Skřivanem vzlet’ nad kraj převysoko,
viděl shora idyllické žití,
lidí krásný ráj a plesal v srdci,
Boha velebil a sletěl k zemi.
Údolí tu slzavé zřel hříchu,
poznal život suchý, nahý, tupý,
kopyta ho lidí pošlapala,
v křeči svíjel se a proklel Boha,
ustárlý a zlomený si hledal
cestu na svůj tvrdý balvan zpátky.
Protivou dvou světů vychovaný,
výkřiky a boji umučený
kněz svůj obětoval na oltáři,
na balvanu srdce svého sebe,
bohu svému oběť krvavou.
Sobě kázal, sobě chtěl jsa zády
k žití obrácen a hleděl snivě
přes kouř oběti své na poušť bledou
okem kalným, prázdným, zkamenělým.
Šel-li poutník tudy, skryl se v balvan,
velikou snil elegii hmoty.
Vítr-li sem nářek světa zanes’
neb řev vítězný, tu zapálil se,
prolínal kraj pouště ustrnulé,
dýmem vlekoucím se na tvář Smrti
zívající, bezcitné si sedal,
Smrt mu mstivé bajky štěbetala,
dětská stařena, však silná, drtící.