„Já čekala tak dlouho příchod tvůj,
kde meškal jsi, mé duše zlatý sne?“
Tak děla mu a slza radosti
jí v oku plála září přejasnou.
A jinoch skočil s koně bílého
a vzal ji v náruč svou a líbal ji:
„Já zmíral touhou, Tetko, po tobě,
ty tmavých lesů dive bělostný!
Však nezvi mne v svůj úzký, temný dům,
bez konce šíří v dál se hvozdů ráj,
své perutě rozevři, labuti,
a poleť se mnou v lesy nesmírné!“