A v jizbě ticho, vichr v okna ťuká,
jak zbloudilého poutníka mdlá ruka. –
Tu s lože náhle čarovnou jak změnou
vstal slepý mistr s hlavou vytyčenou:
„Jediná duše bídou se mnou spjatá,
hej učni můj, dej mramor sem a dláta!
Ač ztemněn zrak a mrtvá zřítelnice
již navždy černou chmurou zastřena,
nad oko těla mysl zírá více
ve vyšší touhy letu nadšená.
Zas duch jak orel poraněný střelou
se vzepjal mocně k poslednímu letu
a setřás’ havěť bolů zatemnělou,
rozevřel opět korunu svých květů.
Zas ruka tvůrčí máchat bude dlátem,
jak kdysi v čase láskou přebohatém,
zas citů zdroj jak víno v zlaté číši
se perlit bude k nekonečné výši.
Nuž lítej, dláto, těš se dílem stkvělým,
já synovu tvář v kámen mrtvý vtělím,
ty známé rysy, jež jak hvězdy planou,
utkvělé dávno v duchu tvořivém,
ať z nebes nitra do mramoru skanou,
mé ruky vzmachem, hbitým kladivem;
ať v oko řasné, v ovál obličeje
lahodný úsměv, jarý půvab spěje,
ať z díla posledního sezná svět
mou lásku, lítost, trýzeň mnohých let,
století obdiv náhradou buď skrovnou
za otcův hřích, za bídu nevýslovnou,
v niž uvrhl jsem dítě ztracené:
ať na mne v smíru hledí s kamene!“