Tak odešla... Já nevěděl jsem ani,
jak dlouho ohromen jsem zíral za ní,
jak dlouho roven šílenci jsem běhal
kdes po lesích, ni co jsem cítil asi;
však pekel bič mě dál a dále šlehal,
a když pak jsem se doma octnul maní
a spatřil tvář svou v tomto rybníce,
tu viděl jsem, že cosi na líce
jak sníh mi vlálo: sbělely mi vlasy.
A první člověk, jenž mě uviděl,
mi zlořečil svou výčitkou, i děl,
že zemřela má matka, po svém synu
až do posledních vzdechů volajíc...
Kdo snese taký žal? Kdo takou vinu? –
Tak trpěť nechtěl, nemohl jsem víc, –
tož ve víně své zoufání jsem topil
a v loktech dívčích jsem svou hrůzu dusil,
změn dychtiv, svodných kostek jsem se chopil,
všech neřestí, všech ztrát i muk jsem zkusil,
však úlevy jsem přec se nedovolal
ni zapomenutí! Můj los mě zdolal...