Máj mého jiskřil se mládí. Kraj barev a květů byl pln,
ze zahrad stoupala vůně tisícem opojných vln,
já blažen byl, jako prvně když z hnízda vyletí pták,
svět celý hltal jsem smysly, z nich nejhladovější byl zrak.
Já tichou miloval ženu. Hled tichý měla i smích,
kdo v hněvu kolem ní kráčel, se zastavil, zjihl a ztich.
Tu strh jsem, jí ublížil krutě, dnes ani nevím již zač.
Jen ruce sepiala tiše; pak v ryvný propukla pláč.
I zaslechl jsem hlas duše: „To opusť, všechno je lež!“
Ó, duše, krutá ty duše, zda cestu znáš tu, kterou jdeš?