Po takém ohlášení
vhloubil se v přednášení.
Líčil bohatou Rájdělohu,
vyměřoval Silosilnice
a moc Nerostěno-Nerostěn,
maloval Květeno-Květnice,
živil životy Živočišen.
Mluvil po modě
jen o Matce Přírodě –
nic o Otci – o Bohu;
to by Krtkům znělo hloupě.
„S celkovůlí jednotlivin
mezi čeleděmi čeledin
zrodila Příroda lidopoupě,
a na protivu mužovoženinu
rozprotivila lidočivoninu.
Dřímal ještě lidstva zárodek,
až ó šťastný výsledek! –
v něm se probudilo
a z něho vyskočilo
prvotné
lidu dvé.“
Hrozitán vyprávěl dále
něco o Kašmíru, o rájostrovu
a přimíchal z čista jasna,
by byla báje krásna,
známou bájku o Jovu;
shodil s nebe vodnokrále,
a honosiv se prorokoval:
„Prakrt někdy na zádech
odnese Země-Máti,
sedna na mluno a hrom
po duhách bude tancovati.“
(To vše stane se jístě,
až bydlíce
na malém listě
jednodenní mšice
na zádech odnesou strom.)
Posléz panu
Hrozitánu
nestačil již dech,
skončil dlouhou řeč.
A hle, co se událo?
V besedě všecko spalo.
Rozmrzelý pán
Prakrt Hrozitán
odvalil se préč.