A Tonko rybku s ruky smetá...
Ji botou rád by rozdrtil –
však po vůli je nějak veta
a povstat, k tomu není sil...
Krev hučí, rozum sotva šeptá,
chce hrdlo výt, však jazyk bleptá
a míň než děckem teď je muž...
– Hoj, Konavljane, konec už!
Kdo s člověkem tak smí si hráti?
Jen viz ho! Ruce vztáh’, by řval –
proč zbyl tu, proč má trpět dál? –
Jak teď se vůbec domů vrátí?
Jej vraždí bolest veliká...
A chlap jak jehně naříká..!