Po stezkách tajných hlubokým lesem
muži se plíží travou i vřesem,
houštím se derou přes padlé stromy.
Jdou ze stran různých k jednomu cíli, –
jdou mlčky, – sotva někde se zlomí
s praskotem větev. – Ticho je všudy,
večer už teplý k lesu se chýlí, –
ve výši ještě hraje svit rudý,
u země ale stíny se plazí –
a v mechu zmije. – Skrz temné houští
sekerou, nožem cestu si razí
z nejbližších vísek osmahlí muži.
Cest vyšlapaných schválně se spouští,
zřídka se známý k známému druží, –
jdou šerem sami, mlčky, – dech tají. –