Zběsilý vichr burácel kolkolem,
kácel stany a roztrhal králův stan.
Neslyšel já jsem hrůzy takové,
ani na moři za bouře nejkrutší,
jako dnes praskaly krovy a trámoví
ve věži svaté, Svantovítově.
Prapor posvátný šlehal po věži,
svíral hrudi nám dusnou předtuchou.
Ale důvěru vlíval nám velekněz.
V tom zvuky trub dánských zazněly třepetné.
Divokým přívalem ženou se Dánové,
na obou křídlech – Bůh zatrať! – Pomořští.
Metají kamení, šípy a oštěpy,
ohrada naše však vzdorně jim směje se.
Plno je pod ní Dánův útočných,
v krvi se válí se svými spojenci
od našich kamenů, šípův a oštěpů.
Trčela Arkona tvrz jako nadzemská.
V tom náhle Dánové k našemu údivu
couvají od náspu, hledíme zvědavi –
hle, oni ohně rozkřesávají
po celé řadě, a nežli se nadáme,
hořící věnce už lítají k ohradě,
věnce smolné, s frkotem hořící,
sem tam na náspu zachycují se,
zalétají až na střechy obydlí,
k božímu chrámu však nedoletují.
Pokřik a zděšení v naší ohradě.
Část nás se rozbíhá, rozlízá na střechy,
dusíc zrádné ty věnce a zhazujíc
na zem je, na skálu; sekerou jiní zas
trámy rozhořívající se roubají,
na zem je házejíce a na skálu;
ze zřídla jiní vodu čerpají,
ale to kapka je pro žízeň obrovskou,
a také krůpěj ta došla za chvíli.
S prázdnými vědry ženy se vracejí,
ve zmatku střeštěném snášejí džbány a
objemné hrnce, v nichž mléka jsou zásoby,
chrlí mléko to v syčící plameny.
Co my tak hasíme v ohradě, na střechách,
s ohrady jiní zas metají šípy a
oštěpy na šiky útočné, zuřivé.
Náhle tu vichr zadul zběsile,
zanesl na střechu věnce hořící,
na střechu samého chrámu božího.
Řev divý, skřeky zazněly šílené
z našich zástupů, dětí kvílení,
výkřiky žen, jež s dětmi střeštěně
pobíhaly a rukama lomily,
an tu Velekněz s tváří ubledlou,
s očima jasnýma, plnýma síly a
víry a odvahy, ujal se velení,
ženy a děti odvedl ke straně
pozadní, bezpečné, čnící do moře,
nám pak strhnouti střechu chrámovou
rozkázal rozhodně. Plamen už šlehal z ní.
Trvalo dlouho, než jsme ji strhali.
,Teď už je bezpečna věž ta posvátná,
čnící vysoko nad chrám vznešený.
Zdi pak chrámové živlům vzdorují,
chrání poklady Svantovítovy.‘
Tak jsme myslili oddychujíce.
Jinak však tomu chtěli bohové.
Širým prostranstvím, celou ohradou,
jeden jediný výkřik vydral se,
jak by z jednoho hrdla obřího.
Z věže to vysoké dole u chrámu
jako mrštná zmije se vyplazil
ohnivý jazyk a lačně lízal ji,
stále jsa delší a prudčí a žravější,
a za ním po stranách druzí se vyšvihli,
jak by v té věži hnízdo se skrývalo
ohnivých hadů, rostoucích na draky.
Náhle k nim zašlehla korouhev posvátná,
sotva jen zašlehla, zasvištělo to –
po celé délce plamen ji přeběhl
mžikem, jak myšlenka ohnivě perutná.
Okamžik stáli jsme němi a bez sebe,
v žilách tu všechněm krev nám zastydla.
Zrakové vytřeštění němými
pohledy ptali se:,Kterak to možno je?‘
,Veta už, veta je po nás!‘ mluvily
zsinalé tváře, bezkrevné, hrobové.
Hořící třísku tam, aniž jsme viděli,
zanesl patrně vichr zběsilý.
Potom co dálo se, starče, nezvídej!
Za malou chvíli v jediném plameni
věž stála svatá, jak pochodeň obrovská,
ohnivý sloup, jenž vlnivě plápolal.
Vichr bezuzdný živil jen plameny,
roznášel ohradou kusy hořící.“