Kvil hlásků jich dětských zní v pekelný řev!
Ne, nemůž’ to býti! A přece jí zdá se,
že prolil ji Srbín k své otčiny spáse,
tu nejdražší, robat svých nevinnou krev!
Hle, padá již dítek tam spanilý řad,
již padly ty její! Tam stojí jích kat,
z řad srbských se vrhá v ran tureckých dým,
veň klesá již, otec to k robátkům svým –
„Ztulte zas ústečka k líbání,
hrdličky hravé!
Svitne-li sladké zas usmání
v očinky tmavé?“