Už tedy konec dne. A teď si připomíná
ku bdění napínaje víčka mdlobou líná,
jak doma sedli asi za stůl právě nyní,
již mléko na chléb vylili. Tam lidé jiní
a cizí u nich jedí, najedí se sytě,
on pak tu opuštěn ač domácí jsa dítě,
hlad trpí, hlad má, hlad! A chlapec hladem úpí.
I myslí, jak teď lidé vyjdou před chalupy,
jak doma sedí na prahu a po záhrobni,
nad kterou cvrlikají černí ptáci drobní
na trámech pod střechou, a snad teď vešel vrátky
barácký Havelka na táčky, na pohádky,
teď o vráteň se opře, do tmy nejdřív koukne,
pes někde štěkne-li neb v lese sova houkne,
a poví potom, jaké zítra budou časy. –
Ach, jak by rád byl u nich, seděl v středu chasy,
jak rád by poslouchal a tulil se k své matce,
s níž modlíval se pod okny pak na zahrádce.
I roztoužil se velmi, roztesknil se v duši,
a ke všemu ho ještě ukrutný hlad kruší.
Jen domů, domů! zatoužil, ať už se stane
s ním cokoli. A jižjiž zraky uplakané
tyč hledají už po tmě. Našed – ležeť nechal
a napjav smysly, uši nastaviti spěchal,
neb slyšel tento hovor čím dál zřetelněji:
„Nepleť se do cesty, ať tebe nepoleji.“ –
„Už víte, maminko, že kravám Kučerovým
dnes někdo učaroval? Co vám ještě povím:
Pšeničků Joza dneska ztratil jalovici.
Kluk, viďte maminko! To se už musí říci.
On jenom hráť si, hráť. A že dostane bití?“ –
„Ba ovšem bude bit.“ – „A moc?“ – „Nu málo nepocítí.“ –
„A já bych utekla!“ – „I to jen mohla bysi!
Až bych tě dostala, víš, v koutě provaz visí!
Za každou ránu dvě pak dostala bys jistě;
ty ztratiť krávu, o krk přijdeš na tom místě.“ –
Tu oba hlasy stichly. Joza zdrcen klesá,
zrak tmy se boje hledí smutně na nebesa,
a ruce drží pevně za kraj beranici.
Zachvěl se po těle, neb zavanul mu v líci
proud vzduchu lesního tam od skalního lomu,
načichlý vlhkou vůní jehličnatých stromů.