„Ó nech mne, mám též upomínky svoje,
proč chceš mi bránit, by v nich svit můj žil?
Nechť prázdný svět a hluchý, bez úkoje,
byl krásný jednou, dokud znal svůj cíl!
Já honila svou září Najad sbory,
jich zrazovala faunům úkryty,
a naslouchala, jak zlekané hory
pod kentaurů se třásly kopyty!
Já Elfům hedvábné jsem sítě předla
a Pukům houpačky jsem strojila,
do hradu branky bludné pěvce vedla,
vždy zhasla v čas, a září hojila
všech milujících srdce raněná,
jich vzdechů stříbrná jsouc ozvěna.