A přec... tys, země, tak spanilá,
a půdou hřmí lidstva naříkání...
byť jsi se růžemi ovila,
neskryješ bolného pousmání;
bože můj, co za to dala bych,
jedno znát místečko bez žalosti,
kde žádný člověk by nezavzdych’
ve vonném šumivém letorostí – !