„Ó neznámý ty bratře, proudů jejž bouř divá
sem vrhla, hrstka hlíny jediná ti zbývá,
my neptáme se, odkud jsi vyjel, kam jsi měřil,
nevíme, jakýs rodák, ni v jakés bohy věřil.
Jen tělo zříme chladné s hrůzou pospolu,
jak příboj strhl tebe snad až od pólu,
jak hnal tě, rval tě, dral tě bouřnou řekou, –
a jediný ví Bůh, kde pro tě slzy tekou!“