Já plakal trpce, dlouho, vášnivě,
a cítil jsem se zkrušen. Pěstoun můj
byl zahanben nad náhlou zlobou svou
a řekl ženě: „Pravda, chybil jsem!
On nebyl nevděčným, neb nevěděl,
že zavázán mi je... Ty, ženo, však
jsi vinna, trestuhodná, obraznosť
že planými mu naplňuješ sny!”
A mezi řečí tou se blížil mně
a pohladil mě něžně po tváři,
já utřel slzy, klekl, pokorně
jsem pravil mu: „Můj pane, sluhou jsem
tvým poslušným. Cokoli se mnou čiň.”