„V dalekém zátiší, kde tmavomodrý les
kraj celý lemuje, kde Labe proud svůj lije
širokou rovinou, tam v jednom městě kdes
se učil na váš zjev, má slečno, zapomnění,
a myslím, zapomněl, už přešel bouří sled.
Je dosud svoboden a už se neožení,
víc a víc šediví a v honorace květ
si večer zasedá při pěnícím se pivě
a s nimi rozmlouvá o vraždách v žurnalu,
o koních, obilí, o zakoupené nivě,
a život plyne mu den za dnem pomalu.
Též rád si vychází, když nebe pode mraky,
do lesa, zelením kde tůně prohlídá,
tam žab si nachytá a na ty chytá raky,
jež potom vařené s rozkoší pojídá – –“