Tak Panteou chci tebe nazývat,
ty dílo mé a věčný dechu božský!
Neb jako posud až Pan kosmatý
byl dechem vesmíra a věcí všech
v svém drsném mužství, v ženské něžnosti
ty po boku mu stůj. Pojď, usedni,
zde cedr staletý ti chystá chlad,
pták zpívá v jeho hlavě zelené,
co much a čmelů jednotvárný ples
zpěv jeho bzukotem svým provází.
Zde odsud rozhlédni se po světě,
jak velký jest a krásný do pole,
jak z chaosu tmy vybřed příšerné,
jak bájně azurem se překlenul,
jak silou vnitřní k sobě celý lne
a drží se, že vichrů útoky
ni v srdci jeho spící zemětřas
jím nepohnou na věčném vahadle!