Já zmlkl již. Však v nitru klíčil
mi přepodivný z tuchy cit,
kraj vskutku byl tak, jak jsem líčil,
však hlubší k tomu najít nit,
jež vedla by mne k tomu taji,
kterým se v duši otvírají
neznámé ony perspektivy
tak z minula a v příští divy,
tu nedoved jsem uchopit.
Zda vskutku jsem zde jednou byl?
Kdy? V kterém žití? Zkad vše znám?
Proč tolik jsem tu procítil,
že echem dál i přes věky
chví duší dojem daleký?
Na všecko to se marně ptám.
Na jakýs temný děj tu hádám,
kterého byl jsem účasten,
však nadarmo svůj román spřádám,
vše jako tůně, jako sen,
jak hluboký taj, ale cizí,
však jehož dojem nevymizí
a musíš kolem něho dál,
jak před tebou se náhle vzpjal
tak neurčit, tak zahalen,
vše jako tůně, jako sen,
vše mladé tak a jímavé,
jak tóny kraje splývavé,
jenž přede mnou tu v mlze leží
v půvabném lesku rosy svěží,
vše tiché tak a stlumené
a v divný souzvuk zladěné...