– „Ano, vinu, největší svou vinu,
já to byl, jenž Jeníka jsem svedl
naukami a svým vyprávěním,
líče jemu cizí kraj i lidi,
že v něm nezkrocená vzplála touha
viděti a poznati sám všecko,
na vlastní se oči přesvědčiti,
zdali pravdou zvěsti mé i řeči.
Ba mám tuchu – vyznávám to v pláči –
zdali nedal do Svaté se země,
nebo slyšel z úst mých vyprávěti,
jak i děti chopily se zbraně
zachrániti toužíce hrob Krista
víře pravé, dobýt Jerusalem!
Z mých úst všecko toto zvěděl Jeník
a já obavu mám, ku východu
že se vydal až do Svaté země.
Proto, abych zčásti aspoň, pane,
odpykat moh vinu, jež mne tíží,
s tebou musím, Tobě chci být štítem
na cestě i nebezpečích, s tebou
pátrati chci, snášet žár i zimu
i vše dlouhé cesty nepohody,
jen tě prosím, pane, již svol k tomu,
bych směl s tebou, viz mne na kolenou,
v slzách prosím!“ Naklonil se rytíř,
zvedl plebána a vroucně objal.
– „Tys to dobře myslil, milý otče,
ale často úmysl se zvrací
proti vůli. Ano, chceš-li, pojďme!“
A pak obrátil se k Matoušovi,
mozolnou mu potřásaje rukou: