Zabouřily hlasy, číšky zněly,
víno zašumělo, oči zahořely.
Jen hoch slabý s tváří zažloutlou
blíže k sobě přitáh sklenku svou,
kostnatými prsty zatřepetal,
jak by na hlavu všem kletby metal,
chřípě se mu chvěly, sbíral dech:
„Fráze!“ vykřik tenkým hlasem, „fráze!
Tak to stojí ve všech žurnálech:
cizí moře, granitové hráze,
dravé vlny kolem rozlité,
rodná půda, břehy podryté – !“
Ostře zachechtal se. „Ovšem, snáze
všechno slovy odbýt kurážně,
z dálky zahroziti nepříteli,
nežli přejít propast, jež nás dělí,
s ním se poznat, s klidem rozvážně
změřit jeho sílu, spravedlivě
jeho díla velká ocenit!
Smějte se! mně takto káže cit!
pravdu říci! nelichotit lživě!
Zde na naší holé, smutné nivě,
kde jen robotník své spřežení
honil s láním, cizí umění,
cizí práce tyto stavby zvedla,
cizí duše něžná spanilá
všechna místa kouzlem obepředla,
pusté svahy v sady změnila,
před věky ty lípy vsadila!“