Dnes s víček zapudil klíčů sny mi časněji břinkot.
Člověče! dlouho neseš čekanou již zprávu mi tenkrát?
Určeno jest, duše má by se teď ku Kristu vynesla?
Zprávu takou vítán mi budiž vyslanče nesoucí.
Teď mi po tváři potok se slzí z oka hojněji prejštil.
Strážcova po dvakrát svobodu mně hlásala usta,
Vychřadlé noze již kovotížné odpiato pouto,
Ještě, jaká nevěděl jsem kmet hovořil slova ke mně.
O byťbych takové nerozuměl byl řeči nikdy! –
Doprovodiv z vězení jasného mě pod nebe blankyt
Strážce: danou svobodu mně ohlásil ještě jedenkrát.
Obsahu ó tenkrát že musel řeči jsem porozuměť.
Nikdy co navštěvoval mne rtům jeho lež nevyklouzla.
O klamné jeho byť bylo jen tenkrátby poselství. –“