Blaženka jde – kolem zdí se plíží.
Dolů z rámů černých na ni shlíží
řada pyšných pudrovaných dam,
komtesky se bílé smějí tam,
zlaté vlasy po skráních se točí,
jinde pod kloboučkem růžovým
stínem svítí koketní dvě oči.
Blaženka jde, plaše hledí k nim.
Bála se, že ony vzácné dámy
opustí své ztrouchnivělé rámy,
zastoupí jí cestu s úsměškem,
otážou se: „Ubohé ty dítě,
odkud a jak zbloudilo jsi sem?
mezi nás co maně přivádí tě?“
Oh, ten úsměv zlý a pohrdavý!
jak se pyšně nesou krásné hlavy!
Podle zdi se chtěla proplížit,
doběhla už dveří, stiskla kliku.
Zpátky skočila v témž okamžiku.
Před ní na prahu tam stín se kmit.
Jedna z nich to z rámu seskočila,
štíhlá, pružná, ve tvářičkách bílá,
v zelenavém šatě loveckém!
Prudce stáhla brvy v udivení
Po bok dámě ohař zuby cení.
Zachvěly se nohy pod děckem,
Blaženčina líčka zsinavěla,
dušička v ní úzkostí se chvěla.