Však biskup jal jej za ruku a ved’
ho ke dveřím, do kaple ukázal:
tam jako socha, mrtva, seděla
bez hnutí královna, a hořely
jak bludná světla oči tajemně
jí pod čelem, jak mramor ubledlým,
a biskup děl: „Ty pojal’s za ženu
ne tvora lidského, než příšeru!
V tom těle není duše nesmrtná!
To feja jest, ó králi neblahý!
Zlé od počátku měl jsem tušení,
však jistoty jsem nabyl teprv teď.
Když vstávajíc ti ruku podala,
tu za tvůj plášť se rukáv zavěsil
jí stříbrotkaný, úběl ramena
se objevil a zrak můj spatřil tu,
co hrůzou plní mě... neb v bělosti
té pleti vězí krůpěj průhledná
jak ranní rosa v zvonu lilie –
toť příznak fejy! Nikdy neuschne
ta rosná krůpěj, vždyť jest vrozena!
Tu nikdy nesetřeš, jest kouzelná!
Já domluvil. Jest jednat na tobě.“