla směle,
a na smrt šla s důvěrou v spasitele.
Ó lásky té, jenž mlčky trpí ráda
a muk i obětí u boha žádá,
by mohla zjevit cenu svou před světem
a vypučet neznámým novým květem.