To příběh všední byl, však účinek
dnes valně od předešlých lišil se.
Jak slunce stoupající z ranních par
na opálovou peruť holubic,
jež v hejně vítavě mu letí vstříc,
lesk růžový svůj vrhá, právě tak
se zora studu růží jevila
na tváři dívky dnes. Sklopila zrak
ve zmatku náhlém. Nevšimla si tak,
že za mříží ve síni rodiče
vše byli viděli, že šeptali
si cosi v důvěře. Když vešla v dům,
byl Aziz s otcem odešel, však máť
jí pravila: „Hle, dítě, přišel čas
pro sňatek váš! Buď věčně chválen Bůh!“