Ubíhej Tasso! prchni smrtelníku!
Nerozpačně k spěchům paty operuť,
K vratu z Elizejských lánů srdce nuť,
Putuj světa šířím, ba až k stěžejníku!
Mníš, že édenskému pásmu soků schází,
Že tam žehry záblud nikdy neberou,
Zrádci k blahoslávě že se nederou,
Krok jejich že příkré odstrašení hrází?
Dřív než Tasso rozum s vůlí smíří,
Mílče čilejší mu lukem k srdci míří.
Dejte plesu nové změny!
Káže kníže, marná snaha
Baviti se, není blaha
Bez zpěvu a harf ozvěny! –
I dal slečně jedné harfu v náručí,
Ta se vlídně slovem poručí,
Knížeti se pokloní,
Načež nástroj zazvoní.
Prsty hbitě pobluzují,
Sladké zvuky vyluzují.
Ale sladší než uměním ruky
Z hrdla vyloudí se zvuky.
Počne zpívat, a v těch slovích
Otvor září rájů nových.
Ah, ten zpěv! jak plyne světem!
Mrtvého by vzkřísil znětem,
Kdyby mrtvý ho zaslechnul!
Zoufalci by radost vdechnul,
A kdo naděje své pozbyl,
Komu osud štěstí rozbil,
Komu srdce rozháráno,
Komu myšlénky nedáno, –
Vyléčen by procitnul
A blažen se vyskytnul!