Mha k zemi padla, přes hluboké Labe
ji větřík zahnal. – Slunko zasvitlo, –
paprsků jeho políbení slabé
se dotklo země. Kouzlem procitlo
pod mezí v poli hejno malých skřítků.
Ti pletou, pletou z pavučiny síť,
přes každé stéblo i přes holou snítku
osidla vinou, smějou se a hrají,
hedbávím lehkým cestu zavírají. –
„Pojď, mladé srdce, chyť se, chyť se, chyť! –“
Ó, moje srdce nikdy nelapnete,
vy skřítkové, – ať amory se zvete!
Síť vaši ztrhám, – nejsem děckem víc!