Z Dürerovy kresby vracíš se mi ve sny.
Dvakrát cítím, jak jest celý život těsný.
Ale třikrát cítím, jak by moh být krásný,
kdyby nestínil jej tvůj háv tmavořásný.
Moh by hudba býti, ba i báseň celá,
kdybys omrzelá v něm ty neseděla.
Byla’s druhdy vábná třeba i v svém bolu,
oba patrně jsme sestárli již spolu.
Ach, tvé svadlé prsy! Víc z nich nelze píti,
ret můj čím blíž k hrobu, tím víc křičí: žíti!