Šli dlouho mlčky. Krajina kol celá
ráz velkolepé nesmírnosti měla,
skal hřbety, zdálo se, že rostou k nebi
a nesou hvězdy na zbrázděné lebi,
pruh červánků trysk’ teď za jejich rysy,
že řekl bys, tam obrovský meč visí,
jímž protknula noc slunci srdce žhoucí
a po kterém krev jeho rudá, vroucí
do moře stekla. Východ ten byl tmavý,
z bran jeho hvězdné rojily se davy
a plály v hloubi nebes ostrou září.
Zem olověná měla vrásky v tváři,
jsouc rovna stařeně. Srp luny malý
se nořil z modré mlhy, mezi skály
se skrýval časem, aby vyplul brzy,
svit jeho v rýhách skal plál jako slzy.