Ó dobře zná ty zraky blankytové,
hlas tlumený, jenž volá jeho jméno, –
vždyť pro něho, co jen se štěstím zove,
v té hloubi oka bylo utajeno!
Chce Karel volati v té děsné chvíli,
chce říci té, jež nad ním zraky kloní,
by tělo jeho s rakve uvolnili,
že nezemřel, že dále žije pro ni,
chce hnouti rukou, strhnout rubáš bílý, –
však tělo ztrnulé víc nemá síly!