Tak člověk se zvolna mudrcem stává,
kdy život jej tísní a mučí,
Tak srdce se zvolna illusí vzdává
a káru svou táhnout se učí.
Jen jako vzdálené šumění hudby
to vzpomínky mládí se třesou.
Než zvíš, konec lásky, bojů i sudby,
hleď – tam rakev k hrobu již nesou.
My voláme: ,Počkej!‘ – bláhové děcko.
,A to je všecko?‘