„Dívenko má, Pavlo moje,
nesnesu těch muk já déle;
musím míť tě, nebo umru:
tak dí srdce rozechvělé.
Chtěl jsem utéci dnes v město,
abych zapomenul chvíli,
ale kroky neposlechly,
nechtíce mne vésti k cíli.
Přišel k doubravě jsem stinné,
jíž tvůj otec býval pánem;
vedle na poli jsem uleh,
kde jetýlek v květu ranném.
Chládek tam byl taký milý,
neboť den byl ještě žhavý,
a já z milého mně stínu
díval jsem se do doubravy.
Za mnou zabzučela včelka,
přilákána medným květem;
poohlédl jsem se po ní –
odletěla rychlým letem.
A tu moje oko padlo
na jetýlek čtvera listů,
který ještě nerozpučev
ukrýval se v hustém místu;
utrhl a schoval jsem jej,
neb je lásce znakem štěstí –
pohleď naň a pověz děvče,
jetýlek zda pravdu věstí,
zdali věrnou dal mně radu,
za šera bych zašel k tobě,
zaťukal ti na okénko –
pusť Pavlinko, pusť mne k sobě.
Mám tě rád, jak život v hrudi,
nech mne do komůrky svojí;
dívko, dívko, ani nevíš,
jak ta láska ve mně brojí.
Odpověz přec na má slova –
nechceš býti ženou mojí?
Zřenicí mně budeš v oku,
kněz nám ruce k srdci spojí.
Nestrachuj se otce mého,
dobrá máti k všemu svolí –
pusť mne, pusť mne do komůrky,
láska mučí, láska bolí.“