Neřek’ Jovo nic už, šel a poslech’.
Na střeliště hradu svolal střelce,
Nedělka též zavolal pak starce.
Střelci třicet nabili hned kusů
a Nedělko Zelenka i Krňa,
olovem je nabili a prachem,
olova a prachu, co se vešlo,
přidali jim ještě, proti nebes
obloze je namířili přímo,
zapálili troudem, vypálili.
A kéž, bratře, při tom bys byl býval,
na své oči byl ten záblesk viděl,
na své uši byl ten hukot slyšel,
pojednou kdy ze třicíti kusů
zahřmělo teď a nad všechny zvláště
zahřměl Krňo, zaduněl Zelenko!
Zem – ta jen se chvěla, hora zněla,
Morača se proudem rozhoupala;
koním v poli kolena se třásla,
s koně sletěl střemhlav mnohý junák;
nebo nejsou pro žert jen to děla,
ani hříčka Zelenko a Krňo!