Brachu, vrávoráš zas v noci domů?
Pomni přec už vážně na pohromu;
ona Tobě každým krokem hrozí
vítr kolem Tebe fučí, hučí,
žaludek i mozek cosi bručí,
a Tvá žena, dítě – přeubozí!
Noha Tvá se v pravo, v levo klátí,
blábolíš, Tvá ruka ve vzduch mlátí; –
plahočí-li se tu dvojice?
Nemýlíš se, líhem přemožený
nejsi v noční chůzi opuštěný,
kráčí s Tebou hnusná opice.
Šťastně došel’s domů bez úrazu,
nepokleknul’s ani u obrazu,
nepozdravil’s dobrou ženušku;
darmo zve Tě „milovaným Janem“, –
Ty už ležíš v rouše umazaném,
jak tvor nerozumný na lůžku.
Na lůžku svém málo hodin prodlí
zbožná žena, za Tebe se modlí,
zas jí spánek nedal libý sen;
ona už se vroucně pomodlila,
snídaníčko Tobě připravila;
slunce šeptá: „Už je den!“
Hodné dítě ještě spinká v koutku,
u sebe má prachudičkou loutku,
sladký spánek odhání mu hlad.
Nerozvážný, necitelný muži,
vidíš-li pak tu svou bílou růži?
Svědomí Tvé probudí se snad!