A všickni naříkali, Olivier
však v zoufalosti trhal roucho své
a zvolal takto: „Nezůstanu zde,
když Roland odešel, jenž jest mi vším!
Jdu na svůj hrad, svou sestru vyhledám,
svou bílou labuť, Aldu, zpravím ji
o tom, co’s učinil. Žal schvátí ji,
jak schvátil mě. Co bez Rolanda jsem?
Ne více rekem. Budu poutníkem,
jdu za moře a bloudit bez klidu
tak dlouho budu, až mne potká smrt
kdes v poušti žhavé nebo v lese kdes.
Smrt najít chci neb s Rolandem svým být!“
A plakal tak, až padl do mdloby.