Jdu k loži. Zná mě, vždyť je moje žačka,
ač léta dvě ji nemoc tísní dravá;
vždy nevinná to byla, velká hračka.
Jdu k ní. Než dívka v bázni líce skrývá
a škytá, vzlyká bleda, zimomřiva.
Co děsí ji? co tak ji pláčem dusí?
Či myslí snad, že nyní umřít musí?
A čím jí život, dlouhé umírání,
v tom útlém věku v bolu, bez usmání?