Snivé šero v mirzově harému,
světel přísvit hasnoucí jak luny
na těžké kol upadá čalúny
ode stropu k polštáři perskému.
Damaškem tu zlato, stříbro blýská,
po hedbáví květy hrají steré,
v tisíc perlí vodomet vypryská,
kadidel se vůně v mráčky bere.
Čárný půvab pozadřímnul všade,
mříží oken hvězdný blankyt kývá,
horký vánek ze sadů zavívá
k sladké touze ňádro znítiť mladé,
štěhot ptačí, žalný ston slavíka
pláče, zvoní, v šumu vod zaniká.
Líný klid; to uhlí žehá vonné,
v růžné záři s jiskrou jiskra tone.
Nad divanem modré kroužky skáčí,
nad divanem obláčky se stáčí.
Na poduškách skvostných rozložena
mladá na něm atmanova žena.
V tamerlamu ubrána ve zlatou,
v černém vlase šperk rozset perlový,
hvězdy nyjí v očí noc rozpjatou,
bledé líčko květ jak lotusový;
divné po něm bolnětklivé stíny
hlubokým jsou smutkem rozestříny.
U nohou jí šed’ se mirza sklání,
v oku spilém vášně rozhárání.
Zvoní v zlatý cimbál odaliska,
zahořelo černých dvacet očí,
tamburinu černé rámě stiská,
vlní prs se, deset hlav se točí;
po kobercích deptá nožka malá,
v bujném skoku lítá vlas havraní,
sladká píseň k tomu zaplesala,
lásky píseň, bolné touhy plání.
Smutna posud, divně zahleděna
na divanu atmanova žena.
Do nevole mráček čelo kreje
vyštván tísní duše rozechvěné,
pustá noc v ní bez hvězd, bez naděje
šerá křídla těžkým losem klene.
Těžký sen ta hořem ňádra plní,
zlata lesk ji, šperk víc neoslní,
ni zpěv srdce; rozervat je musí,
tichý pláč se v prsou hloubi dusí.
Kynul rukou mirza sivobradý,
bleskly oči, v uhel rozžhavěly,
ztichl zpěv a rozplesalé řady
v kout se krčí, tisknou, oněměly.
Sklonil se k ní, za ruku jal bílou,
mluví, mluví řečí lásky spilou.