Stromořadím v polích po sněhu
letí sáňky. V divém rozběhu
koně vzpínají se, zvonky zvoní,
dovádivě chřestí rolničky.
Kdo tam s větrem o závod se honí?
Pára stoupá ze zpocených koní,
drobné jíní jako hvězdičky
na bobrovém kožichu se sráží.
Letí sáňky lehké, láska v nich,
hovor důvěrný a sladký smích.
S Vláďou Valda jede. V jeho paži
celým sladkým tělem spočívá.
Zimničně se hlas mu zachvívá,
umlknul, – jen vášnivěji svírá
pružné boky její, touhou zmírá
ve snu divném, kouzlem opředen.
Políbil ji na šíj. Neodpírá,
nebrání se Valda. Měkce jen
těsněji se k němu přitulila,
žhavými rty duši jeho pila.
Letí sáňky lehké v pole bílá
bílým měkkým sněhem jako sen.
V dálku za bor, jak se cesta točí,
zapadly už a zmizely z očí,
ale cinkot zvonků veselý
ticho, tichounko se tetelí
ještě cestou, kudy projely...