On zamlčel se, – přivřel svoje oči. –
V tom paní Roza do pokoje vkročí
a počne nářek, div si nerve vlasy.
Chci potěšit ji, – všechno marno však.
„Já nešťastná, ach, pěkně vybrala si!
s ním trápím se a mučím dlouho tak –
a teď mi umře! Proč jsem si jej brala?
On nápady tak vždycky divné měl!“ – –
Nemocný přítel, jak by spáti chtěl,
odvrátil hlavu – a já odešel.
Však trpký ton, jímž ona naříkala,
mně v uších dlouho, velmi dlouho zněl. –