Jak často, osude, když nocí kráčím sám,
v svých ztracen úzkostech o jasno v duši své,
jak polámaný strom si věčně připadám!
Kde jste, mé kořeny, co ve vás hlodá, rve,
že mízy necítím, ni jaro když se hlásí?
Kol větrů náraz jako harfa zní,
leč v strunách jak by smrt jen byla zahrála si...