Mám děcko, žije kdes u milosrdných lidí,
kde otec, nevím už – znám, cítím bídu svou,
jsem odsouzena už, zrak budoucnost mou vidí
a není záchrany, hloub klesám bařinou,
tam bídně zahynu, jak za raního šera
tam hasne bludička, když ztratí tajnou moc.
A může chtíti víc ta bídná chansonièra – –
v tom zvonek volal ji. „Nuž s bohem, dobrou noc.“
A úsměv jeviště už zas plál v jejím zraku:
„Toť vyřiďte mu jen, by jedl hodně raků,
prý po nich tloustne se –“ pak šeptem doložila:
„že štěstí přeji mu, a za blažených chvil
by všeho zapomněl, čím jsem se provinila,
rcete, že víchem jsem – a pak, by odpustil...“