Ach, bylo smutno v Záleského dvoře,
jenž ode dávna Růžovcem je zván!
Vždy vesel býval dříve jeho pán,
teď v smutném zraku jevil stopy hoře,
a když se usmál, jak by slzy dusil.
Ba mnoho – mnoho statkář hoře zkusil,
když bez cíle dni celé bloudil polem
a dívenky své volal jméno sladké;
ba často velkým překonán jsa bolem
v pláč vypukne, jenž na chvíle jen krátké
žal umírní... Než někdy přece mizí
mu s tváří bol a zář mu svitne blaha:
to pokaždé, když z dálné země cizí
list dostane, jejž psala ruka drahá.
Což pokaždé zrak radostí mu blyskne,
jak vřele drahý lístek na rty tiskne,
jak vpíjí zrakem všecka drahá slova,
jak znova líbá a zas čte je znova! –