Nu, dobře. Podruhé za noci zas
vracím se od milé kolem.
Tu slyším u tůně lahodný hlas,
jak by se zachvíval bolem.
Prokletá! Zase tam na břehu sedí
a tak vám upřeně hledí,
velkýma očima na mě vám hledí.
„Pojď ke mně!“ sladce mne zvala.
Stanu a zvědavost divná mne jala.
Taková něžná je, slabounká, malá
a já bych měl se snad dítěte bát?
Počal jsem zlehka se smát.
A tu vám radost jí vytryskla z očí,
jako ta laňka vám skočí.
Na moje ramena ručkama svýma
celá se pověsí, – lehounká tak!
V náruč mne jímá,
její dech lehtá mne, pálí mne zrak – –
Tehdy jsem odolal však,
Ačkoliv, – opravdu už se mi chtělo
chytit to hebounké, lehounké tělo,
uchvátit, rozdrtit silou
hračku tu dětskou a milou.
A jak se tak přitulí ke mně,
hladím ji po bílém rameně jemně,
prsty se probírám hedbávím vlasů –
Náhle ji okolo pasu, –
jak se to stalo, nevím už sám, –
upřímně objatou mám.