Kárnice mladá, – nejmladší z nich asi,
se usmívala. Měla pěknou líc,
rty roztomilé, černé husté vlasy,
však pod očima stálé víc a víc
se počínala promodrávat kola,
a chorobně jí jaksi žloutla pleť. –
„Nu, život,“ řekla, „to je trpká škola,
a milá kmotra, pozdě vzdychat teď!
Pryč je už mládí! i svobodná léta!
již ulétla nám až na konec světa!
Rozluč se na vždy s marnou nadějí.
Nebude lépe! nedočkáš se jara,
užívej světa ještě raději!“ –
A jak se nahlas při tom rozesmála,
všech ostatních se nešťastnější zdála.
V tom právě vešel mladý hezký hoch,
Kárníkův chasník. Nežli mluvit moh’,
již paní jeho vstříc mu poskočila:
„Nu, odešel-li z domu hospodář?“
A její pohyb, oči, ret i tvář
ji prozradily. Hlavou pohodila
a zarděla se. Věru, hezká byla!
A najednou se kolem podívá
zavlhlým okem, – na omluvu řekla:
„Ach, za své hříchy já už za živa
si odsloužila polovičku pekla!“ –
A za chasníkem prchla ze dveří.
A stará Douška zakývla jen hlavou:
„Kdo u nich zná to, však jí uvěří!
je dozajista mučednicí pravou.
Což divu, že se v bídě něčím těší?“ –
Však druhé šeptem: „Ale hřeší! hřeší!“ –
„Eh, vždyť je mladá, hezká ještě přec,
nám starým – toť! – už patří růženec!“ –
Tak končila ta celá ženská rada:
„Proč naříkáš, vždyť ty jsi ještě mladá!“ –