Ty šťastné chvíle nesmírného vděku:
tou míru číší dotknout se svých úst
a nechat bouřit venku davů řeku,
jen v záři tvé a v samotě své růst:
a nechat venku vzteklé mrazy spět
a zimních větrů zoufanlivé vytí,
vše, co se věsí na tvých křídel vzlet!
Má lampo, sviť, dnes dlouho chceme bdíti!