Stalo se to loni v Inšpruku městě.
Král Římský přijel tam ze Solnohrad, a Bedřich,
vévoda Tyrolský, uvítal slavně a pyšně
hosta tak vznešeného hostinou s tancem
– znal on královu chuť a záliby jeho.
Všechno panstvo pozval i měšťanstvo přední
s paními, dcerami. Zvlášť z nich nápadna byla
krasavice, jednoho měšťana dcera.
Kdosi z mužů vylákal si ji tam stranou
do samoty a uloupil panenství její.
Ona se bránila, rvala, a jak se jen octla
svobodna, rozkřikla, co se jí v paláci stalo.
Poplach, zděšení, úžas představíš sobě,
otázky ustrnulé, mstychtivý odpor.
Kdo že, kdo že mohl jen býti tak drzý?
V paláci vévodském! Při také vznešené schůzi!
V paláci na počest samého Římského krále!
Kdo že, kdo že on, kdo je? ptali se dívky.
Neviděla však do tváře hanobci svému
– tak praví historie, nejasně trochu;
zahlídla prý jenom, že dlouhou měl bradu.
Byli však – tu má ta komedie dva uzly –
byli tam dva jen rytíři se dlouhou bradou:
host všech hostů, vznešený král Římský Sigmund,
jeho pak hostitel, vévoda Tyrolský Bedřich –
(v milostných dobrodružstvích druh druha větší).
Ku podivu, a jest to záznamu hodno,
v podezření u všech rázem byl první.
Uherští magnáti nevolí bez sebe byli.
Hostitelka div neomdlévala hanbou
– nedávno teprv slavila s Bedřichem svatbu.
Všichni na Sigmunda s odporem láli.
Ale Sigmund na svou přísahal čest jim,
majestátem svým se dušoval celým,
že ne on dívku v paláci panenství zbavil;
kdo že je ten, kdo hanu tu na něho kydl;
že by se pomstil mu. Předvolali tu dívku,
kdo z těch dvou dlouhobradých je to, ať poví.
Odvětila, že opravdu dlouhou měl bradu,
ale že hlas jeho jiný byl, nežli hlas králův.
Na vévodě tedy zůstala skvrna.
Dívku král odměnil čtyřmi sty uherských zlatých.
Historie však zapomněla nám říci,
dal-li královský host čtyři sta této dívce,
nežli si připomněla, že po hlase nebyl
Římský to král – on tak zbytečně nebývá štědrý –,
ani, což divno, proč král sám tolik se bránil,
ani, proč všichni měli hned na mysli krále.
A to podezření v Inšpruku zbylo,
zrovna jak v paláci panenství inšprucké dívky.
My však ten třetí jsme, co mne si vesele ruce.
Vévoda totiž zanevřel na krále na smrt,
do služeb Jeho Svatosti vstoupil i s vojskem,
aby nám ochráncem byl na cestách na sněm,
aby nás v Konstancii samé pak chránil.