Pak sním, že spím. Pak vím: lne na mně plno květů,
v jichž chomáčích a hroznech mazlivě se pletu,
ne, nepletu, jen ležím, vůní omámena,
a nejsem dítětem, jsem oblak jen, sníh, pěna,
ač vlahou lahodou se údy moje něží,
jak pod polibky slunce po koupeli svěží
vod vlažně lichotných – jsou někde blízko u mně,
kde bublinky jich lehké poplaskují šumně.
Zřím víčky očí zavřených: Pod sprchou mživou
jsem na skalisku vodojemu nymfou živou!
Vod jemné krůpěje jen doužkují a svítí!
Tlum amorettů vije do pestrých mě kvítí,
jsem z paprsků, tkáň mlhy, z vůní jsem, van dechu
– a žena ve mně procitla, co toto myslím, v mechu
jak bohyně si hovím, v duhy třpytném pelu
dlaň perleťovou volním smavě ku povelu – –
Jsem cudnou Dianou a bráním Aktaeonu?
Jsem svůdnou Kleopatrou, snímám byssů clonu
(vím – sladkou touhou mdlobně poutány mi víčka:
má vláda lehká pak, jak vnadných svodů hříčka),
mně Caesar u nohou? Neb čekám na Augusta?
Nač marně vzpomínám? Cos mlha tlumí hustá,
v ní oči po světle až námahou se šíří – –
Chlad cítím opět na prsou – – Sjel, do vod míří
s nich slizký plaz, had černě skvrnitý a oblý,
a já jsem já ubohé ze snů šťastné modly!
Ač hrudi dotknouti se bojím v úděsu a hnusu,
ni vzbudit nemohu se z útlaku a rdusu,
zrak musí vidět zhnusený, jak na dně písku
had stočený si mrštně hloubí mělkou mísku
a čirá voda náhle háďat potěrem se mrví – –