Hluboká noc, a Esther sama temnem kráčí – –
nad hlavou šumí stromy píseň tesknou, –
jen někdy záře hvězd obláčím blesknou,
jen někdy praskne suchá snět pod nohou její, –
leč ta uhání, co ji síly stačí,
a myšlenky daleko napřed k cíli spějí......
Chvěje se duše jí, a jako smrti ruka
sáhnou ji k srdci vlastní, dlouhá muka,
chvěje se duše jí a v mysli své probíhá
minulých časů ustrašené, krvavé znoje, –
vídí, jak jedna rána po druhé ji stíhá,
a zří umírat zlehka toužné srdce svoje. –
„Ach štěsti mé, tak šepce, jako větrů pozahrání,
jenž jednu větev k druhé tíše sklání,
by v následujícím hned okamžíku,
zas jiný skazil spojení to v zniku, –
mé štěstí jako dumky tklivé tóny,
již mílenec své milce mrtvé zpívá,
že v písní žal a láska v jedno splývá
a srdcervoucí zněji smrti stony, –
mé štěstí měsíce jak bledá záře,
jenž zločincovi svítí do žaláře,
když kletbu k nebi vysílaje, zuří, –
mé štěstí – –“ temná předtucha ji duši chmůří.
„Zdaš ještě na živu, zdali pak na mne čeká,
či zhynul již?“ a v oku slza se ji blýští –
tak přemitá a každým krokem vic a vic se leká –
jí děsí podzimní list padající
a třese se jak uštknuta, když pták zapýští,
a ve snu k družce své se v lásce tůlí – –
i krev ji stydne v žilách – pevnou vůlí
však zmuží se a setře slzu ze svých lící
a oko její vítězným zas žárem vzplane
a srdcem rozpáleným chládek vane......