Dvě pážata teď koně držela
a čekala, že Florus seskočí,
ten ale hleděl vážně na ženu
a pravil jí: „Nesu vám krásný dar,
má dámo Blanko, dávno kýžený.“
Plášť rozhalil, a v náručí mu, hle,
jak růže krásné dítě dřímalo
as šestileté, dívka spanilá.
„Vy dávno, paní moje, toužíte
po děcku v sirém domě, v mlčivém,“
dál pravil Florus. „V městě našel jsem
ten vzácný květ. Po moři, po modrém
loď připlula a saracenský lid,
jenž na ní plul, tu dívku prodal mi,
je kořistí od břehů afrických;
tam lupiči (zatrať je věčně Bůh)
ji uzmuli. Já pro vás koupil ji,
a biskup sám ji pokřtil ve chrámě
u Mikuláše svatého. Já chtěl
jí duši dříve spasit, nežli vám
ji samu v náruč vložím. Biskup dal
jí jméno Nicoletta.“ Pravil tak