Král Marsil sebou mocně pohnul teď,
vzdech ze rtů dral se těžký, smrtelný,
a Bramimonda náhle pustila
jej v trávu; ležel tich a nepohnut.
Bol její výkřikem si ulevil,
ne divokým, spíš k pláči dojemným,
jak raněného ptáka mroucí svist;
na tělo chotě hlava klesla jí,
na čelo jeho vtiskla polibek,
pak vztyčila se, slzy třpytily
se v očích jejích, tiše pravila: