Mnozí sotva z lavic školních vstali,
A hle, svět již pérem mistrovali;
Já sám sebe dříve mistroval,
Než na mistra Čas mne pasoval;
Sprostý bludař, chtěl jsem svojí snahou
Dříve svět a lidské srdce znáti
Než bych světu o světě měl psáti;
Radím, byste nešli mojí drahou,
Ráčíte-li o budoucnost blahou
I o ten svůj chudý komfort dbáti.
Dráha ta jest plna příkrých hor,
Výše strmících než naše Sněžka,
Skály staví se tam na odpor,
Po nich zdlouha kráčí se a ztěžka.
A když na chlum hory nejvyšší
Smělý poutník sobě pospíší,
Tam mu mnohý potutelný Běs,
Mnohá Víla, plna svůdné vnady,
Vije klubko plné lsti a zrady,
Uzlu gordického příští směs
Vychytralým vtipem zamotanou,
Jížto násilnému nelze meči
Jednou macedonskou přetít ranou.