Zpod noh velikého kříže
vstává postav na sta z hrobů,
jakby divotvorným prutem
vykouzleny z černé země –
strašidla to hrůzných zjevův,
rozedraná, roztrhaná,
zkrvácená, rozsápaná,
bledé, jako pomsty mysl.
Onen srdce ždímá v rukou,
jež si z ňader vyrval nehty,
z něho krůpěj vytočit chtě –
ono suché, prázdné krve. –
Tento nese svoji hlavu,
hraje si s ní, hází v výšku,
a tu jakby rozlítiv se
vrhá tam ji do propasti,
do bystřice rvoucích proudův.
Onde oko svítí bleskem
v lebce z kostí beze trupu,
a chtíc uhasiti žár svůj,
vrhá sebe v moře slzí.
Tamo jazyk vyrván z hrdla
po zemi se plazí v ústech,
vřeští skřiplivým svým hlasem,
a chtě uhasit svou žízeň,
vrhá do proudu se krve.
Zde zas’ jedna noha skáče,
tančíc si po cizých tělech. –
Kolem kříže velká vřava,
křiky, nářky, hádky, slze,
šumot, válka, vřesky, kletí,
zoufalosti ples a smíchy,
modlitby a písně svaté,
vše v podivné míchanici,
různé, směšné, jako city,
hemžící se kolem srdce: –
byly dějiny to lidu.