Z hluboka moře ve snu dýše,
své vědomo si veleby.
Já maně zadíval se výše
a čítal hvězdy na nebi.
Ó na moři kdo kouzlem nejat
by zříti mohl, rcete jen,
v tu mihotavou záři plejad!
Ó rcete mi, kdo nevzrušen
by nevmýšlel se v světy ony,
v ty tajůplné, cizí světy,
jichž nekonečné legiony
kdes nad námi jsou rozesety...
A hledám, – nocí tajemnou
se zářný dívá Sirius
a tu, hle, právě nade mnou
ten z dětství známý Velký Vůz...
Co vzpomínek mi v duši vznítil!
A nevzpomínat, těžko věru!
Kdes daleko, tam na severu,
tam doma, doma vždycky svítil
ten Velký Vůz tak jako dnes,
když v tichu spala rodná ves,
můj domov byl tam, rodný dům
i ti, kdo byli nad vše dražší...
A právě nad tou vískou naší,
již uspal táhlý lesů šum,
ten Velký Vůz vždy stejně plál,
tak plál a svítil jako dnes,
když tenkrát na prahu jsem stál
a poslouchal, jak hučí les.
Tak na prahu rodného domu
když stál jsem, vždy jsem viděl jej
a – bože, jak je dávno tomu? –
v svém srdci mráz a beznaděj
sám na prahu jsem smuten stál
a domů jíti jsem se bál,
kde sestra má, ta nad vše milá,
ten záhy svadlý, drahý květ,
tam v rakvi ležíc, doma byla
té noci tenkrát naposled...
A nebem tiše luna plula –
a tady spala věčným snem
ta drahá mrtvá, utonulá
ve věčna moři bezedném...