Vím: svitne slunce, v kalné slze
květ ledový se roztaví
a rozplyne se v matné mlze
ten všechen přelud blýskavý.
Vím: světa šíří nikde není,
co v dálky modrý taj si tkám,
však stačí víček přimhouření
a všude hned ty krásy mám,
hned kraj tu jako odlesk ráje,
všech divných vnad, jichž nemá zem,
a podoba jak Peri báje
tím kmitne vzdušným obrazem –
Ó, jsi tu zas, jež změnou sterou
vždy zavítáš v mých zdání říš?
Rci, také-lis jen dumy dcerou
a v mém-li pouze nitru dlíš?
Tvář, jež mi z dětství duchem chvěla,
zda neuhlídám zrakem těla,
zda nikdy v lokty nepřivinu
ni aspoň obrys tvého stínu!