V uhlíře chatrč, dole v podlesí,
již vroubí dálný hvozd jen s nebesy,
já zaved’ choť a snil – ó marný klam! –
že aspoň čirá nevinnost je tam.
Na slámě sotva došků plísní kryt
já v ženy objetí chtěl šťastný být,
by v komnatách mne panské nádhery
mých předků nestrašily příšery.
Však marně – i zde v stínu kdosi dlel
a lidskou tvář a podobu on měl,
já kročil blíž – ó Bože, co jsem zřel!
Zde rovněž kdos’ byl zabit před lety!
Vztek lomcoval mnou. Proč mám prokletý
já pouze být? Já ženu v lože strh’,
ji objal a jak zvíře v lesy prch’...