Nelkám víc a nenaříkám,
nejtajnější tvoje divy
věřícím jsem shlednul okem,
k mateřskému tvému srdci
bázlivé jsem sklonil ucho
v zátiší hor tajemných;
vesel nyní sestupuji
v zemi krásy zaslíbenou;
uzřím v tmavém, hustém loubí
lesknouti se bledý citron,
v cypřiši, jenž z lučin smavých
posupně se k nebi zvedá,
poznám starou svoji bolest,
a když budu ke svým retům
tisknout bledé květy mandlí,
tož se v duši rozpomenu,
jak jsem tisknul na své rety
tvoje ústa, milenko!