Odpoledne za neděle
kol bílého stolu
v rohu sedí šťastní lidé
všickni pěkně spolu;
matička čte v Nebeklíči:
nábožno je stáří,
Vojtěch výsev znamená si
perem v kalendáři:
kolik dnů měl na ratejně,
kolik plavil vorů,
kolikrát mu po žních bylo
jíti na oboru;
co byl přijal, co byl platil,
co mu dluhem zbývá,
když něčeho nezpomíná,
vážně hlavou kývá.
Běla zatím ustavičně,
jak když niva kvete,
do karkulek pro Tomíka
rudé stužky plete;
punčošky mu k zimě chystá,
kabátky mu šňoří –
při děťátku, pravím ještě,
nikdo nerad spoří –
kmotřička co nadělila,
dávno k tomu stačí –
a zas Běla hrubší uzly
sklepává a tlačí.