„Za svlačce nechci dřevce lámat,“ vece
z besídky jasmín. „Avšak míním přece,
že vkusnější jest jeho kalich prostý,
než tvoje, tulipáne, říza drahá,
ty barvy plamenné a vzácné skvosty.
K té pestré nádheře vkus hluchý sahá,
chuť zvrácená; jen zrak se chladně pase
bez vyšších vznětů na tom pyšném jase.
Ty’s mrtvá loutka pozlátkových třpytů:
vždyť duše květná – vůně – tobě chybí,
ten pravý květin vděk, ten opar libý,
jenž srdce potápí v tůň sladkých citů.“