A měsíc jenom ustrnulý vídá,
jak nad zpěněné vlny,
kde hřmí a hučí vřava,
se ozve ještě výkřik hrůzyplný
a zamihne se tmavá
tonoucí lidská hlava,
či ruka výš se zvedá,
ó běda!
a v příští chvíli
dál řeka stejně pílí
a dále pluje věčně stejným tokem
a měsíc hledí stejně jasným okem...
A dál je ticho, jako vždycky bývá
teď z jara,
když pohádka se opakuje stará
a milenců pár při měsíci snívá
a někde slavík zpívá
jásavou píseň, oběma že zdá se,
v té jarní noci kráse
že celý svět je šťasten jako oni.
Jásavá píseň dále zní a zvoní
a dravý proud, kam onen pad’,
dál burácí a do prázna se žene –