„Mamička!“
„Nekrič! Nekrič! – Nespíš?
Ani ja, ani ja nemôžem.
Nemôžem v hlave to všetko srovnať.
Neobyčajný veru hosť.
Je-li to všetko živá pravda,
hovoriť môžeš o šťastí,
o šťastí veru neobyčajnom
hovoriť môžeš, Evička.
So mnú to nešlo tak ľahko a hladko.
Tri roky za mnú tvôj otecko,
tri roky chodil verne, verne,
mali sme sa tak rádi, no
mamička nechcela, nechcela svoliť.
A tady – vojde do dverí,
dvere už rázom na zámok za ním.
Takové nachytro známosti,
hovoria, ďaleko neubehnú.
No, tomu never, Evička!
Päť rokov brali – nebrali sa,
potom sa vzali a – rozošli.
Znám taký prípad. Ako dá Pán Bôh,
vieš. Ale tady – už som ja
ženichov viděla a nevest!
Poznám, len mrknu, zamrknu.
Tady to z neba samého šťastie.
Slovečka ot teba neslyším.
Nič, nič to. Nevesty nebývajú
hovorné. A vieš, Evička,
zajtra si sami dopoluďňa
vyjdete. Vezmete Aničku –
ale nie, by ju zas uštipla zmija!
Po obede už pôjdem aj ja.
Obozriem naše polia a lúky –“
na zítřek program dělala
starostná matka. Pojednou zdlouha,
zdlouha se na dceru zadívá,
jak tady polosvlečena sedí.