Les Medhya se táh’ až ku obzoru,
kryt jeho snětí stěží vpouštěl zóru
jen deštěm zlatých jisker pod banány;
sta zvonců věšelo se na liany,
v nich tisíc much a včel, a pestrokřídlých
roj kolibříků, kapek krve stydlých,
déšť míhavý to v pestré barev směsi.
Mech vonný obláčel kol skalin tesy,
tu ve smaragdu zaskvíval se čistém,
tam kropenatý tměl se amethystem,
tu korálků jak protkán žhavou třísní,
tam šedivou plál perletí jak plísní,
tu hnědý jak anachoreta tělo,
jež často tam u vytržení tlelo.
Sta zdrojů valilo se pod lotosy,
jenž otvíraly kalich plný rosy
a rubíny se smály v úsměv jitra.
Na větvích opic skotačila chytrá
druž veselá se pod kapradin řasy
jak vějířemi tajíc, za ocasy
se chytajíc na snětě v rázném shonu,
pak splítajíc se v řetěz; tisíc tónů
tu znělo z hrdla pyšných kardinálů
a z hrdla bengalisů, ve zápalu
jež chtěli překřičet se sladkou notou;
a opic nepřekřičen frašnou rotou
nad cedrů vrcholy a chlebovníků
se kondor občas ozval v drsném křiku,
hýk’ skalní orel, velký tetřev kdákal,
gnu skuhralo a z daleka vyl šakal.
Hra světla, stínů hrozná byla v tíši
pod nachýlených snětí pustou skrýší,
kde ohromné a velkolepé z trávy
magnolie květ pozvedaly žhavý
a orchideí národ různobarvý
ve stínech hořel fosforem jak larvy.
Tma byla hrozná, světlo děsné bylo
a celé moře paprsků se lilo
skrz lupení, skrz vějíře a trsy
na kapradí tlum, jak ohromné prsy,
jež zvedalo se, chlupaté a slizké.
A vodopád se skály letěl blízké
a vrhal do tmy náruč drahokamů,
v to papouščí se křídla mihla v plamu
a poletavý safir velkých šídel.
A korunami zněl ryk sterých křídel
a tepot divý – náhlé ticho smrti,
žes cítil den, jak noc v objetí škrtí,
jak zástup hvězd se v čistých vodách koupá
a lotos modrý na vlnách se houpá,
a myšlenky, motýli rajských květů,
jak mozkem lítají anachoretů,
již rovni k zemi zaraženým kolům,
odvykli vůli, citům, snahám, bolům,
ve prabytost se noříce a v snění
víc nezřeli, zda noc je, či svit denní.