Na jednu chvíli čekali jsme všechny –
ta chvíle přišla: zemřel svatý otec,
a byla volba. Tuhé dny to byly,
neb kardinali dražili své hlasy
k úžasné výši. Čtyři mezci nesli
zlaťáků pytle jenom ku Sforzovi,
a patriarcha Venezie, stařec
stoletý téměř, vzal pět tisíc skudů
od otce našeho... A přece bylo
nejisto všecko. Za srpnové noci
– jak dnes to vidím, kardinali byli
už týden v konklave a nejistota
nás bičovala takřka k sešílení –
my všechny klečely kol krucifixu,
Julia, já i donna Adriana,
máť Vannoza, jež rozčilena přišla
noc probdít s námi, modlily se, lkaly,
volaly k Bohu, aby doved všechno
k dobrému cíli, tiaru dal tomu,
jenž osudů nás všech byl ředitelem.
A ráno v šeru přibyl spěšný posel,
že kardinal byl zvolen za papeže
a Alexandrem Šestým nyní slove.
My znovu zaplakaly, objaly se
a spěly k Vatikanu. Chrám už pln byl
zvědavých davů, klekly jsme a srdce
nám bila, že jsme slyšeti je mohly.
Tu svatý otec nesen v zlatém trůnu,
v své celé slávě objevil se v chrámu,
jak božstvo zářné, velebné a vlídné.
Tři prsty drahé ruky jeho kmitly
se ve vzduchu, my hleděly mu v tváře
a zvenku hlaholily zvony Říma,
varhany hřměly, nám jen slzy tekly,
a svatý otec žehnaje nás hledal
pohledem štěstí, hledal, až nás našel,
kýv hlavou lehce, blaženě se usmál...