To byla lítost!
mně bylo, zemi jak bývá utuhlé mrazem,
když náhle slunce svým nožem lesklým a ostrým
hloub v pole zařízne ztuhlá, zařízne do lích,
svým bílým paprskem, žhoucím výšemi nebes,
kdy větve probodá, aby v pupence listů
se míza valila, vroucí požáry hlubin;
tak lítost vjela mi v ňadra, hluboko v srdce,
krev vyvádějíc, jež mrazy utuhla časem,
až tryskla do tváře prudce pohnutí nachem.
Krev, která kdysi tak mocně tryskala ze žil
mých předků, v dávnu již v lásky extasích žhoucích
jak pouští plameny pláli národům do tmy
a krví plýtvali v circích před zraky davů.