Jsme jako zrní, které drtí stoupa,
strach naši duši, pot nám skráně koupá,
ne co nás těší, ale čeho třeba
jest naším bohem, chceme pouze chleba!
Den ke dni v kruhu svém jdem bez pohnutí,
jak dozorce bič k žití pud nás nutí,
dál, kolo, toč se, a dál táhni, káro!
Co tobě potom, že kol plesá jaro,
co tobě potom, že jsou modré hory?
zpěv ptáků, růží dech a jasy zory
pro tebe nejsou. Let? – ne, pouze tíha!
stroj, kladivo a jehla, péro, kniha,
vše tvým je katem, utahá tě k smrti,
had, zvaný povinnost, tě denně škrtí,
pes, dobrá pověst, stále na tě štěká
a dále to jde, stroj ten dále heká,
a dál se žije, každý pod balvanem;
když vidí slunce, ptá se každým ránem
nadarmo básník s novým mečem v boku:
Což není možný ten svět – bez otroků?