Rej bezuzdný! vír divý! ryčná vřava!
shon, zápas lásky, bouř, jež neustává,
myšlenek moře, smyslů opojení,
a blesky očí, srdcí tluk a vření,
ryk vítězný a píseň triumfálná,
smích laškující, nová žízeň palná,
vše v jeden chaos zmateno a spjato
jest dechem vína, které živé zlato
jak zazvonilo věčně jasným zvukem,
myšlenkou v duši, v srdci bylo tlukem,
na retu písní, v oku blesky plesu.
Jich jásotem se chvěla hloubka lesů.
I valili se v davu, v divém shonu,
od boku ženy strhly šatu clonu,
vlas hříčkou větru volně rozpoutaný
byl zvonky slezu a břečtanem tkaný,
po kypícím a svěžím, mladém těle
se pjalo listí a úponky chmele,
číš v pravici a v levé thyrsus měly.
V jich středu tažen tygry zlatoskvělý
vůz Dionysa duněl, on v něm stoje
s milenky vlasem v směsi vlasy svoje,
spjat révy dlouhým vínkem do objetí
číš povznáší. Ta vřava dále letí,
ryk faunů, maenad zpěv a pusté smíchy.
Tam ozvěnou se ozval údolí tichý,
tu vzbuzen les svou rozkolébal hlavu
a hymnou svojí vpadl v jejich vřavu
a slunce haslo prachu jejich víry,
a hřměli dál, jim nestačil svět šírý.
Číš stále plna purpurem se skvěla
a hymna jejich dalným krajem zněla: