Loď supějící plula na sever
a já jsem toužil, v modré zírat nebe;
zimavým deštěm sychral podvečer –
já prahnul, mlhy, která v duši zebe,
i nehostinných zapomenout šer,
jak syn být laskán, který „vítej“ slyší,
co rukou dvé se klade mu kol šíje,
a řeči neslyšet, jež ve sluch bije
tak tvrdě, jako půlnoční když tiší
dopadá perlík v úpějící kov.