Zamračen a vzdorně hledí v zem
starý otec, – cosi bouří v něm.
Bylo zřít, jak Vláďa s namáháním
vemluvil se v jakés nadšení.
„Pouta hruď mně tísní, těm se bráním!
jaké tady pro mne určení,
kde se za věk pranic nemění?
Za rokem rok stejnou cestou letí,
v drobných trampotách vždy nudno je ti.
Jiným směrem moje touhy jdou, –
budoucnost chci míti před sebou
v šíř rozlehlou volně, do daleka,
kterou nelze z okna přehlednout.
Tam v tu širou dálku proudem plout,
věřit, že cos velikého čeká
na mne v mlhách, za co možno je
směle jíti v bouř i do boje!“