V jiskřivou hasnoucí výheň, kde v popelu žárném se chvěl
života planoucí odlesk, kdy posledním tónem již zněl
vášnivý výkřik a stlíval květ horečný lásky, jenž zřel
v šťavách svých lidské zrát’ štěstí, by vůni svou v jeho jas střel
vtéká proud ticha a temna. Jsi samotno, srdce, ó žel!