Na malém čtverci uzavřeném
s výší rozkolísaných
kovové vlny mocně ode dna
studnu vzduchu zvedají,
prohlaholí zdiva k souznění,
řadí zrnka prsti hluboké.
Osamělý lupen srdce, prochvíván,
nad dlažbou trne zarůžovělou.
Náhlý zmlk. – Zvony dálnější
dědí vigilii velkou.
Zde ticho vlnivými jazyky
všechny atomy dál nadzvedá.
Zdoba portálu se stříbří matně,
uplývá zdlouha nebes růžovost.
Nekonečné všeho dochvívání,
jak někdo velký byl by promluvil.