Děsili se toho smíchu muži,
rychle konali svou krutou práci.
Proudy hlíny sypaly se v propast.
Slabě jako tiché vání větru
nesly se teď vzdechy vzhůru k Olze,
umlkly pak. Duněly jen hroudy
těžkým pádem valící se v jámu.
Byla plná, ztráceli se muži
mezi stromy, odcházeli tiše.
Šero houstlo, usínaly sady.
Olga stojí sama, podepírá
hlavu těžce o sloup, velké slzy
vstupovaly pomalu jí v oči.
Vzhledla vzhůru k večernímu nebi,
které bílé hvězdy květem kryjou.
Nočním tichem line v sluch jí hudba
plna touhy, sladká, dojímavá –
hude loď to zasypaná v hrobě.
„Igore můj,“ šeptá bledá Olga,
„pluješ sinou pouští širých nebes,
bílým proudem hvězd, na čarné lodi,
kterou poslala ti tvoje vdova?
Tiše pluj tam k blahým věků břehům,
ptačí zpěv ať kolíbá tě sladce!
Jestli unaví tě snivé pění,
zahude ti u kormidla jinoch.
Bujným šmytcem vyláká ti z tůně
bezdných nebes bledé vlasatice,
mraky pestře ozářené lunou,
povětroně, které jiskry srší.
Kolem kormidla se budou hemžit
mátožné ty stvůry temné noci,
pobaví tě divé jejich reje...
Žehnej mi, ó Igore, můj choti!
Přinesla jsem za tě zemi obět,
syré zemi, věrné naší matce,
která prach tvůj něžně v klíně chová!“