I duch si ve snu hrá; a někdy při tom bývá,
že sen mu vodí také milé zjevy,
o kterých v žití trudném nikdy neví;
unese proudem svým jej rozkoš bujná, živá,
i zapomene péči, jež ho za dne tíží,
slasť netušená nitrem se mu proudí –
i dál a dále za sebou jej loudí,
a v tajnou její hloub se opojený hříží, –
v ní unyleji, toužněj’ planou všechny city – –
Kolébá se jak na květině včela,
z níž pocítila výdech vonný, medem sytý,
za kterým byla z dálky přiletěla.