I kraj, jejž zadumaný Ještěd střeží
s věkovitými Troskami, hle, šel
za hlasem tím, v němž kypěl život svěží,
jenž volal k práci, sílil, povznášel,
jenž učil svornosti, z níž síla prýští,
o níž se zloba vrahů odráží,
jenž učil doufat, věřit v lepší příští,
i vytrvat, a vždy být na stráži
až tam, kde nebude již nebezpečí,
že zadáví nás chtivá ruka něčí.