Nepřivykl biči mladý Petko.
Chvíli stojí jako v ohromení.
Ránu možná odpustil by ještě –
ale hrozit jeho dobré paní?
Za cizincem jako šipka letí,
ten však v cesty záhybu již zmizel.
Nadběhne mu snadno skalní stezkou
přes návrší – ejhle! tam se blíží!
Zvedl kámen Petko rozlícený:
„Sám jsi zmetek! Sám jsi z kurvy pošel.“
Pastýř Petko dobře mířit umí,
denně v horách s oblázky se baví,
hází jimi po svéhlavých ovcích,
rozběhnou-li se a zatoulají.
Do levého lokte chlapa trefil.
Sykne jezdec jako zmije zlostná,
vztekle k pasu po pistoli sahá;
po ovčáku dvě z ní vyslal rány,
ba i na stráň za ním koně bodá.
Chytit Petka? To spíš vítr chytíš!
Nežli jezdec na návrší vyjel,
po ovčáku dávno zem se slehla.
V kamení jak ještěrka se blýskl.