Měl zvykem vždycky předběhnouti chůvu,
sám najíti svůj domov,
sám slézti všecky schody
jak člověk dospělý, měl z toho radost,
že sám se dostal domů.
Tak učinil i v sychravý den zimní,
kdy mlha ulicemi
se vlékla nečistá, kdy vítr
chvěl svítilnami, kdy po kluzké dlažbě
se třásla noha dospělých, kdy domů,
kdo mohl, chvátal.
I tenkrát předběh chůvu, tenkrát rovněž
dům našel. Ale běda!
zamčena byla vrata
ta těžce okována,
on malý, aby dosáh k zvonci. Čekal,
co vítr fičel pusté po ulici,
vyl v pustých zahradách a řinčel svítilnami.
On čekal, stále čekal,
pak začal plakat; zprvu tiše plakal,
pak hlasně, usedavě...
Však nikdo nešel tou ulicí dlouhou
a nikdo z domu nevyšel, neb nikdo
pláč jeho neslyšel; pak skučel vítr,
jenž tvrdý drobný sníh mu metal v líčka,
kde splýval v horkých slzách...