Však ráno loučí Jurata
se s chotěm na skále zas:
„Ač slova slibu jsou svatá,
přec rušit je přišel čas!
Ach, nemohu na vždy dlíti
zde s tebou! V dům musím zpět,
neb nutno před bohy skrýti
své blaho, duše mé vznět!
Leč přijdu co večer k tobě,
do rána budu vždy tvou,
tak bohův uniknem zlobě.
Buď zdráv! Juž vlny mě zvou
do hloubi, v živel můj vlastní,
toť osudu mého moc!
Jak spolu budem zas šťastni,
až hvězdná vrátí se noc!“