Tak, sestřičko, ach, jak se to teď leží,
ty zlaté ručky vaše dovedou to
tak upravit, že tělo není cítit!
A vidíte, já bál se nemocnice
a operace, teď mi zrovna rájem
tak ležet v čisté postýlce, hlad nemít
a tělo necítit! Už půl sta roků
já dřel se, sestřičko, a nevyspal se,
já, víte, ve dne dělám truhlařinu
tam na vesnici u nás, běžnou práci,
tu nohu k židli dát, stůl natřít barvou
a práce podobné, jak na venkově
už bývá. V noci hlídám v pivovaře
a víte, tu se musí hezky chodit
a oči všude, hodiny tam máme,
to pro kontrolu, do těch musím píchat
a – to je služba! Na chalupě visí
nám pěkný dloužek, splácíme, jak můžem.
A tu si člověk nemůže přát na stůl
snad pečeni či husu neb jak tady
vy krmíte ty nemocné své. Káva
a zase káva s bramborem či chlebem,
tak jde to deně. Víte, když ten hřebík
mi zajel v ruku a ta ruka silně
mi otekla a řekli mi, že musím
sem do Prahy – mně uďálo se horko
po celé hlavě u kořínků vlasů:
tak do Prahy? Co bude zatím doma?
Co žena počne? Inu našincovi
ty věci chodí hlavou jako kolo,
jež zastavit se nedá. Zatím jsem tu
už celý týden, doma jde to dobře,
a já se mám jak měl bych se jen v ráji.
Tu ruku propíchl pan doktor pěkně,
že nebolela, teď je na ní obvaz
a já si holedbám jak náš pan správec.
Tak někdy přec člověka štěstí potká
a potká ho, když nanejmíň se nadá!
Jen, víte, sestřičko, jen jedno chtěl bych,
jen jedno; kdyby takhle moje žena
si odpočinout jak já tady mohla!