„Ani slova dále!“ vzkřikl teď
Křemen hněvem bledý. „Raděj hleď,
aby přestaly ty divné řeči
o tobě a traťmistru, jenž o tě
takovou prý dojemnou má péči,
by ses netrápila o samotě.
Však jen až mně dojde trpělivost,
rázně tomu Němci ukáži,
vetřelci jak, jenž nás uráží,
u nás dávati jsme zvykli výhost!“ –