Jak zachvěla se dívka nebohá
a slzy horké zrak jí zkalily.
Na rtíku jejím povzdech doznívá
a obličej svůj bledý, spanilý
do dlaní hebkých plaše ukrývá.
„Ty otče, víš? Ach, odpusť dítěti!
Chci přiznati se“ – šeptá zmatena
„Mne opojila slova plamenná,
když poprvé mne pojal v objetí.
Meč po boku měl, zlaté brnění,
kříž na svém štítu nesl krvavý.
My potkali se v šeru doubravy, –
to osud byl, jejž nikdo nezmění!“ –