Když s otcem jako hoch jsem jezdil k městu,
vždy z daleka již hrdou, štíhlou věží
nám stará brána vyhlédala v cestu;
jak šedý hrdina, jenž vnuky střeží,
tu s cimbuřím a střechou jehlancovou
se týčila před tlupou domů novou.
A když jsme přijížděli k městu blíže,
líp jevila nám rozvětralé rysy,
směs ozdob kamenných a zbytky mříže,
jež spouštěla se na obranu kdysi;
pak viděti již bylo sošky šedé
a slabé stopy maleb; bystrým okem
jsi četl na výstupku písmo bledé,
jmen proslavených řadu s dávným rokem.
A když vůz projel začernalou branou,
tu dlouho ještě v ulic čilém ruchu
stín věže vlál mi hlavou zadumanou
a vidma velebná mi budil v duchu.
Ta hrdá stavba přetrvala věky
a slavně odrazila v divném čase
snad tisíckráte útočníků vzteky,
až za dnů, slonících se v duchů jase,
ji skácel rýč a špičák prosaický:
Kdys města otcové se sešli v radu
a shledali, že kolos romantický
je vozům obchodníků na závadu.
I klesl umělecký výtvor dědů,
jenž vypravoval slavné vlasti děje –
leč zato v město moderního vzhledu
teď kramářům vchod pohodlný zeje...