Děl opat k mnichům: „Opět v rodné břehy
Pán vichrem moci člun můj řídil vratký,
zas hvězdy známé kroužit zírám šerem
jak peruť strážnou naším nad klášterem,
zas rodnou půdu líbám, řízu matky,
a lesů šelest řeči Cyrilovy,
jež v chrámě tomto vane na oltáři,
svou duší hltám, noc jak hvězdnou záři,
květ rosu vlahou, země lidské rovy.
Dík Bohu za to, že dnes, milí bratří,
vám v oko lásky moje oko patří,
že ještě jednou žehnati vám mohu
co opat váš a v chrámě tomto k Bohu
za vašich písní vznášeti se blíže,
jak list se vichrem vzhůru nese k nebi;
neb vězte, bratří, na krátkou jen chvíli
nás tento klášter solí hostí, chleby,
a řádu poutem povinností víže.
Snad, co dím toto, k našemu již prahu
zvěst mrakem cválá, Břetislav že kníže
nám odsud na vždy ustoupiti káže,
že hůl vyhnanců do rukou nám vnutí, –
co bludné hvězdy bludnou počnem dráhu.
Však plachý zrak váš zdiveně se táže,
kde zvěděl jsi, co klášteru, nám hrozí?
ční dosud bašta, Prokopova stráže,
proč návrat svůj tou potřísňuješ rmutí?
Já na to dím: Zda snů blesknými vozy
duch proroků dny neosvítil příští? –
sen taký věštný v mysli mé se blýští.