Viděls, za smíchu a křiku
houf tu letí andělíků,
letí, letí k šeré Zemi.
Bělostnými perutěmi
zavívají zveseleni,
jak holoubci oslunění.
Vidíš živou dětskou chasu.
Každý nese na pouť světem:
jedni housle, čtyři basu,
těžkou basu rozbrumtanou,
na oblaku přivázanou;
tamhle jeden s klarinetem
motýlovým letí letem,
vlásky má jak aureolu;
ten hrát bude na violu
a tam ten zas čello nese,
chichotá se, až se třese;
vzadu vážně jako s králem
letí anděl se cimbálem.
Slyšíš, jak jim smích se dere,
obláčky když letí šeré;
chytají je ruce smělé.
Vzduch jak křišťál – letní rosa,
slyšíš, jak v něm řinčí kosa.
Ba tvé oko tuší, hledá,
kde ten skřivan neposeda
s třepetavým, rušným letem,
s jasným v hrdle perlometem.
Tak ta barva svítí, hřeje,
tak ten blankyt k tobě pěje.