A Edvard vstříce k Evelině
Spočívající v jeho klíně
Se klonil v slasti nevýslovné.
A řeči jemné, zpěvorovné
Svůj zapůjčoval zpitý sluch,
A skoro hanil větru ruch,
Že šustem svým tak lichotným
Čaruje vlnkám dřímotným,
Že hlučněj vodíc své šumání
Sladkému brání rozmlouvání.
Když jeho pevné rámě šiji
Bělostnou, formy labutí,
Objímá v lehkém opnutí,
Že srdce obou k sobě bijí:
Tu divá rána bleskem žhavím
Vším rozlítne se krajem mhavým,
Nad nímž se Luna unylá
Pochodeň lásky zjevila.
A zradkyni tu milou ani
Ti milencové neviděli,
Ba, v milostném tom šepotání
Těch lásky věstí, neslyšeli
Na břehu stráží volání,
Jež k nim teď větřík dohání.
A v okamžiku celý břeh
Obživnul spěchem hemživým;
Všudy se jeví trhlý běh;
A rána v ránu ohnivým
Se bleskem v hluku spojuje
A s ozvěnami bojuje,
Jež z protějších se hrnou skal,
Jak by zlý vichr dolem lkal.
Edvard se vzchopí... plavcům zývá,
By sílu sživli, jež umdlívá;
Sám pak svým mocným ramenem
Juž veslem lunolesklým hýbá,
Že loď se v běhu zvýšeném
Na vlnách modrých rozkolíbá.
A Evelina u popředí
Stojíc k palácu v dálku hledí,
Anť její lehké bílé šaty
Jak mhavý vánek poletují,
Když s jitra májového snují
Se v temnou noc juž světla chvaty.
„Tvůj otec útěk znamená,
Milenko moje dražená!
On hotuje se, krutou zbrojí
Mně odníť tebe v zlobě svojí...
Neboj se! spíš mne schvátí smrti hněv,
Než bych teď prolil jeho krev.
Dceř kdyby’s toho nebyla,
Jehožto zášť nás zhubila:
Nic nesmířilo by mé vzteky;
Ni oceán by předaleký
Jej mojí pomstě neunesl,
Až jeho sláva též by svadla,
A toho hrdý znak v prach klesl,
Jímž naše stkvělá sláva padla...
Než ty’s ten strážný angel jeho,
Jenž tlumíš ves hněv srdce mého,
By tebou dalo odpuštění
Za otce všecko pohanění!...“
Ten mládenec plný zášti znoje
Nedořek’ ještě kletby svoje:
Tu padne rána... tklivý vzkřik...
A bílý šat se v vlny sklonil.
Pak zalkal vod předivý vzlik,
Jak by zvon truchle hrana zvonil!...