V přehrozné ouzkosti, v přezoufalém křiku
dveřmi hned cloumá, ty – jak skalná stěna; –
okna jsou vysoko – a hrobka uzamčena, –
se všech stran, zoufalou kam jenom nohu vrt,
šklebí se na něho strašlivá, hrozná smrt!
Zděsí se sebe sám, sinaví jeho tvář,
v smrtelném zápasu vrhne se před oltář,
vášnivě ruce pne, k modlitbě pohne ret –
v tom vzkočí ustrašen, ustoupí skokem zpět
a hlasem hromovým, jak mu jen hrůza dá,
v hlomoz a praskot stěn zoufalá slova lká: