Tak reptal hrdina a netušil,
že Přemysl nad krví prolitou
i nepřátel svých truchlil v bolesti,
a druhý hlas se ozval u stolce,
hlas Ludislava, reka chrabrého:
„Ač leží Děvín čelem ve prachu,
a vítr popel jeho roznáší,
přec není plné naše vítězství,
a oprávněn jest smutek Přemyslův,
neb který z hrdin smí se vychloubat,
že Vlastu skolil v boji mečem svým?
V kraj šírý zmije z hradu unikla,
a nový Děvín zvedne témě zas
ku hvězdám, které blednou úžasem
nad pádem pyšných hradeb Vlastiných.
Já marně hledal v síních hořících
tu, která sluncem byla bojovnic,
já marně vnikal v kobky planoucí,
které mne pohltiti hrozily
jak ještěra ohnivé útroby!
Ó kéž by raděj Děvín celý stál,
jen její hlava kdyby ležela
zde v prachu před tím stolcem kamenným,
by Přemysl svou nohou zavadit
moh’ o to čelo, jež se neskloní!“