Je-li pak to živobytí,
neustále jenom bití,
za mé věčné namahání,
jenom samé peskování.
Pan učitel myslí sobě,
že mne bít smí v každé době,
neboť není chvílky ani,
bych necítil jeho dlaní.
Metly, pruty, lineály
drží na mých zádech bály.
Nejbolestnější však časy
mají ubohé mé vlasy:
do těch stále sahá,
věčně za ně tahá;
kdo pak se dá pořád bíti,
já to aspoň nechci míti,
co pak se mu málo učím?
vždyť se ve dne v noci mučím.
Tuhle ku příkladu kázal,
„kolik Bohů?“ bych okázal.
Já řku, „tři jen máme Bohy“
a již skládám svoje nohy,
chtěje se zas posaditi,
tu mne učitel však počne bíti,
že nic nevím, tak se vadil,
několik mně za krk vsadil.
Mně se to však hnedle zdálo,
Bozi tři, to že je málo.
„Bůh je jeden“ odpověděl
chlapec, který vedle seděl.
Aha! počkej, tebe bouchne,
nebo aspoň do zad šťouchne,
nato bych se hned byl vsadil;
on ho ale v tváři hladil.
To měl na jednom jen dosti,
a já jsem div nepuk zlostí.