Za stromy se slunce krylo,
kmitem plála záře bledá,
vpřed jsem kráčel vytrvale –
náhle stanu – co to bylo?
Slyším kroky, které spěchem
přitlumeny měkkým mechem
o překot se dále berou,
slyším, že se houštím derou,
vidím, jak se větev zvedá,
jakás halena se šedá –
Aj toť Matěj, starý známý!
Myslil jsem si, dobrý brachu,
že jsi kdesi za horami,
vždyť jsem tobě nahnal strachu
víc než dosti před nedávném,
když jsi po svém zvyku slavném
železa a oka líčil,
dříví kradl, mlází ničil!
Prcháš? Já se nedám zmásti,
nepustím tě z úzké pasti,
v které jsi se maní chytil!