Pod azurovým nebem podzimním,
s kterého každý mráček daleko uprchl,
zaliti sluncem sešli jsme se k pohřbu.
Opadlo listí se zámeckých kaštanů,
šustělo tiše a vonělo tlením,
a s listím jakoby s větví nejvyšších,
z výsluní nejkrásnějších, kde se leskly
a pyšnily z pradávna,
svanuty bystrým východním větrem
schvěly se dolů staré privilije.
Umíraly dlouho, až umřely,
a my jsme je pochovávali.