„Pravil mi, že k štěstí dán mi s nebe
vzácný dar v tom hlase, jenž i tebe,
Bohdane můj milý, dojímává.
Děl mi slova, jimžto rozumět
v prostotě své nemohla jsem hned;
nevím v pravdě, co jest laur a sláva.
Chápala jsem jen, že lidstvo přeje
tomu, kdož mu vřelou duší pěje
hnutí citů upřímných a pravých,
radostně i bolně dojímavých...
Myslila jsem, že se neprohřeší,
od Boha kdo daným uměním,
zpěvem srdce zarmoucených těší,
a že, nechť i místo proměním,
všude se svou čistou vůlí mohu
jako v chrámě sloužit lidem, Bohu.
Zdálo se mi to tak krásným býti,
těšit, blažit po celé své žití,
neboť vím, že, zní-li píseň sladká,
všemu lidu jest jak dítěti,
které kolébavkou tiší matka
v loktů věrných teplém objetí!
A pak nevíš, ač ti nezakrývám,
jak mi blaze, blaze jest, kdy zpívám!