Tím slovem končil Gabriel a bled
a rozechvěn v tvář hleděl mnichovi.
Ten třásl se a pravil s nadšením:
„Vše, co jste pravil, potvrzuje jen,
co jsem vám řekl, než jste promluvil.
Bůh volá vás, on úkol určil vám
a na bedra vám vložil. Pochyby
být nemůže, jste bratrem královým.
To vše by byla pouhá náhoda,
mé tušení a vnitřní ve vás hlas?
Vy váhal jste, tu uvedl vás Bůh
do chrámu v Madrigalu. Viděl jste
tam doňu Anu. Víte, o čem sní?
O spáse, kterou přinesete jí.
O, věří ve vás než vás viděla!
A její víra tisíc dobude
nám vřelých srdcí, rázem, zázrakem!
Bůh proto lásku ve vás zbudil k ní,
by odvahy vám dal, když váhal jste!
Nuž, vzhůru, pojďte! Váš je Portugal
a pomsta zároveň za bezpráví,
jež trpěl jste od první hodiny
svých smutných dnů! Neb všechna ona zášť,
jež ničila vás, vaše rodiče
a pěstouny, má v tomtéž srdci zdroj,
v němž nenávisť se černá zrodila
pro lid můj neblahý! Jest Filip král,
vrah země mé, vrah vašich rodičů
a katan, který zazdil za živa
v hrob doňu Anu, v kobku klášterní!
Bůh posýlá vás, byste spasil ji
a pomstil nás a za to korunu
na skráň vám vloží, by váš smělý duch
to dokončil, co don Sebastian
co závěť bratru svému zanechal!“