Pak zdálo se mi, že dlím v chrámě,
a z čisté duše děviny
dech líbezný že ovívá mě
svým kouzlem, plným neviny;
já z kvítí zřel tu všecky stěny
a hvězdné na nich záře pyl,
sem přes práh Vestě zasvěcený –
byl nikdo ještě nevkročil!
Zde svato bylo jako v ráji,
jen cudné zjevy dětských bájí
tu meškat shléd’ jsem domovem.
A božství citem dotýkaný –
já nadšen klekl v srdci panny
před oltář bílý jejích ctností,
kde holubice nevinnosti
se v jitru chvěla májovém!