„Proč tak pospícháš? Poznal jsem tě. Stůj!
Ohlédniž se! Viz, hubitelko, zde!
Kamkoli oko patří,
Jen pahrbkové smutní
Nic, nežli znaky zetlení
A jak jsi řádila s jinými,
Tak i s rodinou mou, s přátelstvem mým!
Ó kdo tě zloupil z nejvzácnějšího,
Co tvory mají – ze soucitu?
Ó ty’s chladnější ledu,
Jsi citu prázdna, vraždy chtivá smrti!“