Což kdy slyší Crnojević Ivo,
z jasna tomu usmívá se hrdla:
„Svatebních,“ dí, „co se týče darů,
o nich ani nemařme my řeči!
Přes moře jen nevěstu ty převez,
na Žabljak ji bez nehody přiveď!
Stálejší-tě skály slovo moje,
že pak darů nepopře ti nikdo;
ano sám že odměním se zvláště,
dva ti plné střevíce dám zlata,
k tomu velkou konvici svou zlatou,
v niž se vína devět vejde liter,
arabskou pak klisnu tu svou bílou,
(bílá jest, a hříbata má šedá,
šedá jsou a jako oheň prudká!)
damašenku i s věšadlem šavli,
nekoupíš ji za tři měšce zlata!“