I trval Joza chvíli v blahém ustrnutí,
jak bábě na klíně když poslouchával s chutí
o kraji čarovném a plném krásy, kouzla –
však pojednou mu ruka s beranice sklouzla,
celý se otřásl a probudil se náhle
uslyšev nočním tichem zabučení táhlé.
Tak bylo hlasité a smutné, žalostivé,
že hvizdot utichnul i vánek, který dříve
šelestil rákosím – v to ticho zazní znova
zvuk zvířecí, a Joza vzúpěv hlavu schová
hned do otýpky třtiny zoufale se hrabe,
až schoval v ni své tělo zmořené a slabé.