A krása dosud tajila se v bledé tváři,
když zhrdla cností, přec jen byla dítě čisté.
Vždyť lehce se tak city a vše zakramaří,
a lehčeji se spěchá do záhuby jisté.
Do aleje když lipové se zatáčela,
svou starou tetu potkala... Jak změnila se!
„Ach, Mařko, tys to?“ – s údivem k ní smutně děla.
Po létech dlouhých poznala ji jen po hlase.
Šli spolu... Luna svítila jim cestou vyšlá.
V tom slova dívku bodla: „Přijela si tedy!“
„Však pozdě dnes jsi, pozdě, holubičko přišla...
– tě mrtvý Hynek vroucně líbá naposledy.“ –