I ji jsem jasně zřel, jíž travou, zatopenou
vodami po dešti, pozdvihat zhnědlé pěsti
až k očím před sluncem, jak zmatena je změnou,
že mladou matkou již a že zřím její štěstí.
Tak jasně jsem ji zřel... Jak bych s ní rozmlouval,
důvěrné, veliké své oči cudně chýlí.
A proč mne nechce znát, jak bych jí domlouval, –
tak divně bylo mi a sladko zas v té chvíli.