„Amen!“ – hlas tichý, jemný ozval se tu za ním,
tak mírný ve svém nadpozemském chvění,
jak hasnoucí by hvězdy pozdravení
to bylo slétlo k němu čistým vzduchem ranním. –
Užaslý na to mladík obrátil se čile
a Lauru spatřil. – Malou ručkou svojí
na skálu opřena, tu za ním stojí. –
Minula potom v tichu ještě drahná chvíle,
co navzájem si v okem oko pohlíželi;
On zruměnil se – ona byla bledá.
Těch rozpaků se zbavit ovšem oba chtěli, –
i každý chvatně první slovo hledá. –