Před davy lidu stín se táh’
po zemi vzhůru v mlžinách
a cosi jako záplava
mu z dlaně plálo do tmava;
a démanty a drahokam,
kde lid se vlékl, dštily tam,
a ať byl žebrák, ať byl král,
do hrsti každý zlata bral,
tož: žití lesk a ženy prs
a plodů sladkých plný trs,
mok uspáváním dýšící,
a nach a plnosť na líci,
vtip líný, rej a veselí –;
jim každý mžik byl nedělí,
jen myšlénka jak mrákotou
se potácela pod hmotou.