S nebe se přibrala noc jak mrákota věčná.
Opustiv Vratislav stan, kráčeje v pusté
Užině plésal, že tvář svou zakrylo nebe,
Že se y větrové sýlíc bouřemi děsý
Trhlou zem, že v rozbroji přirozenosti
Veškeré Zulimu skrytou v svobodu vydá.
Kněžna se kojíc snem jak májové jitro
Krásným čekala dne, kdy hodina zavzní
Sladkého vysvobození. Cýtilať šípu
Škaredé smrti y zažila poroby mrzkých
Ukrutenství. Hospodin mdloby se ujav
Anděla k pomocy vyslal, a pomoc se blíží,
Svoboda leskne se svatá s lichotivými
Krásami v obrazu jasném, a na milé kynouc
Štěpí rozkoše ráj; muž hrdina Božský
Očekávaje své než klenoty stkvělé
Milenky dražší spíjí lásky se medem.
Zulima krásná v duchu již milého líbá,
V moři se radosti topíc na divé hrůzy
Zapomíná mstivého příkořenství.
Z cytu se rodí cyt, a z rozkoše rozkoš,
K srdcy již syn, již manžel ji líbaje vine.
Radost se vrší, však se y pohrožujícý
Stahuje mrak, snad hrdina zradami mře, s ním
Svobody hvězda. Co tesklím? Hospodin dobrý
Neviny ujal se mdlé; kdo mocnosti jeho
Zpříti se smí? Byť světové odporovali,
Zmaří outoky světů, okemli pohne.
Ach, jak vichrové hučí! bouře se valí;
Kdyby y hrozyla nám? Proč, bázlivé srdce,
Stínu se lekáš? Svoboda v bouři se blíží.
Jakýs šíře se hluk meč do srdce vráží.
Snad to zas vzteklosti hlas, snad zvítězyv lstivý
Poznovu dráč smrt trpkou Zulimě nese.
Bože, tys obrana má! kdo věčného zmůže?
Takto y svobody leskot y poroby kruhy
Střídaly obrazy své, buď vnášely k nebi
Jasného ducha, neb z mžikotu zaradování
Srazyly v žalosti touň. V tom rozpaku vcházý
Vévoda v sýň, s ním poslové; vévoda míjí.