A seděli tak dlouho pohromadě;
v myšlenkách každý vnořen, když tu náhle
blesk projel slují. Šárka vzchopila se
a v stranu, odkud hromu ohlas duněl,
se jala volat: „Trhej závoj mraků,
ty neúprosné božství sirným bleskem,
to líp ti sluší, nežli v srdce lidská
vlít lásky jed a zničení a zkázu!
Víš, Bivoji, že šílenou mne zovou;
leč klamou se; já rozumnou jsem pouze
a oni šílí, kteří žijou v míru
a milují! Ó Bivoji, já měla
bych děkovat, žes druhdy byl mi štítem;
leč klnout musím tomu okamžiku,
kdy zbloudila tvá noha v lesa stíny.
Žes nenechal mne v moci Ctiradově;
on byl by znectil mne a úděl ženy
by vyplněn byl na mně, já jsem mohla
se klidně vrhnout s Vyšehradské skály
a pozdraviti hrdě tajuplný
břeh věčnosti; já nemusila poznat
a cítit lásku, které nyní klnu.
Ó Bivoji, juž tam pod starým dubem,
kdy setkaly se hromné vaše mlaty,
mně Ctirad postavou a vděkem těla,
a silou, věhlasem a statečností
zmát smysly vše a pobouřil krev v žilách;
a jestli jsem se mstila, na oko jen
to bylo sklamat Vlasty bdělé vojsko;
já chtěla prchnout s ním a žíti jemu
kdes v cizině, jen sobě, svojí lásce
jak v lesích, Bivoji, ty s Kašou žiješ.
Leč onen zločin, jímž vyrvala žena
si lásku z ňader, nesl trpkou kletbu.
I srdce Vlasty cítilo jen prázdno,
a Ctirad jediný muž na Děvíně.
Jak zřela jsem jej v středu spilých ženštin,
z nichž každá pohár plný v tvář mu chrstla
a v duši výsměch: vzkypěla žluč ve mně
a moje láska pozvedla se děsná.
Já chtěla Vlastě vyrvat svoji kořist.
Co jiných mužů sta vražděno všady,
o jednoho boj zaplál neúprosný.
Ach, osudu to nejkrutější výsměch!
Leč v dlani své kdo drží moc, má právo.
Té noci spala vášní spitá Vlasta
na hrudi Ctirada a před svítáním
na valech Děvína jej vbily v kolo.
Já vracela se z noční svojí pouti,
šla vyzradit jsem vojsku Přemyslovu
vchod na Děvín i slabé stráže hradu.
Mdlý jitra svit se plížil mezi lesy
a ukázal mi, co jsem čekat měla,
však čemu posud těžko uvěřiti.
Tu v mdlobách klesla jsem pod děsné kolo,
sloup šibenice objímala v slzách
a s hlasným pláčem svíjela se v prachu,
co zatím s hlavy jeho na kůl vbité,
jež trčela nad rozlámaným tělem,
krev v hustých kapkách padala, tak zvolna,
tak odměřeně na mou šij, mé čelo.
I cítila jsem, lásky plamen v duši
jak žíhal mne, v mých očích tryskly slzy
a vzdechy v ňadrech – jen ty kapky krve
tak zdlouhavě, jak dešť, jenž z jara padá,
mně pokrývaly ruce, vlasy, spánky.
Hleď, Bivoji, zde posud stopy jejich;
tu uschlou krev já dosud líbám v pláči
a klnu sobě, bohům, zemi, světu,
rvu svoje vlasy, věru líp to umím,
než vichřice když trhá větve břízy.
Tak ležela jsem pod Ctiradem mrtvým
jak mrtvola, já neviděla ani,
jak cestou, již jsem prozradila mužům,
hrad zaplaven byl vojskem Přemyslovým,
jak tuhá seč se svedla na nádvoří,
jak mrtva Vlasta klesla v prvním šiku,
jak zapálen vzplál Děvín pokořený,
jak jisker, dýmu, prachu vír a příval
se hnaly nad mou hlavou, praskající
jak řítily se trámy – pouze krve
tak husté, těžké, olověné kapky
se řinuly se Ctiradovy hlavy.
na moji tvář a pálily mou duši,
a žíhaly mé srdce. Hrůzo děsná!
Já viděla, jak strnulé ty oči
se otvíraly, jak rty sesinalé
se pohnuly a děly: Miluju tě!
To protrhlo můj tupý sen, to štvalo
mne Líticemi, to zas vlilo sílu
v mé údy schvácené; já prchla v lesy
a od té chvíle těkám jejich pouští
a stále zřím, jak strnulé ty oči
se otvírají, jak rty sesinalé
se hýbají a praví: Miluju tě!
Ó, též i tady, šerem této sluje
je vidím zas a slyším... Běda, běda!
Ó bozi, k čemu stvořili jste lásku?“