Sotva Prokop odhodlal se
odvrátit zrak udivený,
tu na srázu nad propastí
vyhlídnul si statný dubec
mohutný a rozložitý,
ruku vzpřáh a juž chtěl vzmachem
ránu pustit na kořeny:
když zrak jeho utkvěl náhle
ve koruně – tam hnízd plno,
tísnilo se vedle sebe,
jak by stromu byly plody –
a z těch hnízd s vztahovaly
k němu žluté, nahé krky,
a nad hnízdy úzkostlivě
matky v skřeku poletaly,
a v haluzích šumělo to
jako vzdechem, jako pláčem.