„O, mé děti! vlasti neznám žádné,“
S pláčem vykřikuje stářec mroucý,
„Můj rod milý z domácnosti řádné
Vybouřila v zmatek závist vroucý;
Zočíc šat a zlato duše zrádné,
Poblikujíc s vztekem na lesknoucý
Prospěch Čechů Bohem věncovaných,
Roztřepili štěstí požehnaných.