Nevím, čtenáři, zda můžeš posouditi,
jaké city v pravém filologu nítí
chvíle posvátná, kdy jako přísný soudce
zabodá své zraky v řádky rovné, křivé.
Stupnice to citů! Od radosti divé,
v rozkoši kdy rajské jako na pochoutce
na supinech skvostných jeho zrak se pase,
k zběsilosti až, kdy tigru podobá se,
v níž by nejraději pohlavky a štilci
lekci mladému dal za to provinilci,
že tak nešetrně k řeči té se choval,
kterou Cicero kdys ducha rozpaloval.