Bez děje drama. Pranic nestalo se.
Nepadlo slova, jež by rozpálilo.
Dva přátelé – čtvrt století si stáli
po boku věrně v těžkých chvílích žití –
se po měsících odloučení sešli
a hovořili. Jeden zotvíral hned
– po dávném zvyku z časů uplynulých –
dokořán dveře do salonu duše,
do pracovny, do kuchyně, všech jizeb –
leč druhý jaksi zaražen a upjat
vstoupiti váhal, mluvil o počasí,
o doby těžkostech – a slova jeho
šla, házejíce nenápadně závoj
na cosi, co má zůstat neviděno.
A dveří duše svojí neotevřel.
A zavřené ty dveře promlouvaly
o nečistotě vnitřka... o proradě...
o plánech tajných – kdo ví? Jisto pranic.
Leč stačilo to. Zotvírané dveře
v prvého duši zapadly zas v zámky,
na věci minulé se tma hned snesla,
a když se rozešli pak na pět kroků,
sto kilometrů bylo mezi nimi,
a v jedné duši hrob a na něm křížek.