Jest v každé svaté knize
část velké pravdy ryzé,
kmit Neznáma, jež vezdy
snem lidstva zůstane;
nechť koran s védem setlí,
sled po nich zbude světlý,
a s Betlemské vždy hvězdy
svit rajský pokane.
Ba, nevhod smích a lání,
když prostý cit si chrání
i formu méně cennou
a symbol s obrazem,
jež tklivou poesií
mu dýší, relikvií
jsou drahou, zasvěcenou
sta předkův odkazem.
Však samy splynou kdysi
ty různé božství rysy,
až dokona se změní
i víry podstata;
dob jiných jiné snahy
též dómů ztekou prahy,
tam vnesou nové snění
za stará dogmata.
Vždy potrvají vzněty,
jež nebem v duše vsety, – –
leč víry staré minou,
v nichž zář ta zhasíná,
z nichž nezůstalo více
než kříže, půlměsíce
a značka psaná hlinou
na čele bramína.
Tkejž vedle světel umu
dál tucha rajskou dumu,
jež za poznání meze
své hvězdné křídlo pne;
však tam, jen tam ať vzletá,
ne k trůnům toho světa,
a v bohoslovné these
ať nikdy neztrne!
Jen bezobsažné zvuky
jsou články věrouky
a licho přít se slovem,
zda jesť, či není Bůh,
když zatím v srdcích není
to svaté snění, chtění,
ten, jehož božstvím zovem’,
duch dobra, lásky duch.
Jest všude religie,
kde duch ten skutkem žije
jak duší vládce pravý,
ne pokrytství a klam –
nechť lampu v jizby rohu
zžeh’ vtělenému Bohu,
neb Konfuce tam staví
či prázdno nechá tam.
Též my, jimž novou září
svit pohas’ na oltáři,
v němž děcku vidma svatá
kdys byla vtělena;
jimž ze všeho, co snilo,
jen kouzlo básně zbylo,
jak věčný výtvor dláta
z tuch božských Helena;
však jejichž hněv tam bije,
kde z bludu klam jen ryje,
kdož musí jevit směle,
co pravdou shledali:
též my, voj oněm klatý,
svůj nesen kahan svatý,
svůj oltář v ňader cele
pro zbožné zápaly.
Leč peruť víry naší
nad starý ráj se vznáší,
tať opírá svou nohu
o nové poznání;
tať není s vědou v seči,
za čistší žár jí vděčí
ke službě svému Bohu
a k dobra konání.