„Nuž jděte, příteli můj,“ kněz vlídný hosta propouští;
„však svou odbuda věc sem ještě na táčky se vraťte –
tak lacino z drápů přátelství žertvu nepustím.
V zástavu sobě potud zadržím hříšného nevěrce,
s nímž vítězně zatím, bohdá, ten zápas ukončím –
či snad lépe bude, když pro dnes půtky necháme,
nebť odpůrce tuším, s nímž často čepel budu křížit,
než v útěk zapudí meč pravdy sofismata bludná.
Tož zabavím raději stodolou příštího zemánka,
po dvoře jej provedu, své kravky a drůbež ukážu,
zelnici, sad stromový, včel pilných úly na konci.
V kostel zajdeme pak – snad práh svěcený neleká Vás? –
tam zase přítel uměn pokloní švarnému se Brandlu
neb starožitník zvon ocení z dob krále slepého
a staleté panských náhrobků nápisy pročte.
Těchto věcí vzácných asi hoch jen málo si povšim’.“