„Ó valných světů bezdné prostory!
Ó zlatých hvězd i sluncí legie,
ty nekonečné moře aetherné,
vy mlhoviny světů neznámých,
proč smrtelný a těkající zrak
k vám obrátiv se v dobách zármutku
vždy u vás najde mír a nadšení,
vždy víru v lidstvo, k práci odvahu!
Čím v naše žití jest váš vlídný svit?
Bál bych se vás – já nevím, čím jste nám:
zda jiných tvorů lepších, šťastnějších
jste otčinou, zda na vás trůn ráj,
ten sladký eden zbožných pověstí,
kam holubičkou víra člověka
se povznáší na křídlech modlitby,
či zbytky jste jen světů minulých,
jež ohromná kdys síla před věky
v neladu svorném rozsypala v tmu?
Bál bych se vás – a přec vás miluji,
vy družky našich snů, jež bez změny
nám záříte v ruch boje nejistý
jak z lidstva dětství, z ráje odkazy!
Ó duchu velebný, jenž sílu vlils
v mé tělo bídné, mdlobou zchvácené,
jenž zostřil můj zrak bděním zkalený,
by vnímati moh boje prasvěta,
rci, jak je pojmout v lepé nádheře!?
Ty zamyšlen se díváš do dálky,
či zvyknul snad jsi tomu divadlu,
že lhostejným ti jeho záření?
Hleď, čím víc oko vniká v kruhy jich,
tím rozezná jich více nad sebou:
ty blíž se zdají snášet pomalu,
ty jako jiskry hrají nad nimi,
ty táhnou v dlouhých, valných zástupech
jak zlaté ptactvo, ty jak světla zas,
když oltář skví se v lesku svátečním,
ty nachem rdí se, ty zas do modra
jak safír planou tichým záchvitem,
ty perlami se stále míhají
a mléčná dráha táhne středem jich
jak ku edenu cesta stříbrná.
Ó valné moře, kde tvé břehy jsou?
kde větry, jež tvé vlny zmítají,
čím země jest v tvém valném proudění?“