„Dobře,“ řekne mnohý:
„Jak pak stranu síly?
Máme-li pak našich předků žíly?
Kdo pak asi mezi námi vstane,
Aby bez veškeré zbraně
To co Bivoj vyvedl?
Kdo pak asi jak pan Hynek z Dubu,
Onen český velikán,
Zdorců naší vlasti sám a sám
Zkrotí uštěpačnou hubu?
To bývali rekové!
Máme síly takové? –
Spartánové házívali
Děcko, které slabé bylo,
Hned jak prý se narodilo,
Bez milosti do vody.
Oni chtěli míti zdravý ráz,
Který snese nehody.
O ty milý Bože náš!
Kdybychme my dívky slabé
Rybám na hody
Chtěli házet do vody –
Jenom dívky, pravím, slabé:
Nestačilo by nám ani Labe! – –
„Slabé, slabé“ – to je mudrování!
Což pak se kdo bojí, páni?
„Ovšem ne, to ani kluk!“
Nuže tedy, nač ten hluk?
Má-li matka půtku s dítětem,
Jistě že mu hrozí vařečkou;
Kluk se porve s děvečkou,
Ta mu hrozí chvoštětem
A pro křivdu maličkou
Často prý i vidličkou.
Co ten klučík vystojí?
On se přece nebojí!
Ani oheň prý ho nelekne!
Ač si mnohý křičí: „Ach,
Dejte pozor, s ohněm strach;
Oheň pálí a dým dusí,
Běda tomu, kdo to zkusí –“
Kluk se chytí dýmky směle,
Zapálí – a kouří.
Ač prý otec proti tomu bouří,
Ač prý zprvu v celém těle
Osláblost a těžkost zkusí:
On vám přece dokáže,
Strach že reka neváže,
Jeho dým že neudusí!