K výši pnou se, jak by chtěly
Hvězd se dotknout ve svém vzdoru,
Hory strmé na obzoru,
A zas jak by osaměly,
Lesem přitulí se k sobě,
Větev spojí s větví druhou
A po jasném nebi pruhou
V dál se táhnou až ku mdlobě
Hledíc oko zpět se vrací;
A po stráni v jemném šeru
Plyne pohled ku jezeru,
V jehož vlnách den se ztrácí.
V jednom políbení splynul
S nocí krásnou nad hladinou
Den se louče se krajinou
A na věky v tůni zhynul;
U hluboké proudy klesl
A té luny bledolící
Nocí klidnou mnohosnící
Protkaný se závoj snesl.
Každá hvězda s něho sstoupá,
Rychlým letem zakmitne se
A hned v čilém reji, plese
Ve vlně se siné houpá:
Tu výš plynou, tam se vnoří,
Jezera dno leskem zlatí,
Vlnou temnou hned se ztratí
A zas v nové kráse vzhoří.
Kol se stromy jako mosty
U oblouku smělém klenou
A na kadeř porosenou
Luna sází drahé skvosty,
Krasší perel v diadému,
Nejsouť v krvi zasazené
A z té větve porosené
Spánky kanou tvoru všemu
Sen se vkrádá v duši ptačí,
Slavík sní v něm blahé chvíle
O té růži sněhobílé,
Jež si kvítek vlnou máčí.