Když valný cesty kus se z domova
vzdálil Lazar v mistrově průvodu
a uviděl, že opět nový les
šelestem vonných větví kyne jim
a tiše zve je v sladkou náruč svou,
znamenal, že je čas se rozloučit.
Políbil tedy mistra oddaně,
včerejší znovu připomněv mu slib,
též s průvodčími jeho rozžehnal
se přátelsky a přání vyslovil,
by ve zdraví se s nimi uhlídal
a pohostil je opět po roce,
(pak ovšem déle všichni pobudou
pod střechou jeho, kde jen do rána
směl hostitelem být jim tentokrát, –)
načež nastoupil cestu k domovu.
Bylo mu trochu těžko u srdce...
Sotvaže poznal večer přítele,
z jehožto řeči správně usoudil,
že chápe jeho trýzeň duševní
i touhy jeho srdce horečné,
přítele, s nímž by přál si rozmlouvat
ne večer jediný anebo den,
však stále, ve dne v noci – napořád,
jak s vlastní duší lze jen hovořit,
– již zas jej ztrácí! Lítost mučivá
se vhrnula mu rychle do duše,
když ohlédl se, kousek uraziv
na cestě zpáteční, a uviděl
již jenom stopy čtvera šlépějí,
které se v bílém prachu značily...
Pak vlhké oko dlaní přejel si,
krok zrychlil, – a než zlatých červánků
zář políbila luhy bethanské,
byl doma zas u sester předobrých.