„Znám se, pane pašo, znám se k všemu;
mně však vinu nevytkneš v tom žádnou!
Nebo poslyš, pane, sám a soudiž!
Není tomu dávno, dvě as leta,
milenou já namlouval si děvu;
rodiče mi děvu milou dali,
bratři se mnou svadbu umluvili.
Z rodinných když do mých dvorů děvu
svatové pak provázeli milou,
ze skrýše tu Turků v četném hluku
vrazil na ně Osman-agić-aga,
děvery dva, družců dvé to mojich,
ubil, děvu unes’, poturčil pak,
mimo její vůli sňatkem pojal.
I plakala přenešťastná děva,
ve dne v noci plakat nepřestala,
za písmy mně písma žalná slala,
vlastní že si rukou smrt dá sama,
nepřijdu-li, nevyprostím-li ji.
Šel jsem tedy, družců sobě přivzal
malý hlouček, Osman-agićovi
vtrhnul v dvory, z hnusné jeho vazby
přemilenou vysvobodil děvu.
Dnestě ona, jak bývala předtím,
křesťankou a – milou ženou mojí!
Pušky malé Osman-agićovy
v pase že já nosím? Sám své hrdlo,
jímž mně propad’, vykoupil on jimi!
Spraveni jsme, – nejsem mu nic dlužen!“