Ta tvoje líc tak smutná, zrůžovělá,
ty mraky zármutku, jež s tvého plály čela
je halíce tak zlehýnka...
ty rysy tváře něhou svojí jemnou
mi mluvily tak řečí přetajemnou,
že duší chvěla blahá vzpomínka.
Čím déle hleděl jsem, tím více tvář tvá malá
mě na předmět mé lásky první vzpomínala.