Což kvetla louka smavá do barev a vůně,
vždyť vesnu chovala již v květy stlaném lůně,
a vonným oparem se v žhavém plesu chvěla,
by cestu květy stlala v den Božího Těla!
Jak nesu z kostela si věnec dotýkaný,
by od bouře a blesku nás Bůh vzal do ochrany,
zřím: bleskné slunce rovno velké ostensoři,
pod baldachýnem blankytu věk věků jasem hoří,
žár oslnivé výše dálnou světů šíří
se zlatým podoblačnem do průsvitna žíří,
jda v slunném závoji, Bůh dotýká se země,
že plane dlouho do nocí svit na západu lemě...