Kdys přes náměstí nešen nenadále
se musil zastaviti, pálit měli
tam čarodějku, proces čet’ on celý
a podepsal, teď rozpomněl se na to.
Chtěl kynout žoldnéřům. V tom slunce zlato
juž zkalil kotouč dýmu černotmavý
a plamen trysknul. Petr nezved’ hlavy,
leč plamenem cos jako píseň znělo,
i naslouchal a srdce v něm se chvělo;
sen minulosti jeho duší táhnul.
On s tvrdou duší z nosítek se nahnul
a naslouchal, tak zpěv mu v nitro sáhnul: