Pomodlil se v kostele a vyšel,
zas kdy zvonek a zpěv v lese slyšel.
„Od Zvičína!“ slyší, „od Zvičína!“
hlavou kroutí, ruce pevně spíná,
srdce čím dál rychleji mu buší.
Nával šílenství jal jeho duši,
poutník poslední když přesel kolem.
Neslyšel a neviděl; šel v lesy,
klutal slova probuzená bolem
v houští listnatém se tratil kdesi,
oči se mu slzou zalévaly,
byl by plakal sklamán nastokráte.
A to Bůh snad ved’ ho cestou pravou,
neboť před ním pojednou tu vstaly
tiché kopečky dva kulovaté,
celou krajinu zřel usmívavou,
jak teď na ní slunečko se lesklo.
Ba jak světlo upřelo se ve sklo,
viděl domek, okno se v něm třpytí.
Ó teď musil se již navrátiti.