Saladýnek co sladká hrdlička na svou
Matinku s obdivováním hledě co anděl,
Hladě y líbaje ji, k ní promluvil vlídně:
„Pověz mi, matinko má! proč v radosti naší
Slzami skropuješ tvář? proč s očima k nebi
Vzdycháš, jakoby smrt, neb poroba nectná
Hrozyly nám? Což štěstí moudrého otce,
Svoboda národu všeho tě nepovytrhne
Z žalosti pout? Mrak bídy a poroby drsné
V jasno se proměnil dnes; již Křesťany otec
Vyhubiv v slávě se stkví, y své rozmilé spatří.“
Zulima na milé dítě se usmívajíc,
Jako se z mraků na kraje vítězujícý
Zasměje slunce, se vinula k zdárnému synu,
Líbala tvář, a ho hladíc srdečně řekla:
Rozmilé dítě! my plešeme v rozkoši sedíc,
Hajitel náš snad v tuto se hodinu souží.
K táboru směřuje hlad, mor dere se v lidi,
Štěstí zrazuje jej, a se skloňuje k dráčům.
Ach! co sy počneme, jestliže šíp ho y moru
Prudkého zraní, jestliže král své zástupy ztrativ
V porobu klesne, neb vzdychati ranami zbitý
V samotě bude. O můj! Ach! Bože! co mluvím?