„Jakou měla výšku babilonská věž?“
ptal se jednou: „Milionská spřež,“
myslím, jak bych já to věděl,
ať přemejšlím kolik neděl,
nenapadne mi to přec.
Nebezpečná zdála se mi věc,
jen tak z hlavy odpovědít na to,
pročež jsem radš řekl: „Já to
nevím.“ Že mne šťouchne, čekám,
rány se již napřed lekám,
v strašných trna ouzkostech
mnu si oči, tajím dech.
Učitel však – co to znamená? –
přešlapuje – krčí ramena –
vezme šňupec, pak se usmívá –
konečně – ach! hubičku mě dá,
prohodí pak mírně: „Dobře’s, hošku, řekl,
to se také neví – zbytečně ses lekl.“
Protož prach nic nechci více vědět,
raděj hraní budu sobě hledět,
s učením teď bez toho již není nic,
pakli odpovídám, bit jsem ještě víc.
Bude-li se učitel zas ptát,
chci mu vždycky za odpověď dát:
„Já to nevím“ aneb „já to neumím“,
aspoň za to hubičku zas ulovím.