V přirozeném loubí, utvořeném keři,
v důvěrné kdys chvilce vzácné po večeři
matka Hildina mne zasvětila cele
v rodu tajnosti... Choť její v mužném věku
jako setník padl koulí nepřítele,
v Italii leží vedle jiných reků.
Nesnadno by bylo vylíčiti slovy
hrozný, zoufalý stav mladé, slabé vdovy,
sirotku jež v oné době život dala –
Hildě, která svého otce nepoznala!
Brzy nápadníků dotěravých davy
podávaly sobě dvéře, ale vdova
odolala všem, jich lichotivá slova
minula se s cílem, nezmátla jí hlavy;
dcerušce se všecka věnovala milé,
přilnula k ní celou něžnou svojí duší,
vychovala ji, jak na stav její sluší,
– k šlechtě její rod se čítá starobylé –,
obětí se žádných nelekala pro ni.
Jako fialka, jež skryta v houšti šeré
vůní sladkodechou, kterou vůkol roní,
vábí k sobě chodce: takto zraky steré
upialy se záhy ke květince vnadné,
v úkrytu jež rostla; ale srdce žádné
nemohlo jí dosud upoutati k sobě.
Teprv nahodilé setkání to se mnou
vmetlo jiskru v srdce jejího noc temnou,
jiskru, která v oheň vzplála v krátké době...