Co dřív jeho, teď je čísi,
role, brázdy, háje, vzduch,
jídá teď jen z cizí mísy
jak tulácký dobrodruh.
Shýbají se hlavy k pleci,
oči v zem jsou upřeny;
ztad, kam vrostli pevně všeci
hlubokými kořeny,
cítí, že je někdo zrývá,
vyškubává násilím,
a jsou vývrat, který ztlívá
s obnaženým holo klím.
Od srdce jak odpadla by
všecka láska hřejivá
k práci, a tak chodí slabí
jako vidma truchlivá.
Skřivan darmo hýří plesy
a s ním zvonek ze sadu,
darmo travou mlečné sesí
kreslí jarní náladu,
struhy ryjí žvatlajíce
v pampeliškou zlatý břeh,
a jak těžké bílé svíce
hoří květy v kaštanech.