Byl slunný den, z těch prvních v podjaří;
v úvalech strání ležel ještě sníh,
a s habrů loňský teprv sprchal list,
holými břehy prudce potok spěl,
po stranách vrouben křehkým náledím
a všechno bylo plno tesknoty,
– neb ve smutku se život probouzí.
Však nebe bylo jasné, holubí,
a on jak vzhůru hleděl upřeně,
ssál svit a teplo v duše mrákoty.
A jako jimi probouzí se květ
pod hnědých keřů hustou spletení,
tak svitem tím a teplem nebeským,
ve stínu sterých smutných myšlének,
myšlénka jedna propukla co květ –
A jako ten, s nějž velká spadla tíž,
pln vážného, blahého oddechu,
pevným se krokem vrátil do mlýna.