Ah, perspektiva! Smutno jest,
kde mohly, měly růže kvést!
Slyším jen výkřik zoufalý:
Proč jsme se v žití setkali! –
To podzim v barvách žlutavých,
do kraje tichým steskem dých’
a brzy celý obzor skryt
v ten rudě žlutý kolorit.
Zapadly listím s kaštanů
ty cesty našich prvých dnů,
na které večer z ticha pad.
A sklonila se do zahrad
pohádka smutná. Zkvetla z ní
ta naše láska podzimní...
Má drahá – na rozhraní cest
věříte, že to konec jest?!
Že vše se v prázdno potopí
a zhyne, zajde bez stopy,
co vysnili jsme kdysi vše,
své hlavy hrdě vypnuvše,
co zcela naším bylo jen
a v nocích zřelo do oken,
všecko to jemné, intimní,
vzpomínky teskně krásných dní –
slyšíte – všecko! Dítě mé,
takhle se dneska loučíme!