Mráz, fijavica, chrapot rolniček.
Na saních, ověšených dětí hrozny,
co jsme jich posbírali v cestě bílé,
vesele do školičky jecháme.
„Zas tlučeš na držák, ty hadrníku?“
na Hnědku kleje Francek, čeledín. –
Vranko a Hnědko, kobylky vy naše,
vy moudrá, trpělivá zvířata,
co jste se s námi nabrodily sněhem!
Do pláště dědečkova zakután,
já s velkým zájmem vždy jsem sledoval
hru vašich svalů, nohou dvojkrok umný
či zmrazek, tvořící se pod kopytem...
Leč se zalíbením snad největším
jsem přihlížíval přece jen, ó mládí!,
zpod chvostu, zdviženého způsobně,
jak z útrob vašich pozvolna se valí –
tak čistě, úpravně, tak beze zbytku! –
kobližka zlatohnědá za kobližkou
a padá na sníh, teple dýmajíc,
pamlsek vábný pro hladové vrány...