Ty hlasy zněly střídavě a zdlouha
v mé sny a v nich, co chtěla moje touha,
se zvolna hránilo mi na postavy,
na sceny, obrazy a kol mé hlavy
to křídlo letlo bouřící a smělé.
Já cítil ptáka spáry na svém čele.
Pták obraznost, ó ten se nerad poddá
ve soudu jho, jak oře jezdec bodá,
on týrá duši, takže musí za ním.
Já dlouho nechtěl – teď se darmo bráním,
jdu, kam se kloní despotický, spurný.
Mé verše, kapky z překocené urny,
se hrnou lavinou. Tak sbírat spěji
své slední lístky k lidstva epopeji.