Amálka umdlena divokým vírem
z náručí hochů se vyrvala již,
pěšinou zamihla v poli se širém,
běží a běží – kol smutná je tiš.
V prsou však děvčeti srdéčko bije,
a hlavou veselé jdou melodie,
na rtu jí pohrává smích,
v hlubokých očích jí plaménky hoří,
tvářičky do temna rdí se, a v nich
důlky se rozmilé tvoří.