Ta slova Léos slyšel kmetitý
a trpce vbodla se mu do duše,
jak na prašné by cestě silnicí
se štírem setkal se, jenž nešlápnut
se chodci v patu obnaženou vbod.
I obrátil se k mluvčímu a děl
a lítost zněla v hlase staříka:
„Nu, každý živ jest, jak můž, příteli,
jen bohů milostí a osudu...
Však jestli nic že posud pro obec
a pro svou vlast jsem neučinil, kmet,
mně nevyčítej – nepřišel můj čas,
až posud nepřišel, ač šedesát
jar přelétlo přes vrásčitou mi skráň.
Vše vyčkat – milost bohů nejvyšší
já vyčkávám – jen ty hleď jako já!“
Šum pochvalný se ozval v starce řeč
a posměváček ztichl nevčasný
se ztrativ mezi jiných řadami
a jinam přešel hovor. Minul čas.
Zlá, velká tíseň padla na obec.
Jak v nitru země všecky prameny
by vody pitné zašly najednou,
schnul mimo nadání klas na poli,
plod na stromě se scvrknul v rozvoji
a vichrem střesený žlout na mezích,
ve stájích chcípal brav a dobytek,
i slunce samo, věčný světla zdroj
se potácelo v cloně šerých mlh,
jak oslepený Kyklop raněný.
Na ňadrech žen všech mřeli kojenci
a mužům chábl vzpjatých páží sval
a všecko chřadlo, z dlaní padal disk
a silák největší jej nepozved.
Tak velká byla bída povšechná
a myslí stísněnost, že poselstvo
vysláno bylo do Delf slavnostní
s hojnými dary v skvělém průvodu,
by s prosbou úpěnlivou o pomoc
neb radu Nesmrtelných ptalo se.