Vždyť vše, co umím, mám jen, matko, z Tebe!
Od ptáků Tvých já učil jsem se pěti,
všech snů mých růže Tvé mi daly sněti,
a v podjeseni blankytné Tvé nebe
vždy blahem tak mi prsa naplnilo,
že za dnů šerých dlouhé zimy pak
jak v úle přec mi teple tamo bylo,
a divná něha jasnila mi zrak.
Vždyť jenom tím, že při tvoření malby,
kdy štětec váhal, – jemu bez řeči
vždy udávalo, jaké stíny vzal by
Tvé slunce zlaté, malíř největší,
– v mých barev tón se nedostalo šalby!