Usedla. Oči její zvětšily se v modré propasti,
v závoji jejím bílém zlato ztemnělo.
Šeptala: „Odcházím tam v nepoznané, tajuplné oblasti...
Jen ještě slyšet sloky chci, jež Anakreon pěl,
a míti klid, jejž srdce moje nikdy nemělo,
a ztratit souvislost se světem v nebytí.
Již prorokovat nebudu. Je věštba snem
o budoucnosti, a já nechci dosníti,
co dožít nemohu!“ Hlas její slabě zněl
jak odlétání jemných křídel, zrak jí dohoříval, dohořel,
a jeden tón se slavný zachvěl ve hlase
jejího tichnoucího srdce... rozplývala se...
a rozplývala se...