Všecko ztichlo! – a hle, jaké změny!
Jenom někdy při večerním šeře
Přichází sem mezi tyto stěny
Prorocký duch bludné pramateře,
I přináší náhlé návěští
O jakéms budoucím neštěstí,
Které knížecímu hrozí domu.
Tak když v blaženějším ondy čase
Žádný nepomyslil na pohromu,
A když děva u nebeské kráse,
Jenž se skvěla jménem Gabriely,
Dostojna jsouc spolku jen s anděly,
V cnostech nadzemských se rozvila,
Jako když se vodní lilie
Na jezeru tichém rozvije,
Věštba pramatky se zhlásila.
A hle, písně svatební hned zněly,
I nevěstu krásnou provázely
V nenadálé lůžko manželské
Až do lůna hrobky Čimeľské.