Z polí, z lesů šíré země
slétá se a vítá ptačí plémě,
a se hostí v kruhu
na zeleném luhu.
Kde kdo může,
muž dle muže
stánek sobě hledá,
a nalezna sedá
na větev, na suk,
na pahejl, neb do křoví,
neb na pařez dubový.
V dole křik a hluk;
každý pták svou hude píseň,
roste hluk a roste tíseň.
A již byly v dlouhé řadě
hlavy ptactva pohromadě:
ticho! – Aj což ústa náhle váže?
Na obloze Orel se ukáže,
s povolna se dolů spouští,
a na vrchol duhu zasedá;
z dola, z křoví, z houští
sněm se do jásání dá:
„Živ buď, zdráv buď králi náš!“
Orel na to praví:
„I vy buďte zdrávi!
Dobrý jsem pán Váš.
Vězte, věrní moji,
jak mé říše věci stojí.
Pozván ode krále Lva
mám přijíti co nejspíše
do Afriky k němu;
tam na valném sněmu
o blaho své říše
pojednáme oba dva.
By však na ten čas,
než se vrátím zas,
v míru zůstal ptačí stát
a v něm zachoval se řád,
listinu tu já vám
odevzdávám,
zákon napsaný
pro vše občany;
ručí vám za jistotu
jmění, cti a životů.
V tuto dobu sněm
z pokolení svého
ptačího, přirozeného
zvolí sobě vládce,
jenž na místě mém
spravovati bude vás.
Volte! svědomí buď jen váš rádce.
Dávajíce hlas
k moudrosti a ctnosti prohlídejte,
k obecnímu blahu zřetel mějte.“