A tak štván je Vítek hnětem
Ztráty své i bolu vznětem
Dál a dále bez umdlení.
Břehu vzdálen, od jezera
Hájem prchá přes skaliska;
Touží, hledá, volá, stýská,
Klesá tam, kde ještě včera
Irmu měl, ji zdobil kvítím
A s ní hrál a k němé mluvil,
Ve vranný vlas vínek uvil
Z myrty lesklé, tenkým sítím
Vázal pozdních květů růže;
Šťasten byl, kdy na ni hleděl,
Ač mu bylo, jak by věděl,
Že mu více říc nemůže,
Než ten její úsměv ryzý;
On však za to vše jí řekl
Řečí, zrakem – k ní si klekl,
Líbal na prsou lem řízy
Bílé, nezasteskl ani,
V duchu chorém nebyl sirý,
Měl ji ještě a pln víry
Ve své blaho zíral na ni.
Ne tak dnes, kdy klesl na zem,
Na mech ještě zohýbaný,
Na dav květů rozmetaný
Po něm – skles a divým rázem
Poslední se vzchopil mocí,
V nový běh zas pohnal svaly,
Jak by za ním vyrůstaly
Příšery ze tmavé noci.
Prchal dál to sotva znaje,
Kde cíl cesty, konec pouti,
Kde dáť bolu zahynouti;
Všude pusto, prázdno vlaje,
Odvšad žal mu duši střebe,
Až pad k zemi – zemdlen, zmořen;
Život za ním v trosky zbořen –
Nezná bolu – nezná sebe.