Když mdloby spár tě na mžik chyt’
a v mlhu slábne záře oka
a z ran, co dal, dav krev tvou loká,
jíž, pokud žiješ, není syt;
a když i vzněty činů schopné,
jež srdce tvého nesou pel,
ať v závisti či rád juž kopne
tvůj druh i skrytý nepřítel –