„Házunknál idegent leltünk. Egy potrohos ember
Otthonias képpel, melyen a vendégiszony ollyan
Kórjeleket mutatott, mint foghúzási dolognál
Látni lehet, fogadá zavaros színű köszönésünk...
Honn-e anyám? kérdém; »kii?« s nagy szemeket vet az ember,
»Ah vagy tán az előbbi tulajdonos úgy-e? az L*be
Ment, miután harminckét évre kivettem ezen kis
Birtokot (és ezzel kezeit bő pantalonának
Tág zsebjébe dugá) s kifizettem mind az utolsó
Fillérig. Tessék oda menni, ha tartozik önnek.«
Elfordult s hidegen nézett a novemberi ködbe.
Hajts, kocsis! ordíték az oláhnak, római nyelvén,
Melyből majd száz szót hoztam haza távol utamból,
Nem baj a pénz, de ma L*be megyünk, máskép agyonütlek.