Žil kdesi člověk tuctový,
ni takový, ni makový –
nu, člověk všední zcela;
žil, jako žije každý z nás,
až ve cti objal stáří mráz
mu jíním vrásky čela.
Jan – všedně zván buď též můj rek –
moh’ spokojeně dožít věk,
jak v selankách to čtete:
moh’ v lenošce a županu,
dav péče všechny na stranu,
říct: Měj se dobře, světe!
Moh’ se starými soudruhy
ctít své i jejich zásluhy, –
kdož nemá zásluh trochu? –
a bavlnkou si zacpe sluch,
by nerušil jej bujný ruch
těch nectných mladých hochů,
již starým dobrým zvykem jest
vše staré mezi veteš mést.