Jak rodné město svoje vítala,
tu drahou Siénu, jež, hrdinná,
se věžmi ježila. Tu Siénu,
o které zpívalo se s obdivem,
že matkou jesti mužů rytířských,
a každá žena v ní že spanilá.
Ó, jaká slasť, zas vidět náměstí,
kde paláce se pnuly k blankytu!
Ty křivé, úzké, strmé ulice,
ty domy majestátní, vysoké,
na jejichž průčelích ve soumraku
se znaky pyšných rodů kmitaly
tak pestře zlatem, stříbrem zdobené!
Ty kostely ve svaté nádheře!
Ty fontány, v nichž vody jásaly
a třpytily se!... A teď přáno jí
zas vítati ten drahý otcův dům,
zas vejíti v ty síně zvučící
při kroku mužů jako olbřímé
a polotemné sluje podzemní!
A sladké, ach, jak byly večery
v té staré, vadnoucí teď zahradě,
pod stromy tichými, jež ronily
list za listem do trávy s výše své.
Teď byla Pia šťastna; s chůvou svou
neb s matkou někdy vyšla v ulic ruch
neb v ticho kostelů, i za bránu
se na procházku někdy vydala
do olivových zahrad patřících
zde Tolomeům, tam zas Nellovi.
Klid v její duši byl, teď vídala
tak málo přísnou svého muže tvář,
a zdálo se, že mizí z paměti
jí vidina ta sladce vábící,
jež děsívala její svědomí,
a spokojeně sobě šeptala:
„Ó, pevnou vůlí možno zvítězit,
a Bůh mě slyšel, Bůh mi pomáhá!“