Když tak stáli v samém lese na kraji,
náhle cestou přiletěli lokaji:
chocholouši, dudci, sojky – samý frak,
hned se ptali, kde je zámek, co a jak.
„Jeho Milost kníže orel je tu hned,
prosí, by moh’ bez všech řečí dále jet;
nechť pan hrabě přijme tuto proměnu,
neboť paní kněžna má dnes migrénu.“
Z toho vznikl repot velký v zástupě:
„To jsme také mohli zůstat v chalupě!“
Luňák však se rozčepířil: „Krahujec,
kdo tu ještě slovo řekne, tři dni klec!“ –
„Hlehle!“ mrknul starý houser. „Jaký rek!
A chlap sám by zasluhoval hambálek!“
„Vidíte to,“ volal káčer, „už to tak!
Jak jsem říkal, chtějí nám jen vytřít zrak!“
„Což jsme stvůry jako lidé – otroci?“
„Hej, kdež jste vy, holoubci, vy proroci?“
Přec však, jen se prášek zvedl, výskali,
a vrabčáci okázale vřískali,
tlačili se, šťouchali se k cestě blíž,
na stromy kol vylézali výš a výš,
ač to přísně pan polesný zakázal,
a hned všechny dolů sehnat rozkázal:
neboť zrovna v poli zahlíd’, malý kus,
kterak k lesu zahýbal už velký vůz.