„Jak na Styxu bych oct’ se v řece,
v té chodbě jdoucí spiral stem,
děs dýchá – železné tam klece
a v nich to úpí lačným rtem.
Ten chtěl mne vraždit otkou pluhu –
dnes železný má obojek,
ten hrát chtěl na mého si sluhu –
i pro tvou ctižádost mám lék,
dlíš v kolo vpleten, příteli;
s tebou jsme byli veselí
při poháru – dnes žízeň máš...
My dva tam utkali se sázkou...
Co chceš ty s železnou tam maskou
na tváři své? Vím, ty mne znáš,
jsme oba celkem na tom stejně.
Montfaucon v havranů svých hejně
již na tě řve: Jsi náš! Jsi náš!
Nechť mluví jižním podřečím,
má žízeň chlap ten patrně...
Víš, hlíza do tebe a mor...
Já pouštím zrno po zrně
na růženci – co vzpoura, vzdor!
Dál – však se plně přesvědčím!“