„Buřičská ty chátro!“ hlasem hřímá,
za ruku však vilně děvu jímá.
„Náš je dech tvůj, rajo, i tvé žilobití,
naše právo tvé i tvoje žití,
i tvé zrno v půdu naši vseté,
po níž kráčet smí tvé nohy kleté!
Náš je svět, v němž marně soudců hledáš,
náš i bůh jest, k němuž oči zvedáš!
Plať, že našeho smíš boha vzývat,
plať, že v naše nebe smíš se dívat,
naše slunce že tě s něho hřeje,
hvězdami náš ráj se na tě směje!
Zač mi harač? Chceš to zvědět po zlém?
Všecky, lotři, vás dám svázat kozlem,
byste přemítali v nočním klidu božím,
budete-li platit zlatem nebo zbožím.
Než se rozmyslíte na daň z mužské hlavy,
ženský jazyk zlý si vezmu do zástavy;
zaslouženým vděkem čas ten děvě zkrátím –
vzývala mé srdce – ráno vám ji vrátím!“