A císař, hloupý Němec, také civí
na alpských kopcích, kdy čas jeho přijde,
„kněz, papež zatracený“ o náš říká –
však počkej, Němče!... Španěl, v řadě třetí,
krk natahuje z luzné Neapole,
zda chvíle hodů se již dostavila –
má Italie, očistím tvé tělo,
já, Julius, tvůj Caesar!... Valentino,
ten zmetek Borgiův, syn Marrana toho
neblahé paměti a upomínky,
papežství ohavy, ten musil pojít,
že děvkou chtěl mít tebe a ne paní...
Já nevytrhnu kusy z těla tvého,
bych rodinu svou sytil. Dceru svoji,
svou Felice, jsem provdal Orsinimu
a z Říma hnal je... Proto právem můžem
z Ferrary vyhnat Donnu Lukrezii,
tu Borgiovnu proklatého jmena,
ať ona zví i čistý manžel její,
co znamená to s Francouzem se bratřit!...
I krysy benátské to zvědět musí.
Ten text jim přečtu... Tak... A dneska budem
nocovat v Mirandule... V sklepích, doufám,
že po hraběti pohárek zbyl vína...
A také že se najde dívčí tělo
teplounké, měké, by v té zimní noci
zahřálo tělo naše, jakož hřál se
kdys David král děvečkou sunamitskou...