My krásné byly; strun a písní znění
nás vedlo žitím, sladké políbení
nám bylo cílem, zlata hrsť když za ním.
My smávaly se hlučně městským paním
a dívkám, které s cudnou tváří k chrámu
se ubíraly. U zlatnických krámů
jsme čekaly a napřed vybíraly
si šperky, jež nám milenci pak dali.
Ó noci divé vášně nezkrocené!
Na chrámu stupních v hanbě, v roztržené
a poházené popelem teď kytli
se třesem aneb všité v režném pytli
na oslu, ocas v ruce, městem jedem.
Smrt píše cos nám v obličeji bledém,
to poslední náš milenec, však věrný.
Jen třikrát škoda, že se v příkrov černý
jen halí a my purpur máme rádi.
Ó snové v rakvi! – Kde jste, snové mládí?