Mně hořký slad jen sype osud v žití...
A čím mě ještě překvapiti hodlá?
Raffael s Bramantem, svým čistým strýcem,
mi otrávili celou řadu roků,
těch roků, když jsem cítil, že má síla
mi takřka duši láme. Vybila se
v neplodné zlosti, máloplodném hněvu
a v dílech, která ukázkou jsou jenom,
co býti mohlo... Uvažuji chladně:
ten Raffael, ten nemá jedné barvy
a jedné figury, již moh by nazvat
vlastnictvím duše své a ruky svojí –
buď vzal je někde nebo dal je zrobit
svých žáků rukou. Hladký byl jak úhoř
a usmívat se doved jako panna,
jež panenství se dávno byla zbyla –
a to se líbilo. To tlustý Leo
rád viděl, a když papež hlavou kývne,
Te deum arci pějí kardinali.
I Sibylly mé odkoukl a převzal,
a hloupost lidská kývala mu hlavou
a mínila, že takhle je měl provést
Buonarroti. Jak Řím tonul v slzách,
když zženštilý ten frejíř, který dával
obrazům madonn podobu svých běhen,
svou prostopášnost životem svým splatil!...
Můj věčný bože, já tak pozoroval
svět, lidi, papeže i kardinaly,
a viděl, jak se víc a více hřeší
na svatou prolitou krev syna tvého –
a když jsem Poslední soud malovat měl,
já chtěl to říci. Ukázal jsem hrůzu
i tresty vin i místa zatracení,
jak mně je ukázal můj světlý Dante
a Savonarola, již spatřili je
očima duše. Pověděl jsem štětcem,
že na soudě tom není odpuštění.
Můj Kristus tak je hněviv a pln zlosti,
že sama matka jeho zděšena je
a s bázní vyhýbá se zrakům jeho –
a teď? Hle, ondy vyprávěl mi kdosi,
proč papež Pavel ostýchal se jíti
v sixtinskou kapli. Prý ho urážela
ta nahá těla na Posledním soudu!
Já vím, to lupič Aretino spletl,
jenž na světě dá pokoj pouze Bohu,
neb ví, že z něho groše nevynutí
ni hrozbou svou, ni pustým pochlebnictvím.
Já kresby neposlal mu, proto našel
na Posledním mém soudu nahá těla,
nevěru pustou, rouhání se Bohu.
Najednou dá mi vzkázat svatý otec,
ten Caraffa, jenž tak rozumí malbě
jak já as plátenictví, že je nutno,
buď stlouci Poslední soud se stěn kaple,
neb valně upraviti. Vzkázal jsem mu,
že maličkost to, že mu vroucně přeji,
by doved změnit svět a lidi; malby
že lehounce lze změnit. Změnil
a zlepšil prý už. Volterru tam poslal,
jenž z lásky křesťanské prý přikryl nahé,
dal dobrou sukni svaté Kateřině,
a hlavu světce Blažeje, jenž před tím
na tělo nahé Kateřiny zíral,
otočil k nebi... Nevkročím v tu kapli,
co živ už budu. Však on, svatý otec,
rád by se mne už také nějak zbavil,
jen kdyby kupole nad svatým Petrem
hotova byla... Bolestí je život,