Óh szerencsés üdők! hová enyésztetek?
Hazánknak díszei! sírba senyvedtetek,
mint az imént megnyíltt rósának arczai,
mellyekre a’ napnak déli sugárai
sebesen hervasztó tüzeket lehelnek.
A’ büntető Egek csapással felelnek
valamint az eggyes embernek vétkére,
úgy az Országoknak köz tévedésére.
Elhagyván népünknek akkori Naggyai,
ősi kormányunknak legfőbb oszlopai,
a’ józan erkölcsnek szelíd ösvénnyeit,
láb alá tapodták kegyes törvénnyeit
a’ mennybűl leszállott örök Bölcsességnek,
eggyetlen dajkáit a’ köz emberségnek.
A’ gazdag bőségnek bájos kebelében,
‘s a’ puhító kéjnek mirígyes ölében,
nagyra lett lelkeket mély álomba lejtvén,
‘s felséges tisztyeket könnyen elfelejtvén,
mérték nélkűl űzték rendetlen kénnyeket,
‘s az erkölcsrongáló gyönyörűségeket.
Nem ügyelt már senki a’ Haza’ javára,
hanem csak házának dölfös pompájára,
feláldozván ennek mind az igazságot,
mind a’ keresztényhez illő jámborságot.
Nem volt már szeretet nemes tarsaikhoz,
sem irgalom bennek pór jobbágyaikhoz.
Mint a’ gyenge nádszál minden szellőcskére,
úgy hajlottak ők is minden intésére
a’ sokfelé vonó rút pártoskodásnak,
melly bizonyos annya a’ végső romlásnak.
Óh! az illy iszonyú méltatlanságokra,
‘s vad népekhez illő alacsonyságokra
az Egek mindenkor ostorral felelnek!
Mint mikor a’ felhők tornyonkint felkelnek
gőzölgő színérűl a’ hevűltt vizeknek,
vagy mély völgyeibűl a’ ködös hegyeknek,
‘s a’ sebes szélvésznek érkezvén szárnyainn,
hamar elterjednek az égnek bóttyainn.
Bús homály földi be a’ zöld környékeket;
magos habok dúllyák a’ kék tengereket;
a’ szélnek forgási tölgyeket irtanak,
vad ütközettyei tornyokot rontanak;
húllnak a’ mennykövek a’ gőgös csúcsokra:
morgással felelnek csattogó szavokra
a’ kopár hegyeknek szirtes oldalai.
Jég érkezik végre, ‘s érő kalásszai
a’ gazdag mezőnek a’ fák’ gyümölcsével,
‘s a’ veteményeknek gyenge seregével
mord csapási alatt itt megsoványodnak,
ott meg üdő előtt sírba homorodnak.
Az elréműltt lakos, bűneit vádolván,
‘s feje felett kezét egymásba kúcsolván,
jaj szók köztt sirattya enyészni kincseit,
éhen haldoklani kedves gyermekeit.
Így ütött Szolimán veszendő népünkre,
így áradt ki hadgya termékeny földünkre!
Péter’ vára ‘s Újlak hatalmába jutván,
‘s népével Mohácsig gát nélkűl felfutván,
porba tapodta itt színét Nemzetünknek,
ledúlta virágját nevedék fényünknek.