Jak rostlina, jak kámen žiješ hluše,
a proto ďábel, bezvolnou tě vida,
své sítě spřádá a z nich povyhlídá
po obětech – v tvé oči, k lícím, retu,
k tvým ňadrům, bokům zatkne nitky v letu,
jen letmo, jako přibity však drží,
síť splete pak – a čeká v lůně, v strži,
jež prokletím nám je a pekel branou,
neřestí studnou, hnisající ranou –
ty nemáš duši, proto všecko to je.