Teď stáli proti sobě – cár v šat noční oděn, šašek v roucho rolniček,
rozškleben bolestně a mstivé, lítostivě...
Ó Gvozděv, Osip Gvozděv – při hostině carem zabit, vlek’
své podařené vtipy, žerty na řetězech Vasilových lstivě
před cára, který pod ohromnou Madonnou, jak z oblak hledící, na dlažbě seděl
jak zkamenělý. Šašek mluvil, jak by srdcem ve zvon bil,
jak živé svědomí, jak zkrušený, jenž o svém právu věděl,
jak poražený, jenž se ve vítěze proměnil: