A snad v skutku onen motýl,
onen černý motýl smutku
vzal na křídla sametová
všecken smutek Satanely.
Sotva zmizel v modré výši,
Satanela zasmála se
plným proudem, plným tokem.
Smích ten letěl od skal k skalám,
letěl v šedé trosky zpátky
a ozvěnou k ní se vrátil.
Tak v závěje sněhu v noci
padne cinkot zvonků hravý,
i rolniček jasné smíchy.
Brzy smích ten utajil se,
až pak přešel v píseň tklivou,
z jejíchž vlnek zádumčivých
časem blesknul jak svit luny,
jak šupina rybky zlatá.
Zmizel teď... snad utonul již
v onom moři sladkých citů,
které srdce milujících
obejímá sladkým proudem –
ale náhle vybuch’ zase,
prošel všemi stupnicemi,
zajásal, neb snílek smělý
teď si našel haluz květnou,
kam by složil zvučná křídla,
teď si našel pevnou vížku,
kam zavěsí zvonky svoje:
Co to z dálky sem se valí?