Hned byl bych běžel řadu stavět mlýnků,
jež hrčívaly z jara u struhy,
neb žebrotou, jak tehdy, na maminku,
by na „koně” mi dala popruhy,
hned byl bych se zas rozkvetlými poli
jak motýl bujný jaře rozletěl –
v tom tatínek náš volal od stodoly:
„Ty, hochu, pojeď s námi pro jetel!”
Ach pro jetel! jak rád pojedu s vámi,
vždyť je to kvítek horských vil a múz,
ty v jeteli prý spějí pod horami.
Nuž, honem tedy ze stodoly vůz,
a nyní krávy připřáhněme k voji!
Jen vy mne nechte, ustrojím je zas,
vždyť práce tato vždy bývala mojí –
již kliky leží, přitažen je pás,
vy veďte straku, já povedu plosu –
té nechce se, vždy byla taková –
teď ještě brousek, potom hrábě, kosu,
a s Pánembohem jeďme z domova!
Již do žebřin jsem usadil se v předu
a levou dlaní drže oprati,
tak ze bran našich pro jetel zas jedu.
Sám sobě musel jsem se usmáti,
že vím, kam hot a kam se čehy jede;
pak v návsi doutník ještě zapáliv
a v čisto vzduchu mráčky kouzle šedé,
již vyjížděl jsem v šíro letních niv.