Stojím u pomníku, marně ždaje,
aby jiskra velikého žáru,
který ožehoval tyto kraje
bleskem zasvitla mi – třeba k zmaru
jako reku starověké báje,
který ohně nebeského daru
odjal nebi smělou, šťastnou rukou
zhrdaje i božstva mstou a mukou.
Marně hledím k nebi: jeho úpal
nelítostně padá v chorou tváři,
slyším, jak by divý oř kdes dupal –
snad se přece blíží k samotáři
bájný zjev? Slyš, nyní opět supal...
Zvednu líci: v slunce smavé záři
venkovan se s dětmi svými blíží.
Stanul; na pomník pln úcty vzhlíží.
Opodál se koně jeho pásly.
Stanou; statná děva slabikuje
vítězství, jimiž se světy třásly.
Otec její hlavou pokyvuje,
nítí v dýmce oheň povyhaslý,
načež dětem pověsť vypravuje:
zde že veliký rek s koně klesl,
načež lid jej do Čáslavě nesl.
Náhle zhled mne za pomníkem skryta.
Byl jsem rozradován, vida věru,
jaká v lidu láska obrovitá.
Miloval jsem téměř prostou dceru,
když dlaň její hrubá, mozolitá,
konající práci tisíceru
mě se dotkla ruky v studu lepém:
„Jistě umí mávat pádným cepem,
jako prarodiči Táborité!“
v duchu s obdivem dím. Načež starý
otec projevoval city skryté:
„Myslíte, že neupadne v zmary
tento pomník, v oběť zášti líté?
Že nám popřejí ty skrovné zdary?
Na kameni nenechají kámen:
po tom bude s námi teprv amen.“
„S Bohem!“ bodrý venkovan děl v kroku,
načež k vozu šli, by odejeli.
Mně se zakalilo cosi v oku –
zdálo se, že zapadá svět celý:
„Blaníku, již rozval bránu, v boku,
vychrli již rytířů pluk smělý!
Tak-li zoufá lid – čas zhouby nutí:
zachovej nás, Pane, od zhynutí!“
Tak jsem polohlasem vzdechl z hloubi...