Řekl Igor: „Tam jsou kosti koně!“
Zadrželi koně všichni stejně
za blesknavou uzdu, ostruhami,
Olga koně svého pohladěním,
zastavili, seskočili dolů.
Pahorek tu strměl nevysoký,
na něm strom a šuměl svými listy,
opuštěné hnízdo vlálo vzduchem
jako prapor smutný, tmavý, černý.
Chvílí stébla hnízda trhala se,
uchvácena větrem, táhle, zvolna
doletěla k černé, pusté zemi.
Bylo na ní kolem porozseto
kamení a písek žlutý, sypký,
vedle kostí koně Olegova,
které jako křída bělaly se.
Plakal Oleg, do ruky bral kosti
koně, který mu tak věrně sloužil,
který pánem zrazen byl a zničen
na pomluvu kouzelníků černých!
Nyní stoupl na leb koně nohou.