A dnes, po dlouhých létech, náhodou
když na svou první báseň vzpomínám,
mám v duši hořký pocit trpkosti
a resignace... Často, přátelé,
jsem vzpomněl si, že jinak mohlo být!
Kdož ví, ten hlas, jejž v duši slyšel jsem,
za kterým šel jsem v celém životě,
neklidem, bouří, – kdož ví, zda ten hlas
přeludem nebyl, jemuž věřil jsem
a který nebyl víc než bludičkou,
jež kmitá se ti v noci na cestu
a pohasne, když poznáš v úzkostech,
že zbloudil jsi... Já často, přátelé,
na svoji první báseň vzpomínám, –
snad lépe bylo by mi bývalo
bez oné trudné chvíle, ve které
ta první báseň má se zrodila,
by předchůdcem všech byla ostatních,
jež rodily se, aby zapadly
a zanikly, jak v lese při bouři
sten raněného ptáka zaniká.
Můj celý život v nich a s nimi srost’, –
a komu byl ten život k užitku?
A komu prospěl? Koho potěšil?
A sám já, byl jsem v tomto životě
snad šťastným někdy, třeba na chvíli?
V tom boji za myšlénku, v pochybách,
jež ztýrají tě, v trudných zápasech
a v odříkání, jemuž vydán jsi,
v posměchu těch, jimž sloužiti jsi chtěl
svou myšlénkou a duší duše své,
v tom všem, co se všedními starostmi
až k smrti tebe denně utýrá,
jak možno tady mluvit o štěstí?...