I klesnu na kolena v zanícení
před touto paní svatou, velebnou,
a v úctě zbožné, v svatém podivení
rty moje nadšeně se otevrou:
„Ó světice má! paní převznešená!
ty matko šťastná a přec bolestná!
ty tolik ctěná, tolik potupená!
ty nevinná a přece neřestná!
ty tolik oslavená, tolik zneuznaná,
tak milovaná, tolik nenáviděná!
ty tolik požehnaná, tolik proklínaná!
ty tolik zulíbaná, tolik zraněná!
ty tolik oblažená, tolik zarmoucená,
tak bohatá a přec tak chudobná!
ty hvězdo jasná, mraky zastíněná!
kdo jsi, o paní? kdo jsi, matko má?“