„Již tichý jsem, jak beránek;
nech ležet u nohou mne tvých,
a hledět k tobě vzhůru jen
jak ku vábivé bohyni,
jež branou smrti prošedši,
se v krasách světa koupala,
a v nebi vzavši na sebe,
co scházelo jí k půvabu,
zpět osvěžená vrací se,
by smysly něhou klamala,
pak vrátila se v říši svou,
jen opojení zůstavíc.
O hleď, tu máš mne u nohou,
a polož jednu v šíji mou,
a vyřkni slovo rozkazu:
mně budiž věčným otrokem!
Tvé přání, když se rodit chtí,
jež srdce ještě neví tvé,
chci podslyšeti u tebe,
a vykonat, než o tom zvíš,
bys chtíc již mela v rukou svých!“