Čepici na hlavu mu posadili,
zdobenou šaškovnými čarami,
šat jiný dali, čistý celý, bílý
a provaz kolem, pestrý barvami,
a na hranici, která vedle stála,
pak mistr vstoupil bez hněvu a zlosti
a pochodeň, ta v rukou soků plála
a zkrvácené záře dala dosti.
Přinášel poleno své šedý mnich
a sotva zdržel vítězný svůj smích,
i baba mnohá přiložila pak
a lid, jenž tenkrát zaslepiť se dal –
jen českých přátel zachmuřil se zrak
a slzou chvěl se, rudým ohněm plál – – –
Z nich každý v ruce meč svůj mlčky třímal,
nad zradou roztrpčen a bídným činem,
v jich nitru zuřil boj a pomstou hřímal
a každý cítil se býť českým synem!
Zaplály ohně, vzešla hranice –
šly k nebi rudých jisker tisíce
a plamen šlehal, mistra ničil, drásal,
a lid tu stál a smál se mu a jásal!