Byl asi sedmý rok, poslední v roce den;
Hluboká na něj noc. – S půlnocí nový rok
Právě se počínal. V vůkolí pevný sen,
Jen blíže jezera slyšeti koně krok.
Mého to koně krok. – K městu jsem nocí jel;
A přišed k pahorku, na němž byl tichý stán
Dávno již obdržel přestrašný lesů pán,
Poprvé Viléma bledou jsem lebku zřel.
Půlnoční krajinou, kam oko jen dosáhlo,
Po dole, po horách, lesy, jezerem, polem,
Co příkrov daleký sněhu se bělmo táhlo,
Co příkrov rozstřený – nad lebkou i nad kolem.
V hlubokých mrákotách bledý se měsíc ploužil,
Časem zněl sovy pláč, ba větru smutné chvění,
A větrem na kole kostlivce rachocení,
Že strach i ňádra má i mého koně oužil.
A tam, kde města stín, v cvál poletěl jsem s koněm,
I po kostlivci jsem hned druhý den se tázal;
Starý mi hospodský ku pahorku ukázal,
A – již jsem dříve psal – smutnou dal zprávu o něm.