Mormolnak szelei a fagyos északnak,
A zsindelyre vastag jégcsapokat raknak;
Ellepik a főldet sűrű fergeteggel,
A folyóvizeket megkötik hideggel,
Melyeket őszítnek a havak és derek,
Az öreg tél fején villogó puderek.
Zúzmarázos a Bak csillámló szakálla,
Csörög a jég miatt minden szőri-szála.
Vége felé járván a fagyos december,
Decembert hordoz már magán minden ember.
Szellős volna nagyon az ing s a papucs ma,
Bezzeg becsbe is van a bunda s a kucsma.
A vékony rokolyás leánynak s a pőre
Gatyájú legénynek borzad minden szőre.
A farkasok, medvék, rókák hébe-hóba
A sűrű erdőbe mennek prédálóba.
A többi állatok merűlvén álomba,
Alusznak az ősszel készített alomba.
A madarak nagyobb része elútaza,
Csak veréb, csak varjú maradt idehaza.
Az is a városhoz közelebb szivárog
S a disznótorokba örömnótát károg.
Komor minden, minden szomorúnak tetszik,
Mihelyt a tél borzas csillaga feltetszik:
Mindent öszvebágyaszt és puhít ostoba
Levegő egével a béfűtött szoba. -
Csupán az örvendő fársáng víg zászlója
Lett az elzsibbadt szív megvígasztalója.
Mely, víg kiáltással felemelvén fejét,
Ugrál az új havon, nem találja helyét.
Őltözik magára sokféle maskarát,
Ugrós kozák táncra billegteti farát.
Víg ebédeket tart terített asztalán,
Markába pecsenye, kulacs az oldalán.
Táncos szobájába víg muzsikát penget,
Kurjongat s a búnak jó’tszakát izenget.
Szánkáz, s esik néha olyan is a szánba,
Amilyent nem igen tennének románba.
Követi sok gavar, csirippol utána
Sok dáma, ki három férjet is kívánna. -
Balgatag nagyvilág! ez-é a múlatság,
Amelyet únalom követ és fáradság?
Ez-é a múlatság? amelynek utána
A test még egy másik múlatást kívánna;
Hogy visszanyerhesse azt az állapatot,
Amelybe addig volt, míg még nem múlatott.
Lármás vígasságok, eltikkasztó bálok,
Bennetek mely kevés örömöt találok!
Adnak-é a magát megúnt természetnek
Újúlást, amelyek ezekből születnek,
A sok szófi beszéd, kicsapongó Ámor,
Komor álmatlanság, harmadnapi mámor?
Múlattat-é olyan mismás gyülekezet,
Melyet oda tánc, bor s nem barátság vezet?
Mert kit baráttá tesz a bál tánca s bora,
Az nem barát, hanem csak pajtás s cimbora.
De a tánc?...Hát úgy jő vissza egészségünk,
Ha előbb a táncba elvész frisseségünk?
S úgy vidít meg a bor, ha délig hortyogva
Fekszünk krápulába virradtától fogva?
Úgy megy majd gyomrunkban jól a concoctió,
Ha mind dosztig esszük a bálba, ami jó?
Igaz, van recipe: megterhelt és heves
Gyomrunknak új erőt ád a korhel-leves;
S a nemalvás után jólesik az álom,
Lehet másnap estig aludni. - Sajnálom! -
Osztán a bál nem áll csupán dobzódásba,
Evésbe, ivásba, táncba, ugrálásba:
Ha az ember magát ilyekbe nem ártja,
Van dáma beszélni, van játszani kártya.
Igaz: de ezekért mennyi esztelenek
Egymásnak kőltséget s lármát szereztenek?
Mit ér a kártyapénz? kétséges nyereség,
Mit ér a báldáma? másé a feleség.
S a fülekbe ily szó mennyiszer ütközött
A dámázók között s a kártyázók között:
Ni, a huncfut tőlem Trézsit elragadta! -
Hiszen nem is pikket adott az ebatta! -
S ez a szép múlatság így mégyen előre
Lármáról szitokra s végre gyíklesőre. -
De hagyjuk el: s a Bál-istent ne gúnyoljuk,
Mert a nagyvilágnak orrát felborsoljuk.
Hagyjuk el; máris sok Bál papja s nimfája
Szentségtörő múzsám excommunicálja.
Sok ifjú gavallér öszveszid engemet,
S kiveti a kaput zsebjéből könyvemet.
Sok módi kisasszony, mint paraszt verseket,
A toalettjéről leszórja ezeket.
De méltóztassanak megengedni kérem,
Hogy e tekintetes lármát nem dicsérem.
Remélem, az urak többet is találnak,
Akik nem hajtottak még térdet a Bálnak. -
Vojtára, langauszra, puncsra nem mehetek,
Két barátom van itt, vélek beszélgetek,
Szerelmeskedni is Póppal vagy Gesznerrel
Jobb szeretek, mint ott sok pajzány stuccerrel.