Tak jsem si vzdáleni – a přec tak blízko
myšlenky naše touha spojuje,
a s výšin vysněných už k nám tak nízko
květ blaha rajského se schyluje,
že stačilo by – vztáhnout ruku jen,
by navždy pro oba byl zachycen!
A přece ještě bojuji a váhám,
a ruka má se plaše táhne zpět,
přec dáti Tobě za věno se zdráhám
svůj chudý krb, svůj malý, skromný svět...
Zda v jeho šeru šťastna býti může
Tvá láska ohnivá, Ty krásná růže;
zda novému tam zvykneš domovu,
necítíc pro svá křídla okovů?...
Ne, já Tě nezval ke dnům odříkání:
Ty sama jdeš v můj nehostinný kout!
Však, mohu do zkázy Tě uvrhnout,
když moje svědomí se tomu brání?
Zda novou výtkou svoji bědu stížím?...
Neboj se, dítě, já Ti neublížím!