A mrtví nemluví... jak v propasť nedohlednou
klesají ve tvůj klín, jenž navždy, navždy skrývá
vše vášně člověka, hřích, nenávisť i žal.
Ó, chabost myšlének, jež v šeru tvém v nic blednou.
Taj tvůj skryt škraboškou, z děr její očí dívá
kdos velký, neznámý se v svět, tma zádumčivá
jej halí tajemstvím, a ruka směle živá
když chce ji strhnout, zpět hned ochromena klesá,
hlas hrozný slyšet mníc: „Až potud – – ne však dál!“