Jel radostně jsem domů s cukránkou,
jak zlatou rybku byl bych lapil v síť,
a o Štědrý den po večeři jsem
ji podal ženě: ,Co to, co to je?‘
se zasmála a strhla obal v ráz
a potom – hrůzou vytřeštila zrak,
na židli klesla, zastřela si tvář,
a celým tělem lomcoval jí pláč.
Mně pohas’ na rtech úsměv, skočím k ní,
ji tisknu k sobě : ,Co se stalo ti?
Proč pláčeš, drahá ? Neplač, miláčku,
a pověz, řekni, co vše znamená!‘ –
Leč ona štká a štká. Jsem zoufalý.
Ve vlas ji líbám, hladím, šeptám jí
v sluch slůvka sladká – marně, vzlyká dál.
Však mezi štkáním jejím slyším teď,
jak stená tiše : ,Rakev! Bože můj!‘
,Co mluvíš to? Kde jaká rakev je?‘
Tu zvedá prst a mlčky k cukránce
jím ukazuje: – ,To že rakev je?‘ –
se směji hlasně, ,vždyť to cukánka!‘
,Ne, je to rakev, je to vnuknutí,
že tu jsi koupil, je to znamení,
že letos zemru!‘ A pak v nový pláč
se dává zase, ničím utišit
ji nemohu, a náhle vzchopí se
a do ložnice prchá, kvílejíc.