K zemi snesla se svými se taji
tichá noc, s ní luny vzešel jas,
ke svému když domku Křemen zas
po trati šel volně od nádraží.
Vědomí, že v rodném zas je kraji,
srdce jeho nevýslovně blaží.
Ach, co jen už nachodil se tudy!
V mrazu vražedném i v děsném žáru,
ves kdy život zmírá v suchopáru,
tmavou nocí blesk-li šlehá rudý,
stoleté když duby vichr kácí, –
on vždy tudy musí za svou prací.
Co tu proň je vůkol vzpomínek!
O života útrapách i kráse
mluví k němu každý kamínek,
bezcílnou jenž hmotou jiným zdá se.
V tomto záhybu – rok tomu nyní –
muže zachránil, jenž zrazen ženou
– jeho Marty dávnou přítelkyní –
pod vlakem smrt hledal vytouženou.
Jak se zachvěl při vzpomínce na to!
Ejhle, zdali sám též dnešní den
zbabělcům těm nebyl podoben,
kteří po osudu prvé ráně
zoufale hned odvrhují zbraně
a svůj život zahazují v bláto?!