A juž jdeme. – Slunce zapadlo
v šedou mlhu za modravé hory,
matka země chystala se k spánku,
rozsáhlý les šerý, zadumaný,
přivítal nás šumem sladkodechým,
přivítal nás jako staré známé.
Dlouho jdeme po hedbábném mechu,
v němž jak perly svatojanské mušky
křidélka svá rozpínaly k letu.
Dlouho jdeme po skalnaté stráni,
trnovitá po níž ostružina
bílé svoje rozsypala květy,
bílé květy – jako slzy lásky.
Ó to kouzlo noci svatojanské!
Hle, z klenutí stromů velikánů
zírají k nám dolů velké hvězdy,
zírají k nám očima zlatýma
tak, jakoby diviti se chtěly
této naší smělé noční pouti.
Bílé břízy míhají se v šeru,
kořeny své dlouhé roztahují,
a mech šedý, s borovic jenž visí,
v svitu luny před námi se třese
jako brada starce – kouzelníka.
V každém keři smích zní rozpustilý,
s každé větve všetečný pták volá,
z každé travky zlatá muška letí.
Aj, na skále tamo na vysoké
hoří, hoří zlatá kapradina,
kol ní v tanci víly bělorouché
sotva že se dotýkají země.
Podál v mechu vozy jejich stojí,
velké misky zlatých ananasů,
v řemeni jich – z nitek pavoukových –
vodní šídlo stojí zapřaženo.
Po balvanech lezou trpaslíci,
skřítkové hor v šarlatových pláštích,
jako kahán muška svatojanská
každému se na opasku třpytí.
Dlouho jdeme, jdeme dlouho lesem
a má milá hlavičku svou zlatou
na mé rámě v tiché bázni tulí.