A všichni tam, kde velbloud ležel, hledí;
však že to příliš nepodobno víře,
by mluvilo tak směle hloupé zvíře,
tož mysleli, když hlédli v onu stranu,
že děl to ten, jenž látal na kaftanu,
a k odpovědi každý hned se chystá.
Dí nejdřív učenec: „Jeť pravda jistá
v té větě; velbloud jehlou projde spíše
než boháč proto do nebeské říše,
že říše nebeská jest bajkou čirou!
Neb kdo své kosti složil v zemi syrou,
ten nevzkřísí se duší v život věčný;
ať boháč, chuďas, – země zpět ho nedá.
Jeť nesmrtelnosť klam jen krasořečný,
a všecky mythy zvolna zruší věda.“
On pyšně, pohrdlivě hlavu zvedl,
an mladý kněz se zatřásl a zbledl.
„Když Pán chce, projde velbloud jehly uchem,
však nikdy pyšný do nebe! Jen prostí,
jen pokorní jdou k věčné blaženosti,
jen chudí statečkem a chudí duchem!
Jeť věda stéblem topícím se v moři!
Jen Pánu, jenž ví vše, se křesťan koří.“
Kněz pokáral tak hrdosť učencovu,
a hle, i líný Turek jeho slovu
rád přisvědčil. „Ne, není to jen bájí!
Ta kniha pravdu dí. Neb vede k ráji
most hrozný, úzký tak jak ostří nože!
A boháč, zvyklý z rozkošného lože
jen po kobercích měkkých kroky vléci,
ne, nedovede most ten děsný ztéci.
Ráj na zemi měl boháč, – nás jen chudé,
kdo strádáme, ráj věčný blažit bude.“
Hle, zajiskřil zrak černochův té chvíle
a zablýskaly zuby jeho bílé;
těž on, ten rob, jenž po věk nucen hrýzti
jen němě úzdu otroctví a hany,
tím rozjařen, co slyšel z knihy čísti,
teď vypustil hněv dávno nastřádaný.
„Tak jest to pravda!“ odvážil se říci,
„tak musí to být pravda! Boháč dravý,
jenž kupuje, jak datle, lidské hlavy,
on, padouch proklínaný stotisíci,
jenž směl zde sám jen hřešit, sám jen soudit,
on nesmí, nesmí do nebe se vloudit!
On, jenž se válel v zločinném svém zlatě,
ať patří peklu od hlavy až k patě!“