Na oblace růžovaném plyne
Anděl, šat co sníh a tvář co slunce
Stkví se, jako slavík prozpěvuje:
Proč se, mládenečku, soužíš, sobě
Naříkaje, jakbys Hospodina
Láskou pourazyl ctnostnou? Netrň!
Bůh vlil do srdce cyt nehynoucý
Zplameněné lásky, abys dívku,
Výtvor krásy, moudrosti a ctnosti
Hvězdu z kalin bludu uvedl k chrámu,
Zblažujícý víry, aby obmyv
Škvrny zemské láskou, nebeskými
Okrasami vyperloval duši
Blahorodnou. Praviv na mládence
Kynul; mládenec s ním vkročil v ráj, a
Zočil div. Sad rozkládaje krásy
Rozmanité dychal vůněmi, a
Rozkošemi spíjel nebeskými
Okouzlené duchy. Po kvetoucý
Stráni vybírali andělové
Květiny, a uvíjeli věnce.
Na zelené hoře Důbravinka
Leskla se co hvězda. Pohlížeje
Šimon na ni nemohl s zrostajícý
Krásy odvrátiti očí, nemohl
Na andělské spanilosti smyslů
Vyjevených nasytiti. V tom hlas
Jako zpěvu rozkošného zaslechl
Z porostlého květinami chrámu:
Šťastný mládenče! tys pannu krásnou
Znebesyv, se slávou povyjasnil
Věčnou. Přijmi, horliteli Boží!
Přijmi věnec za odplatu lásky
Tvé a víry neklesavé. Šimon
Plésal, chtěje vyvolenou pannu
Přivinouti k srdcy, strhl se ze sna,
Patřil vůkol, nikdež Důbravinky,
Nikdež přátel Božích nespatřuje;
V zámyslu se tvrdil svém, že anděl
Páně růžový sen rozvinuv, ho
Napomínal, aby milostenku
Za manželku pojav, pravdivému
Bohu zýskal ctitelkyni pevnou.
Zkřídliv nohy, představil se panně.
Krásná panno! Bůh mi káže, já tě
Za manželku volím. Důbravinka
S podivením na mládence hledíc
Praví: Sen tě mámí. Ne sen, Bůh mne
Vede, Bůh mi káže, bych tě, duše
Bludná spasyv do věčného uvedl
Ráje. Což ti Bůh tvůj nevyjevil,
Ptá se s usmíváním Důbravinka,
Jaké nám se příčí rozvaliny?
Ty jsy ctitel Krystův, já se Bohů
Držím starožitných; v manželství jest
Přátelství a lásky zapotřebí.
Kde těch nepřebývá, veta po tě,
Štěstí, veta spokojenosti sladká!
Tybys Křesťan horlil, nenávistby
Zrostla v srdcy nedověrném.
Chtěje k nebi uváděti duši
Bludnou nezvítězylby jsy vřelec
Nad tvrdostí víry vkořeněné
Vychováním starostlivým otce
Rozšafného. Takby záští, rozbroj
Opanoval srdce zvětřené, a
Do propasti bíd vrhl příčná srdce;
Protož ustup, nevěř snům, tvou ženou
Nemohu se státi. Řekla, prchla.