Rád stavím se tu, když se večer vracím
a v hořkých vzpomínkách se tiše ztrácím;
tvůj jeden úsměv, dítě moje, krátký
stín každý zaplaší z mé duše zpátky,
a cos jak zábřesk blaha v hruď se sklání:
ach, učím se být šťastným aspoň v odříkání!