Král Antiochus, lovec náruživý,
jel na hon s lovci, kteří jako diví
se hnali koňmo přes obilná pole.
Klas pod kopyty ocitnul se dole,
a kudy smečkou lovčí psi se hnali,
tam rolníkovi oči zaplakaly.
Král prudce jeda vždy se držel v předu.
V tom spatřen jelen královského vzhledu.
Král hnal se za ním s pospěchem tak vřelým,
že brzo v kraji zůstal osamělým.
Byl večer již a setmělo se v hvozdě.
Král troubil na roh, ale bylo pozdě,
neb z družiny jej nikdo neuslyšel,
jen ozvěny hlas k uchu zpět mu přišel.
Co sobě počíť? Kolem les je tmavý
a v houštích číhá vlk i medvěd dravý.
Král na strom vylezl a vůkol hleděl
a spatřil světlo. Kolik asi neděl
král nezaplesal jako oné chvíle,
když spatřil ve tmách světélko to bílé?
Hned slezl dolů, koně státi nechal
a houští dral se, v onu stranu spěchal,
kde světélko mu spásonosně plálo,
a vyšel zdráv, jak srdce sobě přálo. –
Chýš stojí před ním; klepal, otevřeli;
král s kmetem vlídně do očí si zřeli,
král pohostěn byl jídlem, jaké bylo,
a při tom asi tak se hovořilo: