Ta noc tak krásná. A tebe už není.
To ty jsi, milá, ještě neumřela.
Vždyť planou líce v krásy uzardění,
jak bývala’s mi ve náruči celá;
ta bílá ruka jako k obejmutí
se rozepíná, žel že křížek třímá – –
mne jako k spaní čelo tvoje nutí –
to snad mne ruka tvá objímá?...
Jenom to oko zdá se mrtvým – není,
to zavřela’s je více v polosnění,
by před ně vstoupil obraz vyvolence,
jenž na skráň složil z růží tkané věnce.
A k tomu růženec? – jak u oltáře
by’s pokleknula ve modlitbě za mne
a strhla závoj přes slzící tváře – –
to byly sny, ach že jsou sny tak klamné,
ach že je tolik mezi lidmi bludu! –
Já pro tě hořce, hořce plakat budu.