A tím tvrděj žezlo mladé
na ubohou zemi klade,
z níž vše prchá, co se smálo
a co v jasných tónech plálo.
Se sebe cos lid ten svléká
bezděky a nevěda,
vlastní barva jeho stéká,
a vše splývá do šeda.
Práva dávná karabáčem
v rukou fojtů strnula,
býkovcem je ferula,
ale role houstnou pcháčem.
Nikoho již nelehtá
nebozezem Šperechta,
utekl on odtud s pláčem.
Ani Luca zubatá
v postrach přadlen nechvátá
zastavit se nad potáčem,
chválit pěknou, rovnou nit,
líné přadlí zahrozit.
V jarní večer sladké touhy
netryskají plamů prouhy,
nelétají chvosty žhavé
nad hranice plápolavé,
nezní skoky přes plamen,
ni volání drahých jmen,
všecko dáno pod závorku,
drabant hlídá každou horku.