Jsem posedlý, jak může otec být,
kterému vzato dítě jediné
a bídně utraceno. – Bůh ví proč!
Slyš ostatní! My ovšem v chudobě,
však v štěstí žili jsme – co nám jest svět
a boje velkých? – Co má chuďas z nich?
Tu náhle přišla, pár je tomu dnů,
neznámá žena, vzácná na pohled
dle šatu, šperků, jež ji tížily,
do naší chaty, zřela Ismaele,
jak bezstarostně u krbu si hrál,
řeč počla s ženou – dala peníze,
by hochu dovolila jíti s ní,
že do večera ještě přijde zpět,
a slabá žena moje svolila.
Noc nastala a hoch se nevracel,
já týral ženu, více neřekla
a také nevěděla, co má říci,
já na cestu se vydal mezi skály,
rval s vichrem se a bouří podzimní
a volal do skal, které hluchy byly,
„Můj Ismaeli! Dítě, hochu, slyš!
Kde zůstal jsi? Tvá matka pro tě pláče,
já tebe volám!“ Všecko nadarmo!
Tu k ránu bylo, já jsem dostal se
až v Josafat, kde staré hroby jsou
ve skalních slujích – já jsem volal dál,
já všecky prolez, až tu, pane, v jedné
jsem našel svého Ismaele trup
zahalen v černém plášti – trojnože,
zkad ještě kadidla se valil dým,
kol před mřížemi stály dávných hrobů,
krev na zemi i na balvanech skal...
a kousek dále – v prachu ležela
ta odříznutá hlava mého dítka!
Ó zoufalství, kdo tebe vypoví?
Sem zlákán k tajné vraždě ubožák
za bídný šperk a dukát zaprodán,
můj Ismael! Já hlavu jeho zved,
ji v slzách líbal a sluj opustil.
Jdu pouští dál – v tom dva zřím před sebou,
šli chvatně; rozeznal jsem, žena, muž,
šli přede mnou – já utajil svůj krok
a číhal jsem. Muž tvarů obrovských
vous ryšavý měl, plavozlatý vlas,
a žena byla oné podobná
již večer před tím líčila mi choť,
jež chlapce vylákala do hor jít.
Já poznal Bar-Kochbu jsem v mžiku tom,
toť onen Judy lev byl nezdolný
a ona lvice jeho. – Za nimi
jsem opatrně plížil se jak stín –
tu náhle, jakby zem se otevřela,
mi zmizeli – jen keř se pozachvěl,
kams zapadli – ti tam... Co povídáš?