Tak pan Bořek, rytíř Svojanovský,
s Petrem plebánem a sluhou Vítem
opustili starý hrad a jeli
v daleký svět za Jeníka stopou.
Dobrý otec Matouš kráčel vedle,
aby k první zavedl je stopě,
v chatě vlastní na úpatí horstva,
za kterým hrad Svojanov se zvedá.
Minuli stráň, kterou namahavě
slezl Jeník, cestou úvozovou
objeli hvozd celý, jímž on prošel,
vbrzce stihli chatu kořínkáře,
otevřel jim, rád je pustil do vnitř.
S velkým srdce pohnutím pan Bořek
zastavil se nad otýpkou klestí,
na níž Jeník seděl celý večer,
s Matoušem svůj hovor zapřádaje;
mlčky pozoroval chudé lože,
na kterém noc poslední on přespal,
dřív než svět jej pohltil v své bezdno.
„Nemůž ještě příliš daleko být,“
těšil Matouš, kyna k odpočinku
vzácným hostem – „doufám, stihnete jej
dosti brzy – jediné v tom vadí,
jako já že nevěděl jsem, kterým
odsud směrem pustiti se v hvozdy,
rovněž nevíte... v tom prst jen boží
může na pravou vás cestu vésti.
Mohu říci, byliny jak sbírám
pro své nemocné, kraj znám tu celý.
Žádného tu není nebezpečí,
lid je dobrý, ochotný a řádný,
za tuláky cizí ovšem těžko
zaručit se – někdy pět šest hodin
lze tu lesem jíti, sotva potkáš
človíčka – a věru ten zlý není.
Přijde na to, kterou cestou dal se
Jeník v chvíli, když z mé vyšel chaty.
Určiti to nelze – nezbývá tu
nežli v zdařbůh pustiti se poutí,
všady stavět se, kde stopa lidská,
všady vyptávat se, hledat, pátrat.
Dej vám nebe k tomu vytrvalost,
v zátiší svém chci se za vás modlit.“