Ze smějící se tlupy vyšel v před
pitvorný stařec s usmívavou lící –
s posuňkem vážným ruku žehnající
k obřadu nyní žertovnému zved’,
kol holé lbi se sporý bělá sníh,
na dlani leží brevíř rozedraný,
v němž vítr míchá vyšeptalé blány,
hlas chraptivý z úst chřestí uvadlých:
Co Řehoř rozloučil, žert lehký snoubí
ve jménu krále, kterýž mocnou berlí
k obloze sahá, na dno vod se hloubí
a květy na zem sype, v moře perly.
Ve jménu moci, kteráž posílá
po hmyzu zlatokřídlém, vánku chvění
jinošských květů sladká políbení
ve květných panen ňádra rozvilá,
jež duhou strojí v čarokrásný lesk
ryb šupinaté boky v dobu lásky
a v noci jarní slavičími hlásky
krajinu v rozkoš potápí a stesk,
jež krále hvozdů hlavu nádhernou,
pod listím hravým, v drobných stínů dešti,
po lani touhou kloní bezměrnou
a vášní vzpírá, žárlivostí třeští,
že v hloubi lesa soka vyhledává,
a parohy s ním v žasném boji stkává,
ve jménu moci, která dívčí hruď
svým dechem zdouvá v nejkrásnější vlny –
jíž na počest ten pohár vznáším plný,
s Adamem, Evo, zasnoubena buď!
Buď veleben pud tento bujarý,
jímž sladké žití mysterium proudí,
jenž písně nesmrtné z úst pěvců loudí,
z mramoru tesá božské útvary,
i pod madon se svatou vkrádá řasu
a plá – Ho ho! Můj brevíř letí k ďasu!