„Milý strýčku! Stýská se mi po ní!“
praví Antoš, hlavu níže kloní.
„Nechci říci, že jsi dost už velký,
nebo vím, že v citech nejsi mělký;
ale když se stalo, hledej znovu.
Chceš mít zrovna dceru starostovu?“
„Musím ji mít!“ Antoš horlí prudce.
Ale tkadlec chopil jeho ruce:
„Jsi už velký, nezlob se tak na mne.
Však jsi stavěl naděje jen klamné,
když jsi je pak vlastni rukou zbořil,
tchánu, tchyni jsi se nepokořil!“
„Ba jsem velký dost už chvála Bohu:
třicítku již skoro čítat mohu.
Neumím již hrát si na chlapečka,
a spíš někdo mládencem mne přečká,
nežli bych se odřeknul vsi rodné.
Však to dítě krásné, tiché, hodné,
které jsem si hlídal od malička,
nenechám jí! Dopustím se spíše,
že jí žluče vleju do srdíčka,
ať s ní staří sejdou ve své pýše!
Však se dosti provinili otci.
Tuším něco, že to máte v moci,
by mně ihned svoji dali dceru.
Však se něco stalo mezi nimi,
co jste nedořekl v podvečeru
ondy, když jste na začátek zimy
u nás vypravoval. Vím to asi,
že mám právo k starostově dceři,
vyhrál-li můj otec na soupeři.
Jedno vaše slovo všechno spasí.“