Před bolestným oltářem tvého mateřství,
jež na kříž přibyto z ran těžkých krvácí,
kde v soumraku tichého smutku jak věčná lampa
mystickým světlem hoří velké srdce tvé,
na tvrdých stupních toho oltáře bych poklek’ rád
a diskretní zpovědí svých nejskrytějších slz
chtěl bych se vyplakat, má trpitelko tichá.
Před chmurné portály přísných kathedrál
se přicházeli hříšní asketicky kát,
pokorně v režném rouchu stávali u dveří
a kolemjdoucím vyznávali viny své,
do štvavých výčitek jim svištěl výsměch ulice,
morálka pohoršených zástupů jim plila v tvář,
a oni pokorně a tiše ve svém rouchu kajicném
u dveří chrámových se sklopenýma stáli očima,
pohříženi do svého nitra mučivé tragiky,
kam jako z dálky zaléhaly hlasy ulice
a posměch těch, kdož kolem kráčeli.