Illyen dücsössége Kegyelmes Párunknak,
midőn állhatatos hasznára Honunknak
a’ nagy Lelkek közé felfelé szállanak,
kik jótévő szívvel mindent megáldanak.
Még nyavalyák lesznek múlékony földünkönn,
mellyek uralkodni szoktak nemzetünkönn,
még méltó böcse lessz az irgalmasságnak,
melly kész segítséget nyújt a’ gyarlóságnak;
mindaddig fenn marad neve Nagy Párunknak,
mindaddig Naggyai lesznek Ők Honunknak.
A’ szegény Betegek kúcsoltt kezeiket
az égre emelvén, ‘s nedves szemeiket
a’ jótévő Párnak függesztvén képére,
ünnepet ülnek majd emlékezetére,
valahányszor szünni érzik fájdalmokot,
‘s viradni szemlélik vártt gyógyúlásokot;
‘s fellábbadván végre rossz nyavalyájokbúl,
‘s rokonyikhoz jutván beteges ágyokbúl,
háladatos szívvel hirdetik Honunknak:
«Marczibánynak Háza volt szörnyű bajunknak
a’ mély sírnak szélénn kegyes Orvoslója,
kesergő szívünknek Nagy Vígasztalója.»