„A jak od ní měl jsem klíče,
od té pyšné lidské hlavy,
dál jsem štval ho do výbojů,
dál jsem štval ho do vítězství,
našeptával mu, by rostl,
na pána by Země rostl,
na pána by světa rostl,
až by střásl člověka,
až by vzrostl na boha.
Chechecheche! Chechecheche!
A on slyše to se nafouk’,
nafouk’ se až do prasknutí,
člověka hned setřásával,
na boha se nafukoval,
nafouk’ se ten pavián.
Chechecheche! Chechecheche!
Na člověka nedorostl,
a chce býti nadčlověkem,
přes hlavu si natahuje
směšnou masku nadčlověka.
Komedie na poprask.
A já štval ho do výbojů,
štval a mrskal jeho vtip,
nadul jsem tu jeho pýchu,
nadul jeho vtip a chytrost,
napjal jsem je do prasknutí,
do bezesna, do šílenství,
bičoval jsem ho a mrskal
k větším jen a větším bojům,
řídil jsem ty divy divů,
lidské hlavy zázraky.
Křidla, která udělal si,
by se vznášel nad zemí,
zvrhl jsem, by nebyla to
jasná křídla andělova,
křídla strážná, křídla spasná,
ale dravčí, kondoří.
Ploutve, které vytvořil si
pod mořem se prohánět,
zvrhl jsem, by nebyly to
hbité ploutve zlaté rybky,
která reku se dna moře
spasný prsten nese chvatně,
– jak si to tam pokrytecky
vypravují v pohádkách –
ale na strašné jsem zvrh’ je
ploutve dravčí, žraločí.
Na kondora, na žraloka
změnil se ten odlesk Boha –
áh, co kondor, áh, co žralok! –
ani tisíc kondorů,
ani tisíc žraloků
nedokáže, co ta jedna,
jediná ta bestie.
Všecek vzduch tam čpí už krví,
čpí už puchem morovým.
A v tom světě zapuchřelém
každá svatá církev žehná
tomu ctnému výboji.
Faráři, jak apačové,
na oltáři světí zbraň
pirátům a zákeřníkům;
na oltáře posvěcené
kladou šavle nabroušené,
světí je, by po křesťansku
hodně mnoho karbonátek
nadělaly z bližních svých.
Chechecheche! Chechecheche!
Ke hříchu víc nežli k ctnosti
nakloněna lidská duše;
proto já mám ofensivu,
On jen věčnou obranu.
Nedivím se nijak, nijak,
že se Staroch mračí, chmuří,
vida, jak ten odlesk jeho,
jejž si stvořil podle sebe,
podle svého obrazu,
nejen zem, než vzduch i moře
znečistil svým vražděním.
Podařený odlesk Boha
ten můj otrok, ten můj pes.
Ještě víc mu nadmu pýchu,
ještě více vtip mu napnu,
zdráždím jeho lačnost vlčí,
zostřím jemu zuby v dračí,
vysuším mu hrdlo na poušť,
by měl žízeň ještě větší,
napnu jemu všecku bytost,
napnu ho až do prasknutí,
do bezesna, do šílenství;
vymrskám a vybičuji
mozek mu až do muk muk všech,
až se bude svíjet v křečech,
v bolestech se bude válet
a na konec, přepjav všecko,
bude bleptat, bude bleptat
přepyšný ten odlesk Boha,
ten můj otrok, ten můj pes.“