Rok pátý šel, co ženou byla již,
však žádné dítě posud nesmálo
se na ni. Žal a smutná předtucha
jí srdce spjaly těžkým řetězem,
a ona vroucně k Bohu zalkala,
by plod jí seslal dávno toužený.
Tu slyšela v svém srdci Boha hlas:
„Co žádáš, stane se, buď s pokojem.“
Pak chotě prosila, by dovolil
jí navštíviti bratra milého.
I spěla s touhou v rodný, starý dům,
a zřela známý, požehnaný kraj,
kde v stínu chladných palem pohřbila
mladosti kouzlo drahé, prchavé.
A bratra líbajíc, tak děla mu
ve studu plachém, retem bázlivým:
„Již čtveré stromů spadlo lupení,
co manželu jsem byla snoubena,
však posud tížila mne kletba zlá,
jíž Bůh mně bídné lůno uzavřel,
až nyní syna zaslíbil mi On.“