A zas ten úvoz s lemem starých domů,
a dóm náš svatý k nebi lnoucích věží,
a hrad náš, v jehož oknech smutek leží,
však při západě celý požár zlata:
toť pohled, jímž je každá duše jata.
Nechť jitro smavé slunným modrojasem
ten obraz kreslí, neblednoucí časem,
nechť skvoucí západ vděky jeho výší
až v pohádek jej zakouzluje říši,
nechť jaro bílým pohází jej květem
neb jeseň líbá purpurovým retem,
nechť léto měkce v zeleň obléká si,
či třpytná zima v svoje čarokrásy
ten zahaluje český kousek světa:
vždy jeho půvab nade městem zkvétá
jak zjevení, jež řeka v loktech chová
a na svých vodách obrazit chce znova.