Ó, ty hladký lede, zimy luhu,
ty nám vracíš jara květoduhu!
Kolkolem již po láně i lese
sklonila se kvítka v bílé lůže,
nad tebou však nové kvítí pne se:
v lících dívčích dvě rozvité růže!
Ó jak na ledě to skví se pestře –
tak ni jara koberec se nestře;
tady dívce růžového květu
podobenství na lících se zžíhá
a dvou nožek běl se pod ní míhá
jako párek holubicí v letu –
za ní vrkoč poletuje rusý –
tu i chladný led se rozhřát musí.
Jinde pán se kmitá na železe,
přes vytknuté prohání se meze
podledního přeslýchaje třesku
zavátou si plochou hledá stezku.
A jak rozmanité tady kroje:
Ruska, zrozená snad někde v Nuslích,
vzadu obdivovatelů roje
zanechává na lesklých svých bruslích;
onde Polka za konfederatku
nachovou dvé pírek majíc vpiato
otáčí se lehce na opatku –
diváků i tleskot slyší za to.
I rek náš se v jisker rozesetí
pouští na led mezi dívenky,
však on kolem dále, dále letí –
letem divoké své myšlenky.
Pojednou se staví – Před ním přímě
zdvíhá dívka zlaté lemy šatu,
ana hrubá ruka lesklé břímě
připíná jí na bělavou patu.
Ó té paty! nade sněhem novým
nezanechala by mala sledu,
ač se pravá krása tvému hledu
za střevíčkem ztrácí sametovým.
Ó, bych tomu liljovému květu
sám směl vykonat tu milou službu,
ač by těžko bylo mému retu
nevyzradit jí mou vilnou tužbu.
Teď se týčí. Na černém jí vlase
huňatá se bělá sobolina,
tílko se co nejpružnější třtina
ve zlatém jí pozachvívá pase.
On ji poznal – dívenka pak jeho.
Nach to věští líčka půvabného.
Oči jejich mluví k sobě cosi:
jí se v srdce rájské řinou rosy,
On pak vidí květnou blaha stezku.
Minula ho zakmitnutím blesku.
On tu vidí bílou na punčošku,
růžný podvazek, ba dále trošku.
Nemyslete však, že se v něm nítí
nějaká jen trochu vilná touha.
Srdce milenců je nebe prouha,
na nížto jen rajské pučí kvítí.
Zatracujte ji, tu lásku svatou,
voďte vy nás do věčného máje,
chladní kněží, zkrvavělou patou –
vy jste sami vyhnali se z ráje!
Ale jak se po hladině řítí,
vysmekla se brusle naší slečně,
ó, ta bezcitná! já tamo lpíti,
neopustil bych ji věkověčně!
Rozhlíží se kněžka hladkou plání –
však již jonák švarný před ní kleká
a již nožka nejštíhlejší, měkká
na šťastné mu spočinula dlani.
A náš rek, náš rek to musí zříti,
kterak na skloněném jeho týle –
důvěrně se chvějí ruce bílé,
jak mu dává malou nožku vzíti
ruměníc se v obličeji cudně
a jak oči, milosti ty studně,
díkuplně sklánějí se k němu,
jenž svou ruku ze zlatého lemu
bílého ji roucha vyvíjí.
A již opět to dvé lilijí
nad krystalným zamíhá se ledem
sledováno všechněch mužů hledem.
Pojednou však u divokém třesku
led se boří sličnou pode kněžnou,
ona v hloub se smeká nohou něžnou
a lid marně k ní si hledá stezku,
neb se led jim řítí pod kročeji.
Veta již po růžném obličeji,
nad nímž voda jícen uzavřela,
a jen rámě nad tůní se bělá.
Aj, tu jinoch odvážným se skokem
pro perlu tu vrhá do propasti
a již ve sladké se topě slasti
drahou kořist podepírá bokem.
Omdlelé mu dívky hlava leží
v liliové kráse na rameni,
dolů odtamtud, kde skráň se sněží,
vlas jí padá černém u prameni.
Již své břímě skládá před knížetem,
ten se sklání milým nad poupětem,
z očí se mu slza slasti řítí
a ret slabě jeví to, co cítí.
„Ó, jak, šlechetný můj june, tobě
zaplatiti mám to zlaté robě?
Ó, buď vladař jmění mého třetí,
že’s mne uchoval té smrtné rány! – “
„Ó, já nerad třešně jídám s pány!“
vece jun a dále plochou letí.
Starý kníže za mizícím rekem
hledí s obdivem a kypným vztekem. –