Zdaž lilie to na přímoří zkvetly?
vln kadeřím zda vinou věnec bílý?
Ne, – v písku tam, jenž zlatými hrá světly,
to děvic kruh, toť Obodské jsou víly;
tam usedly a v dálku třpytnou hledí,
zda vzpluje z vln tam posestrica volná, –
cos mihlo tam, – i žádná slůvka nedí,
jen v bledou tvář se line slza bolná,
a víla nejmladší si vzdychla touhou,
zříc vílinu tam v moři stopu dlouhou,
toť zlatý vlas, jejž za ní vlny nesou,
vlas perlami a světluškami spjatý!
S řas mladé víly hor se slzy třesou
a kanou v zlato vln co deštík zlatý, –
hle, nebesa co zrcadlo té krásy
též pláčí zlatý déšť, jenž v moře spadá;
v tom zavál vzdech, – to děvic ňadra mladá
se touhou zachvěla! Hle, moře hrá si
tak svobodné, – a jim zas v hrobku jíti!
Tu soucitně jim k nohám ulehá si
vln tichý rej, a vodní řasy v síti
jim k potěše tu drobné rybky loví,
proud vynáší tu šperk jim koralový
a lastury jim hází v bílé dlaně;
tvář měsíce, jež na vlnách se svítí,
jak oko mořské usmívá se na ně.