Když vlahý déšť se řine ze mraků,
jež chmurnou clonou kryjí oblohu,
když silou páchne rozbrázděná zem,
a jarem voní hlína zkypřená,
jak přízrak pozvedne se vzpomínka,
jež kdesi v mozku klidně dřímala,
a s jarní vůní vstane první žal,
žal trpký, pronikavý, veliký,
jenž kdysi na srdce mi dolehl...
Jak často se již z mrtvých probudil,
ba, pravidelně s jarem vracel se,
a přece na trpkosti neztratil!
Běh příšerný se náhle zarazí,
zpět otočí se kolo spěchavé,
jímž lidský život rychle kvapí v před
– ne, že by vůlí volnou řídil je,
spíš, že je trestem vpleten do něho –
v čas vrací se, jenž dávno uplynul,
žel, že ne v pravdě, že jen v myšlenkách,
žel, že ne na vždy, že jen na chvíli...!