Občan Čertík, písmák na vsi,
upad v rozpor se sousedy:
postavili oni v návsi
pod lipami boží muka,
nový kříž. Je rudě hnědý,
Krista na něm umná ruka
pobarvila se vší péčí,
pochvalné jdou o tom řeči
v dědině i po okolí,
Spasitel má rány řádné,
krev z nich takřka proudem plyne,
za to korunu má hlava,
jako v žádné obci jiné,
div že pod ní neupadne –
ne z těch trnů, které bolí –
ale zlatá její sláva
ohromnému hrnci rovna
drahokamy září zrovna
a toť právě obce pýcha –
kde kdo křižuje se, smekne,
pokolení ženské vzdychá –
jenom Čertík o své holi
jda kolem té práce pěkné
nevšímá si, nepozdraví.
Sousedy hněv pojal lítý,
všichni máme radost, praví,
pročpak on ne, pohan starý,
husita ten zapeklitý?
Tož ho jednou zastavili:
Když my všichni, kmotře milý,
proč vy takto? Proč vy, rcete,
čepici svou nesmeknete?