Však přece – slyš – jaký to svist?
Zavanul vítr? Spad' suchý list?
Ulicí dlouhou vine se stín
utkaný ze tmy a z mlhovin,
krok jeho nezní, ret jeho němý,
vine se vzhůru, plíží se k zemi
a přece k předu obrysy plynou
ulicí temnou a nehostinnou.
Hle – stanul – stanul – přitisk' se ke zdi –
obrysem ruky po okně jezdí,
pak oknem hledí v přízemní byt –
co as tam může divného být?