De hogyha nem hallá királya,
Más hallá panaszát,
Hallá körül ég, föld szerelme
S hős lelke szándokát.
A fecske, mely ívet hasítva
Szállonga fel s alá,
S közel szárnyával a magas vár
Ablakját horzsolá;
Az esti szellő, mely a kertből
Suttogva lenge fel,
S égő arczát csókkal hüsítni
Enyelge fürtivel;
Az áldozó nap végsugára,
Mely rózsapirosan
Tört meg szemében, s szép szemének
Remény-fájdalmiban:
Mind hallgaták, mind értették őt,
Hisz egyik sem király...
S a kék egeknek nyájas íve
Nem márványfalbul áll!...
S mint szerelemnek hű postái
Szárnyakra keltenek,
A hölgy szerelmét szándokával
Hősének vinni meg:
Hogy a sötét börtönt a hírrel
Mint elmondandanák,
Tündökletes fénycsarnoknál is
Szebbé varázslanák.