O básníku, ty ušlechtilý, pěvče bolů,
když solo své jsi komponoval pro violu,
zda mohls tušiti a sobě pomysliti,
že Vonoklanský zahradník ji bude dříti!
Mne jala hrůza, jak bych do jámy spad' vlčí,
a učitel se úzkostí a strachem krčí –
sám hraje zahradník, však místo rychlé frase,
jež hlavní myšlenku v půvabné její kráse
zas výrazně, ba vyzývavě opakuje,
směs zvuků loudavých podivně vzduchem pluje,
že nelze ihned melodii rozeznati,
až posléz nemůže již pochybnou se zdáti –
toť naše píseň: Sil jsem proso na souvrati!
Tu zahradník se lekl, viděl, co se stalo,
ucítil zděšení, jež celou sallou válo,
a spatřil udivené, vyčítavé zraky
a přestal hráti. Zlověstící těžké mraky
se rozprostírají po čele rytířově,
již ústa sebou škubají po vhodném slově,
v tom úsečně a krátce v shromáždění tichém
hlas presidentův zavzněl jedovatým smíchem.