Náhle
mně zmizel. Darmo, darmo jsem ho hledal,
hvězd ptal se, zda-li nejsou drahokamy
na řasném jeho plášti,
a bloudil jsem a volal ve propastech
při vichřici a hromobití, v blescích
jsem koupal skráň svou lkaje: „Otče, otče!“
Leč bouře jen a větrů smích mi zpátky
zas vrhly nářek můj. Pan zmizel. Celá
kol příroda jak ztratila by duši,
jak nemohla by najít pravé slovo,
jímž strhala by pouta svého spánku.
Mně bylo, když jsem ve myšlenkách bloudil,
jak uviděl bych ve úvalu lesa
kdes podivný květ opojivé vůně,
však marná snaha – najíti jej nelze.
A tak jsem bloudil ve přírodě němé,
jen: „Otče! otče!“ za ním lkaly rety,
jen: „Otče! otče!“ za mnou zněly skály.