Však skořep nebyla, s čím vyjeli.
To nevídaná posud velká stavba,
již důmyslný Argus zbudoval
z Dodonských dubů vichrům čelících
v posvátném háji, velká jako dům,
jak palác se sloupy, jak zlatý chrám
se hrdě nesla a květ Hellady,
tož Castor, Pollux, Herkul, Telamon,
Melanpus, zlatoústý Orfeus,
Amphiaraos, Tiphys, Theseus
a Ictes s davem jiných bohatýrů
v Colchidu poutí na palubě dleli.
Jak divily se mořské potvory
z dna tyčíce své tlamy všetečně!
Jak z tesů korálových, zahrad třtin,
kde tichá škeble spí a storamenný
krab svíjí se a němá sepie,
nad vodu vznášely se! Tritoni
jak rychle duli v škeblí spirály
na poplach božstvím z mořských paláců!
Jak Proteus se vzbudil, potřás kšticí,
v níž statisíce hrálo škebliček
v zelené plísni mechu mořského!
Jak na delfínech sjíždělo se všecko,
ten vidět nový div a zázrak velký,
jejž lidský důmysl si sestavil,
by Nesmrtelné zahanbil. „To jistě
(tak šeptali si tiše mezi sebou)
je dílo zrádce, jenž tam na Kavkazu
svůj odboj pyká! Marné jeho snahy,
moc máme my a rozdujem tu stavbu
a rozchvátáme v světa všecky úhly,
na moři my jsme pány! Aiole,
své větrné psy pusť již ze smečky,
ať rozběhnou se po sinalém moři
a zaštěknou, až sluch v ráz zalehne
té dotěravé láji pozemské!“