Však matka moje, chráníc, vložila
té nešťastnici ruce na hlavu,
a sladkým hlasem, pevným, pravila:
„Já nepřišla pro žádnou, choti, mstu!
Já syna svého právo hájím jen,
a synové tví jeho bratři jsou,
jim lásku dlužen jsi jak Karlovi.
Chceš krutě srdce jejich rozervat?
Ne, z lásky k nim jich matky ušetři.
Co stalo se, to nelze odčinit,
to tam jest štěstí mládí našeho,
nám nezbývá než hříchy odpustit,
a v podrobení Bohu hledat klid.“