A s člověkem i já opustil ráj,
u trůnu tvého bylo místo mé;
tam v chvalozpěvech, nudném koření
čas zvolna míjel; avšak člověka
i v slávě tvojí byl jsem pamětliv.
Já vzpomínal naň v smutku. Ty to víš,
jak v práce jeho pot a klopoty
jsem vléval sladký balsám útěchy,
jak v mysl jeho bolem zkalenou
jsem hodil jiskru tvého rozumu,
jak učil jsem jej zemi vzdělávat,
a nejvíc ze všech jak se zalíbil
mně věčný smíšek Jubal veselý,
kterému vonné růže v kadeřích
a v srdci svěžest nikdy nesvadly.
A tomu dal jsem, co mi největším,
já svěřil jemu hudby tajemství,
já v ňádra jeho vložil písní dar,
jichž souzvukem se staré země tvář
líp obrodí než v slzách pokání.
A když svůj hněv jsi vylil z číše své
a vody s oblak na zem ubohou,
mně zbylo jenom lkáti s člověkem.