Jak ve snu Karel, jako omráčen
v svou kráčel komnatu, však hlukem svým
ze spánku bouřil Makár celý dvůr
a ložnice se lidem plnila
a náhlým světlem lamp a voskovic,
jež se všech stran teď přinášeli sem
a ze sna těžkého se Sibyla
sléz probudila, velké leknutí
se na tváři jí bledé jevilo,
neb myslila, že císař zemřel snad,
když ustrnutí na všech tvářích čtla
a hledala na loži na prázdném
jej, který stál jak zničen, zahalen
v svůj zlatý plášť, však náhle vykřikla
a zalomila v žalu rukama,
neb někdo pozved’ k ní až mrtvolu
tu zkrvácenou, pěvce Martela.
„Jsi mrtev, sladkozvuký slavíku?
Zdroj písní tvých, jak náhle vysechl!
Bůh trestej ho, jenž ti to učinil!“