Tu rozevřela kněžna náruč svou,
by objala ten drahý, jasný stín,
však Niva před ní plaše prchala
a kynula jí rukou průhlednou,
by sledovala hvězdný její let.
A lunnou nocí stále prchajíc,
svou dceru vedla Niva velebná
až na úpatí nebetyčných skal,
jež v nedosáhlou dálku táhly se.
Tam ale náhle v noci zmizela,
jak bludička, jež shasne úsvitem,
a Libuša tak nocí žaluje:
„Ó máti moje, Nivo velebná,
proč k těmto stěnám zaved’ mne tvůj stín?
Ty skály povždy byly záhadou
všem smrtelným, jen orla smělý let
nad chmurné jejich chlumy vznesl se;
co bozi za ně skryli, neuhod’
a neuhodne žádný smrtelník,
vždyť v lůno jejich cesta nevede.“