se obrátila s celou velkostí,
jež pod prostým se hávem tajila,
ze síně odcházejíc velebná
se prohlásila: „Já jsem Demeter,
jsem krbů všech i žatvy bohyně,
pro ztrátu dcery svojí truchlící,
ji hledající všady nadarmo
od svahů Etny až k vám, v Eleusis
v té bolesti, již pouze matka zná.
Ni tady nenašla jsem dítě své,
však první úkoj, zapomnění mák
zde na má víčka pláčem opuchlá
z úst skanul této dívky služebné.
Dík za to všem vám a jí především!“
A než se mohli z žasu probrati,
již zmizela jak velký, světlý stín.
Však Jambé ucítila v nitru svém
neznámé teplo, jakby Helios
se jejího tknul čela žhoucím rtem,
jí v srdci pělo tisíc skřivanů
tvůj, poesie, úděl i tvá zvěst.