Král nemoh’ usnout; půlnoc byla blízká,
na stole před ním stála zlatá miska,
v níž plamen růžový se chvěl a zmíral.
Král oknem do tmy na horu ven zíral,
pak přešel síň a vzadu u ložnice
strh’ oponu, jak dřímající lvice
neb jako v pouště písku spící zmije
tam žena ležela, vlas černý s šíje
tkán safíry se vlnil vodopádem
přes ramen úběl a po těle mladém,
jež dýchalo v snu vůni opojivou,
rty otevřené byly růží živou
a nahé plné ruce na ramenou
kruh zlatý spínal. Nad tou spící ženou,
jež na pardála kůži spočívala,
se tajná, cizí vůně rozlévala,
tak před bouří květ v letní noci voní.
Co v zamyšlení král se nad ní kloní,
zrak otevřela velký, smaragdový
i zdálo se tím zrakem, že svět nový
se kol ní otvíral tak cizí, jiný.
I pravila: „Juž vzrostly noční stíny,
ku proudům lvi juž dávno pít se brali,
vše miluje, proč otálíš jen, králi?
či nejsou ňádra má a moje údy
dost sladkou oasou, kde krví rudý
a pěnou zbrocen lev po denní pouti
by na chvíli moh’ lačen spočinouti?
Pojď, skloň juž hlavu svoji na mém klíně,
já, dcera králů, tvá jsem otrokyně,
tvůj vlas je šedivý a já jsem mladá,
tys vítěz a já zajatá, přec ráda
ti dám své tělo, jehož posud ani
se nedotkl svým křídlem vánek ranní,
neb miluji tě! jediný ty z davu,
již kořili se mně, tys pouze slávu
chyt’, jako lovec za uši rve svini.
Co na tom, vous tvůj že pokrývá jíní?
Tys polobůh! já o tobě vždy snila.
Chci hrdinu a v tobě vyplnila
se moje touha, nekonečná, smělá.
Měj nach mých retů, úběl mého těla,
pojď, rvi můj vlas a smýkej o zem se mnou!
pojď, dupej po mně, silou přetajemnou
tě obejmu, neb lví krev ve mně hoří!“