Kraj po bouři krásně zkvítal –
Ale háj byl ztrhaný,
Vítr listím semtam zmítal,
Luhů květ rozšlapaný,
Dubu staré ruce klesly,
Ničím sedátko a mech,
Kolkolem se temnem nesly
Placha ptactva pláč a vzdech.
Časem s listků kapka padla
Trávě na klín zrosený,
Tam pomněnka ještě vadla,
Tam květ modře barvený;
Ani motýl, ani včela
Křídloma nezašuměla;
Milostí co druhdy plálo,
Němě v němém háji stálo,
Jen u dubu pustých zbytků
Stál zamúcen jinoch bledý,
Bledší než stín lunin šedý,
Zvadlejší než padlých kvítků
Zlomené je pěkné tělo;
Oko jeho druhdy žhoucí
Plamenů je zář hasnoucí,
Z prsou se mu vzdechy derou,
Jak zní zvonů hlas k večerou,
Když se klekání dozvání.
V duši myšlénky se berou,
Jak když mračno mrak dohání,
Nebe víc a víc se černá;
Jedna jen myšlénka věrná,
Ale hrozná v duši zraje.