Což horoucně jsme potom prosili,
abychom už v míru pole zas osili,
od dětí do starců hlasy všemi
o hojnost a pokoj v naší zemi!
Viděl jsem kněze, jak loučil se s našimi v pondělí.
Nemluvil. Nemohl. Ruce tisknul, přítel příteli,
ale smutné oči mu trapně suché,
jak by k pláči žen měl uši hluché,
a hledím: našeho mladého bolestně pozoroval,
jenž matce za sukně se schoval;
jako by něco hledaje, k zemi se shýbal
a pokleslou ruku jí líbal,
co ona mu dítě s levého lokte nastavuje,
ať je táta poceluje.
Kněz pak šel s našimi až pod kostel.
Tam dlouho za nimi hleděl, sejmuv kvadrátek;
nám se vyhýbal, oči stranou měl,
jda nazpátek.