Gonzaga chví se, náruč rozestírá,
zbuzena bouře hlukem třeskutým;
pod vlasem černým, mocně vzedmutým
jiskřivým okem kol do kola zírá,
jak šerem podivným se všechno halí,
jak mořský obzor, vyvstav pojednou
v obrovskou vlnu, hroznou, nezbednou,
vzrůstaje letem, na koráb se valí,
jak burácí již nestvůry té dech
v tančících rahnech, příčlích, provazech
a výskající davy rozmetá;
ten přes okraj se lodi v bezdno řítí,
ten v provazů se chaos zapletá,
jak pavouk temný na vlající niti
na lanu visí ten, placht na obrubě,
do vnitra lodi ostatek se svez’ –
jen dívka ztepilá a bledý kněz
tu pod stožárem zbyli na palubě.