A jak se dívám,
na strání k olším a k lískám a jívám,
vidím jak roste
v světnici domku nad loukou,
u pracovního stolku se vypíná drobný dneška muž,
a je mu jasné a je mu prosté:
se sluncem, s větrem uhánět na fantastickém oři
napříč světem a myslit si: světy řídím,
jeho jsem záštita, obnova, bratrská druž,
teď je čas, přidat se k zástupům, zašlé jež boří,
utiskovatelům mstí se a símě sejí
do země krví zmrvené,
a těm, kdož vše si pokoupit mohli, zahřímat: ne.
Mízou země se nalívá.
Tak i on cítí, že tíhy pozbývá,
jak se odpoutal od země, od půdy, od věcí,
od ženy, dětí, včerejšku utéci,
teď, v tu chvíli že zapsal se ďáblu nebo bohu,
a hle, již harcuje mimo život a mimo lidi,
na svém budoucím dobru a na svém dnešním zlu,
krutě mstivý k dnešku, hlavy k popravě třídí,
jiným co rozdílí naivní gloriolu.
Daleko skutečna v touhy závrati
zdá se, že na dlouho k svým se nevrátí,
odpoután od sourozenců, z nichž každý se spokojí
s životem bídným, jímž otec jich žil,
s nízkým propadlým hrobem, až bude po boji,
na drobném hřbitově, který se do luk dívá,
modrými zvonky a rudými kohoutky zpívá,
v přeletu dávných, jak bývaly, chvil.
V ráz se propadá svět a zdá se, že nežije,
v nekonečno cest kamsi ukazuje,
ta, jež hodinu slavného příští
měla by předvídat, přesně kráčící rafije.