Zpomínky tak vlají jeho duší.
Náhlý šustot snění blahé ruší.
Před ním, jak by vzletlá z nitra země,
jako stvůra snění prchavá,
rozhrnujíc šípků houští jemně,
chví se vážná starce postava.
S hlavy jeho sněhobílé vlasy,
s brady kane vousů zdoba bílá
na prostého roucha šedé řasy,
jež ho k samé zemi obestýlá.
Jak dvě hvězdy pod obláčků bělem,
pod obrvím šedým v jemném třpytě
oči dlí na mládci uzardělém,
jenž se z mechu zdvihá rozpačitě.
S nesčíslnou stopou bídy, žele
kmetova líc vyšla z žití víru;
však teď jasný klid se po ní stele
jako předsvit nebeského míru
a dech lásky vane každým rysem –
Zjev to patriarchy svatých písem!