A den se zapřáh’ do korábu,
kouře pýchou vleče ho do přístavu,
a na palubě šátky vlají,
v přístavu prapory třepotají.
A smrt, zlomena svobodou,
kterou jí pyšný slaboch dal,
poddaná a všemohoucí,
sama se svou odplatou
trpělivou, nehynoucí.
Ani vzdech se nevyrval.
Naslouchá zpěvu živoucích,
rty pečetí úsměv vědoucích.
– Přistáváme, přistáváme
jako sen, když zakotvil v probuzení.
Z nás nikdo neví, zkad plujem’,
ale jak krásná je tato plavba
ze záhad v nevědomo.
Ztratil se a propad’ přístav
věcí počatých před tím,
než na šírém moři pod Eginou
Panormos najel.
Zmizel. S ním ti, kým jsme bývali.
Jak svobodně je cizím,
když háží kotvu, nevědouce
zda se uchytí. –