Všude ticho, jenom v druhé straně
zahukali smutně noční ptáci;
Roman nezahlédnuv živé duše
bezpečně se nazpět k dívce vrací.
Ručnici svou hodiv přes rameno,
nadchází si, nejde cestou pravou,
s boku leze vzhůru na temeno
po strmině srázné houští tmavou.
Cilka hledí – děsného cos vidí:
za ním strašidlo se plíží divé,
polo vodník, polo zlý duch černý,
jenž pne vzhůru k němu ruce živé.
A prv než-li vykřiknula dívka,
sklouzl Roman, zavrávoral náhle –
padl – zbraně střelné vyšla rána,
po lesích se rozlehajíc táhle,
projela mu pléce, a on třeskem
do propasti s kamením se kácí. –
Noční příšera se zrakům dívky
v černou tmu a děsnou mlhu ztrácí.