Jdu zahradou tvou přetěžkou, jdu králem, který zná
své říše všecky poklady a zdroje, kouty, krásy, –
a přece náhle ustrnu, ten, jenž se nevyzná
v zamaskované končině, kde ztichly všecky hlasy.
Zas osamělým v sobě jsem, je zdáním vše, co držím;
jdeš mimo žal můj cizinkou, kams k dalekým jdeš stržím.