Kdys v taký večer zápas skončil vnitřní.
Slast jakás tvůrčí, peruť nevidomá
se chvěla dílnou, tepnami a skrání,
máv rukou svojí, mocným zvolal hlasem:
„Ó Hellado, tys hvězdice má jitřní!
již cestu znám v té okeánské pláni,
jež umění se zve, ty nesmrtelným klasem
vše dosud živíš, třeba sterým věkem
nás vzdálena jsi, jako prostor hvězdný,
tvůj paprsk přec i čas proběhne bezdný.
Tys břečtan živý lidstva nad propastí,
neb je-li umění, ty kojilas je mlékem,
a krása je-li, ty jsi její částí!
Tvé službě, dláto, zasvěcuji ruku,
vším jiným pohrdám. Tys rouno zlaté,
já Jason jsem, jenž přes strádání muku
je draku vyrval, tlamě sirou vzňaté.
Nuž toho reka, symbol svého boje,
uhnětu z hlíny – zaplaň, hvězdo moje!“
A brzy v dílně Jason majestátný
vstal z hrobu hmoty. Zpod přílbice planul
zor vítězící, rouno třímal zlaté
a v druhé ruce kopí. Svaly vzpjaté
jak zmije chvěly se, – tak heros statný
as na korábu s kořistí svou stanul,
kdy plachty rozpjav s paluby a moře
tam v západ zřel, kde Kolchidy břeh matný
se tratil zvolna rudém na obzoře.