„Ty za sebe jen hledíš mylným okem,
chtíc květem zastřít žití mrtvolu;
co mohlo nám vykvésti pospolu,
nech spát a nebuď slov lahodným tokem.
Tu před se hleď. Tu pravda již jen baví.
Za chvilku, za mžik není pochyby:
zamknou se ústa s všemi zásliby,
oněmne jazyk, srdce dorozpráví,
zrak zasklí otupen se světla kynu,
a naše těla s silou vydychlou
jak tráva budou s vůní vyčichlou –
na pospas – nic – stín sotva našich stínů.
To pravda jen, vše ostatní jest klamem.
Hleď ve tvář jí, a dost-li máš sil těch,
zpečetit klamem poslední svůj dech –
nuž zpovídej se – jsi na prahu samém!“