Dost pobádal jsem tebe k veselí
a často řek jsem ti juž, příteli,
že trojí věc nám sluncem plane v žití:
krev révy, když se v zlaté číši třpytí,
pak sličné ženy nahé objetí
a v posled oř, s nímž vichrům v zápětí
na rtech svých píseň světem můžeš hřímat,
myšlénce roven světy obejímat;
a největších tu slastí trojici
jsem poskyt již tvé duši truchlící,
a marno vše, ty stále věsíš hlavu;
snad literáta na konci, chceš, slávu
bych získal ti? Jen to si nepřej, brachu,
dřív utop duši v révy tmavém nachu,
ba kdybys nebyl dávno duší svojí
juž ďáblu zapsán, řek bych tobě hned,
bys učinil to, než bys ruku zved
po věnci tom, jehož i ďas se bojí.
Nuž zjasni tvář, jen vychyl v chřtán tu břečku,
a zatop jejím rmutem tužeb smečku,
jež cestou mučí tě i v posteli.
Či nestačím víc tobě, příteli?
Rci všecko jen, máš ňáké přání snad,
já nevzpomněl, vždyť musíš míti hlad.
He, hola, hospodo... Jen nech je spát.