Tys v čele kráčel vavřín na skráni,
Tys Vltavskou nám světil budovu;
Tys tamo chudé chýšky u krovu
v Husince dálném snivém ústraní
národu slovem hromným připomněl,
jak v šeru dějin rád za volnost mřel
a jak má dále za svobodu mřít!
Ty střehl jsi nám rukou ochrannou
království toho klenot zářící –
korunu svatou – málem urvanou
svatému země této dědici!
Teď sladce dřímáš, tichý, klidný sen
a lid, jenž pro Tě věčně zasmušen,
nad rovem hořce lkáti neslyšíš!
A dobře tak!... I píseň má se stiš,
by nářek ten a srdcelomný kvil
od víček sen Ti sladký neplašil,
jejž trpký život nemoh’ Tobě přát!