Ale sotva z hloubky úvozu
na cestu zas polní vystupuje
ohlas vzdáleného lomozu
zarazil ho. Stojí zachmuřený.
Ode vsi jde zástup. Z dálky již
úpěnlivě slyší křičet ženy.
A jak prachem cesty táhnou blíž
bodáky tam bleskly, – a hle, středem
několik jde mužů, hněv i žal
střídá se jim v obličeji bledém,
zpod obočí vzdor jim plápolal.
V čele kovář dýmem začernalý,
jak jej přímo od ohniště hnali.
Řetízkem má ruce sepjaty, –
ó, jak zarývá se proklatý,
až krev pod ním tryská krůpějemi!
Vztýčen hrdě kráčí mistr němý,
oči jen se koulí zardělé,
černý mrak mu leží na čele.
Co se stalo? Kam vedou ty lidi?
Vláďa ptá se v duchu. Rád by byl
z dohledu se všechněm vytratil.
Ale ti tam v předu již ho vidí,
ohledli se všichni, a zlé oči
k pánu šlehly a za ním se točí, –
naň si okazují. Nářek žen
utich na okamžik utlumen,
těžké kroky v prachu slyšet jen.
Dobře cítil Vláďa i z té dáli,
jak jej ve tvář pohledy ty pálí.