Pro mne jdou – tak myslil sobě –
v této nízké, šeré kobě
bídně zhynu, avšak v hrobě
lhostejné juž vše to jest.
Co je na tom, já žil přece,
z všedností jsem vylít’ klece,
hrdou hlavu nes’ i plece,
zdeptal předsudek i čest!
Život postihnul jsem v jádru
a k dívčímu skloněn ňadru
vzpjal jsem skráň do věčných hvězd!