Hm, z kamen svítí se, mám hezky teplo!
Svou paměť ke hře dnešní upínám,
neb znám ji z četby; též si vzpomínám,
zač autoru hry „V sudě Diogena“
kdys kriticky se přes prsty již kleplo;
nu – arciť nejdřív za genitiv jména
hned v názvu; že to chyba, ví se dávno;
i zkumně rozvažovat počínám,
zdaž bývá v kritikách přec něco správno, –
i v soukromých. – Mně dobří lidé řekli,
že Diogenes byl sic filosof,
však divný rek; čin žádný, mnoho slov,
a přec jen drsný, neurvalý cynik.
Nu, z hlíny sud si zvolit za domov –
to prý že mohl chtít jen mozek změklý;
a jest prý názor doktorů všech klinik,
že bydlit bídně v blátivé jen díře
jest pro člověka: žíti hůř než zvíře.
To, lidem kulturním, se hnusí nám.
Tak soudili. Dál se mi paměť pletla,
až pocítila jsem, že usínám,
a sen mi rozžehl svá svůdná světla.