Cit divný, závratný mne zachvátil,
a bylo mi, jak rychle padal bych
kams v propast hlubokou, ba bezednou...
Snad nevědomky ruku vztáhl jsem,
snad chtěl jsem se jen kdesi zachytit,
bych zarazil se v letu příšerném,
však pevně stiskl kaplan ruku mou,
a pocítil jsem, že mi rozuměl.
Pak děl jsem krátce: „Dobře, že jsem šel
vzdor zlému lijáku vám naproti,
víc potkal jsem, než byl bych pomyslil...
Již v městě jsme, já půjdu za vozem,
jste knězem vy, a já jsem truchlícím!“