Ale neklid, jenž mne svíral,
jemuž jsem se dlouho vzpíral,
až jsem posléz boje nechal,
z domu vyšel, k lesu spěchal,
abych všemu raděj' ušel,
špatně k libému dni slušel.
Nemohl jsem nechápati,
že se v myslivně cos dělo –
slečny Kláry bledá líce,
smutný hlásek, chmurné čelo,
tiché vzdechy a co více:
všecko neobvyklým bylo.
Neosmělil jsem se ptáti,
ač mi srdce prudce bilo,
ač se slovo na rtu chvělo.
A pan lesní vždycky živý
zmlklý byl a zádumčivý,
nepokojné, zvlhlé oči,
jež se chvatně sem tam točí,
by se po kratičké chvíli 
kamsi do podlahy vryly,
nesnesitelny mně byly.
Šel jsem, pomyslil jsem sobě:
Jaká pomoc! V mnohé době
zbytečným jest člověk třetí;
také slunce zkaboní se,
oblohou když mráček letí,
také růže nakloní se,
divoké když vichry dují.
V temném lese, v chmurném boru
šero bylo jako v sluji,
ticho bylo jako v chrámu;
na vysoké staré jedli
v oprýskaném vetchém rámu
starý obraz svaté Panny
od nečasů porouchaný,
zavěšený v hrůzách moru
planul třpytem drahokamů.
Věnec uvadlý jej zdobil,
v květy jeho oprchalé
paprsky se slunce vpředly,
kryly strom a drsnou koru,
že se jasnou září stkvěla,
jakby zlatou byla celá.
Zamyšlen jsem bral se dále,
sám jsem na sebe se zlobil,
že se mi dnes v tichém lese
jako jindy nelíbilo –
ba, kdo neklid v sobe nese,
marně, marně klidu hledá.