Já jen pluju jedin v mírných vlnách,
v šumných vlnách nepřehledných lagun. –
Nazpět k městu oko vrátilo se,
s palácem kde žalář spojen mostem,
Ponte sospiri kde vypíná se,
z něhož vězeň sledně viděl moře,
sledně viděl ozářené hory,
sledně viděl zelenavé střechy,
sledně svoje naděje a touhy,
ponejprv pak hrob svůj – modré moře. –
Jedu v místech, červená kde loďka
často trupy v Adrii tu modrou
z nitra svého v hloubku pouštívala,
vzdech kde přehlušen byl taktem vesla,
odkud výkřik k břehu nezabloudil. –
Ticho je, – tak ticho – jenom veslař
proti přílivu svou loďku řídě,
mírným šustem vesel ticho ruší.