Byť aspoň země
moh’ vidět rysy,
ta ale temně
v mlhu se mísí.
By moh’ zřít lesy,
luhy a nivy,
skalnaté tesy,
moře pruh sivý!
Tak ale pouze
vítr jen divý
do kola pádí,
kvílí a řádí,
čelo mu chladí,
a jeho touze
na výsměch struny
bouřlivě ladí.
By moh’ zřít hvězdy!
však ale tyto
nebeské runy
mnohem výš sjezdy
zářivé drží;
mhou jest mu skryto
mračivou strží,
co tam se děje,
kam let jich spěje
a co si pěje.