Nuž, buď si tedy: chorý sebeklam!
Však odolat mu nemohu – jak reky
kdys graalu zázračného skvoucí plam
v dóm bájný táhl přes hory a řeky,
mne kouzlo nezdolné zpět vábí tam
v tu romantiku posvátnou, chci duší
tam zpráhlou ssáti novou slast, již tuší
dob našich syn v tom zašlém světě starém,
již dostiženém jen fantasie čarem.
Ó, vzpomínám na chodbu šerou, dlouhou,
kam okny z šestihranných drobných skel
svit jedva krad’ se mihotavou prouhou,
jímž venku pestrý ulic rej se skvěl,
svět onen hříšný, hochu, junovi
po řadu roků zahražený pevně,
zdí starou, chmurnou kněžské budovy,
v níž sice nitrem odporoval hněvně
té moci ponuré, jež naše dědy
v noc dlouhou vrhla mrákoty a bědy;
leč přece v útrobu se maně loudil
svod mystického vděku ledakterý,
jenž skrýval se v kout cely pološerý
a varhan, zvonů hlaholením proudil,
jenž z nejednoho dýchal obřadu
i z milých tradicí a zvykem cet;
na chvilek myslím sladkou náladu,
kdy zapomněv na skutečnosti hnět
a pochyb hlod jsem jako v opojení,
jak robě snící v blahém ukojení,
se oddával v moc jakous tajemnou,
jež hvězdným okem bděla nade mnou.