„Hej, bratře, Bruno, ještě jednu číš!
ty s každou váháš, skoupě otálíš,
a víš, jakou mám palnou žízeň přec –
tak! – starý – tak! je malovat zlá věc
tak na sucho!“ Jak stín se Bruno zved’,
vzal číš a šel, však bručel venku hned:
„„To už je vína, Bůh mou duši spas,
a práce nejde k předu – to je čas,
co počal fresku, nejsem přeci slep:
zeď neplní se, za to prázdní sklep!““ –
A naplniv číš, plnou zlosti tvář,
se frater sklepník šoural v refektář.
„Hej bratře, Bruno!“ – „„Dobře, jdu již, jdu,
však poslední dnes číši vidíš tu,
víc nedám již, je po něm ti jen líno!““
„Jak?! barvám oheň, štětci vtip dá víno
a pevnost ruce – co víš o tom ty!“
A malíř doušek učinil, však rty
jen po něm skřivil, prsknul, zlostně děl:
„To že je víno? Žel mi je ho, žel!
Tys křtil je vodou, otrok pudů zlých,
to, bratře, Bruno, smrtelný je hřích,
a nemine tě peklo, síra v něm
a oheň věčný!“ – Bruno s úsměvem,
že dobře, bručel. A tak bylo denně.