Však Milost Boží vždycky silnější je
než lidská naděj. Když už tato klesla,
tu ona dostaví se, duši zdvihne.
Tovaryš nový přišel v naši dílnu,
hrubšího věku, krajan od Štrasburku,
i mluvíme tak. On o řece Rýnu,
o Münstru, kde byl v práci dvacet roků,
já o svém ďáblu. Poslouchal mě pilně
a poradil mi. Já pak proved všecko:
Po sedm nocí, když přibýval měsíc,
já mrskal tělo řemeny, z nichž každý
měl sedm uzlů; sedm dní jsem nejed
a pil jsem odvar sedmi lesních bylin,
sedmkrát deně sedm otčenášů
já pomodlil se. Připraven jsa takto
já k hlavní věci přistoup. V sedmi příštích
dnech vytesat jsem musil ďábla svého
z kamene podobu co nejvěrnější,
jak vídal jsem ho, když vystoupil ze mne.
A já to proved za pomoci boží:
dal ohavě jsem její svinský rypák,
prasečí očka, černé kozlí rohy,
chlupaté tělo s netopýřím pláštěm
a zmetka připevnil jsem blíže věže
svatého Víta, právě nad tou kaplí,
kde svatý Václav v drahé truhle leží –
tam loupežník můj chrlí nyní vodu,
jež se střechy mu v dešti v tělo splývá.
Tam trčí nyní. Kdykoli jdu kolem,
já vysmívavě popatřím mu v oči
a ďas jen zlostně ušklíbne se na mě,
však bezmocen je a víc neuškodí.