Sotva vyšli, uhlíř vykřikuje,
Nevěstu y syna k srdcy přitiskuje:
Bože! jaké nenadále potěšení
Dobrým králem se mi rozvinulo!
Skála spadla, žravé zarmoucení
Jako pára pominulo.
Bůh tě králem seslal, milý synu!
Díky jemu, že tě k srdcy vinu,
S tebou duši rozděliti mohu,
Díky laskavému Bohu!
Neříkámli dobře, duše zlaté!
Bolestíli vidím srdce spiaté:
Utište se, když se po vůli vám nevede.
Než se člověk nadá, sladká radost
Jako růžová a vlídná mladost
Ozdobená z mračen zhoubných vyjede.
Kam se děly hrubé mraky
Zkalujícý naše zraky?
Patřte! daleko až za hory
Do pustiny odletěly
S škaredými čely
Nelítostné potvory.
V světě netrvá nic na věčnosti;
Jakby mohla bolest stále,
Moříc žebráka y krále,
V jedovaté zůřivosti
Na nás líti sužování,
Kalit pramen radování?
Y hrom vybouří se z divokosti,
Přetrhnou se vztěky
Rozvodněné řeky;
V srdcyby jen nenasytá
Bouře jako drak se vztekala?
Hůř než šelma lítá
Potravy sy hledala?
Zdeby nikdý záře
Štěstí lahodného
Neodkryla jasné tváře,
Nevzkřísyla zoufalého?
Patřte na nás duše zkormoucené,
Nenadálým štěstím obživené!
Y vám závistivé mraky
Pošmouřily čisté zraky.