V Bal-Jehudě ty dome prastarý,
jak často zřím tě ve snách mystických...!
Jak na pahorku v lůně zahrad svých,
v těch loubích cedrů, bílých jabloní,
a v houštích hroznů révy modravé
tak tiše dýcháš klidnou velebou –!
Mé duše obrazem jsi v dobách zlých!
Tvé leknutí já cítím v žilách vlát,
sbor hostů neznámých když přicházel,
sbor starců šedých, junných levitů,
v kment oděných a v žhavém purpuru.
Se zlatou polnicí a kinorem
a cymbálem i bubnem vítězným
sbor přišel k tobě z dálných Judských hor...
Hle, stojí zástupy v tvých zahradách
a temné tušení tě provívá – –
Ó slyším pláč tvých dveří dubových
a vzdechy studny, táhlý bekot stád
a řvaní býků, jež kdos zapřahá –
A v sytých vůních květné zahrady
i zápach vzdoru býků cítím vát –
Ta teskná nálada a palčivá!
A zástupy, hle, v tvojich zahradách,
teď plesně vítají ten poklad tvůj,
tvých šerých síní perlu nesmírnou,
tvou archu úmluvy, již leviti
ven vnesli v svěží stíny zahradní.
A za ní syni Uza, Achio
a otec, stařec bílý s pláčem svým
teď přes práh domu kles a vlasy rve
a kolena svých synů mladistvých
v svém teskném bolu prudce objímá.
V pláč jeho, v jásot valných zástupů
krok dumný býků snivě zaznívá,
vůz táhnoucích. Ó dome zármutku!
Tvůj smutek plně cítím v duši své
a slzy tvé já stírám s očí svých...