Když svatvečer se zešeřil,
své žáky Balšem přeměřil,
a když jich správný počet byl,
sed s nimi k hodu jed a pil.
Když nalil svatý pohár pak,
tu divně se mu zažeh zrak:
on v hloub se ducha ponořil,
zde nový svět se vynořil,
a seděl tiše s úsměvem.
Že vidění má – zjevno všem.
Při staré lampě sabatní
se mile tak a sladce sní.
Však náhle úžas všechny jal,
když Balšem smál se, smál se, smál,
když třikrát jeho jizbou spěl
tak milý smích, jenž hudbou zněl,
neb z rabí všech tu přítomných
u mistra nikdo neznal smích.
Pak ztišil se a zved svou číš,
se vyhovořil, klidný již,
však úsměv děl a děla tvář
i očí milá, tichá zář,
že blažen byl a spokojen
se na sabatní těšil den.