A nad jich hlavou prostorem dál k hvězdám
se poprv nesla velká píseň lesů,
tož píseň života a píseň lásky.
Teď věděl každý strom i keř i trávka,
proč roste, bují a se těší slunci,
teď našly slovo tisíceré rety
všech listů zelených ve spleti větví
ať u kořene, ať juž na vrcholi,
kde v kšticích sedí posvátné jim jmélí,
teď zpívalo vše, neb vše znalo život
z prostého šeptu duší milujících
a z ševelu prvního políbení.
Nad hlavou jejich poprv v celé síle
a kráse zněla velká harfa hvozdů,
ta stozvuková, jejíž valné sloky
je hluboké a slavné oddychání
a jejíž rhytmus zvedá se a padá
jak obnažené prsy krásné ženy,
jež křičí: Láska! šeptajíce: Úkoj!