Sed’ na koně a prchl z Beaucairu.
Les dosáh’ brzy, ten však, hluboký,
bez konce zdál se, stopy nebylo
v něm po té, kterou hledal toužebně,
a marně volal jméno Aucasin
to nejsladší, od rána k večeru,
jen ptáci dávali mu odpověď
a ozvěna, jež posmívala se.
Kůň znaven byl, a znaven Aucasin,
a trní roucho jeho trhalo,
a větve do tváře ho šlehaly,
a večer klesající pošmurně
na starý hvozd odnímal odvahu
mu poslední, a naděj mizela
mu z duše... Cesta byla zarostlá
tak travou vysokou, že s tíží jen
kůň ku předu se bral, a posléz kles’,
a spadl Aucasin a poranil
se na čele, až prudce tryskla krev
a na okamžik oslepila jej.
Když z omráčení svého probral se
a krev si utřel, viděl, sedm cest
že před ním bílých křižovalo se,
a opodál pod dubem spatřil stan
ze samých květů vzdušně stavěný.
Ten vonný dům, tak nízký, útulný
jak hnízdo ptačí, mocně vábil jej,
a nedivil se, že na nebi též,
se měsíc zastavil, se zálibou
na chatu hledě, jak by vejít chtěl,
a bledý byl, a bílý, nyjící
jak Aucasin... „Jsi sklamán jako já?“
děl jinoch šeptem, „zraněn jako já
tím dlouhým, bez výsledku toužením?“
A doplížil se k hnízdu pod stromem,
a vklouzl tam, a klesl na květy
a pozdvih’ oči. Střechou listnatou
na nebi hvězdu viděl kmitati
se soumrakem, jenž padal jako déšť
tak tiše, sladce stromům v koruny,
a jinoch vzdychl: „Hvězdo třpytivá,
ty’s ona, která luně sleduje
vždy modrou drahou nebes, vábí tě
za sebou pán tvůj, měsíc! Běda mi!
Tak Nicolettu k sobě volal Bůh,
by v ráji navždy krásně svítila,
neb temno bez ní posud bylo tam.
Když v náruč nikdy víc ji nepojmu,
kéž Bůh mi přeje krátký okamžik
do ráje na ni patřit. Spadnu zas
na smutnou potom zem, a pádem tím
smrť najdu, která spásou poslední!“