Hleď, synu, byl jsem kdysi člověk světský
a zapálenou duší jsem chtěl dobýt
si slávy světa; krásná zbraň a koně,
žen lepých přízeň, dobrodružství bojů
mě lákávaly. – Ale Damašek můj
se Pampelona zove. Hájili jsme
tu pevnost proti Francii. Pán poslal
pak kuli jednu jejich, by mi byla
zjevením nejsvětější vůle jeho.
Mé obě nohy ranila a ležel
jsem jako Šavel slep, pln zoufalosti.
Mně rány hojili a špatně – z vůle Páně.
A dvakrát já si zlomit dal je znovu,
by rovny byly a mě, slepce nesly
za plytkou slávou na kolbiště světa,
a dvakrát marně. Nadobro svou službu
odřekly nohy duši pošetilé.
A zatím Pán, jenž viděl, že ne nohy,
však jen ta duše snětivostí stůně,
jí poslal, Ananiáše jak Šavlu
(jí, jež jen Amadise z Gauly znala
a jiné knihy o rytířských činech),
Ježíšův život, passiony svatých,
já čet a bělmo spadlo s očí duše
a hlas jsem slyšel z nebes otevřených:
Kam zaběhnout jsi, ovečko má, chtěla?!