Smrk obrovitý se díval ještě do kraje,
sžehnutým od blesku vrškem hrozivě kývaje
k vsi, k polím a k lesům a k pustám dalekých záseků,
ku hrotu kostelní věže a stříbrnou za řeku...
Jej travnaté meze a křoviny, hnízdící ptáci v nich,
lindušky a hrdličky, sladký jež vílí měly smích,
jej modříny šumící řadou, kams jdoucí v daleký svět,
tak marně chlácholily. A chtělo-li se jim pět,
on nezpíval, jen skřípal hrůzu a nenávist,
jak mrtvola vybělená do dálných upřený míst,
ať byly žně horké, kdy smyslně žhnula těla děv,
ať nastaly noci, kdy tančily víly svůj kolový zpěv...
Tak naplněn pýchou mocných už nevolal člověka.
A nikdo též nepřicházel ni z blízka ni z daleka,
jen stařecká hořkost mu vpálila v útroby svůj jed
a slunce se stalo mu peklem, když zprahlý v ně zřel a slep...