Trpce Hanuš usmál se a vstal,
tiše k muži šel a ruku dal,
a jak vánek za jeseně list
vzdechnutí mu slovo se rtů sválo:
„Lidí dosť, však srdcí, srdcí málo
na cizácké zloby bouřný chvist,
který na český se národ žene,
aby vyvrátil jej u kořene!
Žel, že v českém národě, tom milém,
není aspoň padesátý muž,
s nímž by srdce vzrostlo navždy úž,
jako s Eliášem nebo Smilem,
žel!“ a Hanuš na oba dva patří:
„Podejte mi ruku, věrní bratří,
mnoho doufal jsem, leč sklamán záhy
hory vidím na počátku dráhy;
sotva první rosa vláhy sprchá,
za žatvou, ne setbou lid můj prchá.