Hle, šťastných dětí dvé
v tvůj sedlo stín, jenž k odpočinku zve,
a poslouchají, co tvé listí šumí.
Tys nejsladší se písní rozepěla,
že v sen se děti ponořily zcela,
že v opojení jinoch k dívce vzhlíží
a nevidí, jak hrozná bouř se blíží.
Až najednou je rachot hromu vzbudí
a deště příval – Kam se nyní skrýti?
Ó, žehnat budou tobě celé žití:
v tvé, stařenko, se duté skryli hrudi.
Zda vzpomínáš, jak dívenka se chvěla,
jak jejímu se strachu jinoch smál,
jak strh’ ji k sobě, na rtech jejích ssál,
a jak se dívka v bázni nezpouzela?
Víš, stařenko, že ve tvém vetchém těle
se nalezly dvě duše stejně vřelé?
To slavná byla zasnoubení chvíle:
blesk pochodněmi svítil na vše strany,
tam v lese vichr hrál jim na varhany,
hrom timpany jim při tom tloukl čile!