Slíbil Géza „Přijdu!“ jednou zase.
Čekala již v nejistotě naň
dlouho, dlouho, nežli dočkala se.
Stíníc oči zvedá hebkou dlaň,
hledí po pěšině. Den se chýlí.
Kdosi mihl ve stínu se tam, –
běží, vstříc mu letí. Pouhý klam,
to jen oči znavené se mýlí!
Posléz přišel, roztržitý byl,
nedbale jí ručku políbil,
o ledačems vypravoval chvíli.
Mlčela – a z nenadání smek
k ní se jeho pohled, z myšlenek
vzbudila se, vzhledla k němu bledá.
Co tak pátravě jí v očích hledá?
Ušklíbl se stranou, – ale sám
jakýms divným propad myšlenkám,
zamlklý šel tiše po boku jí.
Po pěšině pusté spolu jdou
houštinami v rokli hlubokou,
kde už stíny zapředeny jsou.
Jenom drobné vlnky světélkují
nad zčernalou hloubí mrtvé tůně.
Zdálo se, že letní večer zdvih
stíny své z těch hlubin tesklivých.
Vála vlažným vzduchem stuchlá vůně
z květů spadalých a z rákosí. –
„Nuže?“ řekl Géza. Čehosi
Blaženka se náhle polekala,
nejraděj by na útěk se dala.
Cítila, jak baron ovíjí
lehce ruku svou jí kolem těla.
Úzkost naplnila duši jí,
sepnout ručky sotva síly měla.
„Zde ne! pojďme odtud, pro boha!“
zachvěla se hrůzou ubohá,
vědoma si byla: bez pomoci
ve chvíli té že je v jeho moci.
Cítila dech jeho. Mlčel. Teď
ostrý smích jí zazněl v odpověď.
Polehounku smekla se jí s boků
jeho ruka. Vzhlédla. Před ní stál
klidný zcela, jenom ve hluboku
v očích divný plamének mu hrál.
„Proč ta náhlá hrůza, slečno drahá?
nevěříte chladným stínům těm?“
otázal se s tichým úsměškem.
Strach a zmatek v duši se jí vzmáhá.
Jako dítěti když shovívá,
„Pojďme!“ pravil Géza, „vás tu děsí
pohádkové zjevy? v šeru kdesi
bílé víly na vás kývají,
skřítkové se šklebí potají,
a vám studem svěží líčka planou.
Opravdu? i slzičky vám kanou!
Odpusťte mi! věřte, je mi žal,
že jsem marně vás tak polekal!“