Spíš nebo bdíš? – Jestliže sen tě kolíbá,
ó budiž nejkrásnější, zdoben růžemi!
Ať anděl lásky skráň ti zulíbá,
jenž poletuje stráží nad zemí!
A pakli bdíš, ó spoj myšlenek vlny
s vlnami mých, ať v políbení skanou
co slzy blaha v půdu milovanou.
Měsíce pohled padá slastiplný
na věnec lesův, v dálce rozkvetlý;
tam za ty lesy, vzhůru ku severu
mé touhy vše jak ptáci ulétly,
když mlha klesá v doly v pološeru;
tam za ty hory, s nebem splývající,
zanáší vánek každé moje chvění,
protkané nití z krve mojich ran,
jež osudu jsem složil v obětnici,
jak po bouři loď v moři, ztroskotán!
Čarovné na ucho doráží znění,
jak z aeolovy harfy mocné tóny,
jak svatvečerem rozhoupané zvony.
Sem blíž, vy zvuky, ať se zavěsí
má duše na vás jak na vyvolenou,
by proměnil se žal můj na plesy,
a na věky ať prsa zapomenou,
jaký byl hrot, jenž proklál jejich hloubi
a v kousky rozbil palác nadějí.
Hle, trosky ty teď duha míru vroubí,
mé duši blaze, blaze, blaze jí!
Tys duha má, ať spíš či bdíš –
ty zjevila se’s v záři nad mohylou,
v níž pochoval jsem každou tužbu milou;
hle, mrtvý palác vstává s nebes výš,
mohutné věže k modru nebe ční,
lesknou se báně, vzduchem stříbro zvoní
a zevšad ryk hlaholí sváteční,
s balkónů bohatých se drahá hlava kloní,
to hlava tvá – ať spíš či bdíš –
mé z mrtvých vstání z dálky nevidíš?...