Csak úgy iderángattak minket
valahonnan. Mindegyikünknek
néznie kell a komédiát, végig
kell hallgatnunk a betegek
nyögését, barmok igavonását, bús
leányok tettető kacaját, véres
haldoklók hörgését, amint kiszáll
belőlük az élet mérge. Azután,
azelőtt és közben nekünk is
komédiáznunk kell: az anyáknak
gyermeket kell szülniök, késsel
egymást kell gyilkolniok az alig
serdült ifjaknak... csókolni kell,
megbetegedni. S a költőknek
hangtalanul nyujtózkodni az ég
felé, mind a távozás pillanatáig.
És egymás komédiáját nem értjük.
Egymással nem tudunk beszélni.