„Nezlobte se, paní matko milá;
Boženka mi jedna z rodu zbyla,
má se ke mně jako vlaštovička,
vyhlíží mne, vracím-li se pozdě,
zpívá sama jak drozd v panském hvozdě,
až mne vyzpívá. Tak se mnou vyčká
do mé svatby, sama vdavek nechá.
Však mne těší, říká, naše střecha!
I vy na zlé vykládáte křivě,
pane starosto, že na sousedy
pokřiknu, když v jedné ořem nivě,
stanu před vraty, že naposledy
z kostela snad po té cestě pravě
po slovu a Boží kráčím slávě,
kudy oni chodí po pěšině!“