Však nejen běsi s hrůzou nesmrtnou
boj onen zachovali v paměti,
i mnohý z bohů zasmušuje se,
když zpomene na smutný onen den,
a Slunce nejvíce, syn Svarohův.
Když ze sna zbudil jej můj hřmící hlas,
tu spěchal letem v světlodštící dům,
kam zlaté svoje koně zavírá,
by nezaběhli v prostor bezměrný,
co on svou svatou hlavu noří v klín
své matky, aby nových nabyl sil.
Nad jeho oře není silnějších,
jich řehtání se nebes prostorem
jak letních hromů rachot rozléhá,
když zadupou, tu nebem zatřesou,
a ženou-li se s vichrem o závod
po bílé dráze chvějících se hvězd,
tu pokrývají prachem celý svět.
Ty koně Slunce zapřáhlo v svůj vůz,
a deštíc jasné střely, letělo
v tlum nejhustší bojovných nepřátel.