Nad dálkou temných hor poslední požár plál;
V hluboké ticho to měsíce vzešla zář,
Stříbřící hlavy té ubledlou mrtvou tvář
I tichý pahorek, jenž v břehu vody stál.
Města jsou vzdálená co bílý v modru mrak,
Přes ně v kraj daleký nesl se mrtvý zrak,
V kraj, kde co dítě on – O krásný – krásný věk!
Daleko zanesl věk onen časů vztek,
Dalekoť jeho sen, umrlý jako stín,
Obraz co bílých měst u vody stopen klín,
Takť jako zemřelých myšlenka poslední,
Tak jako jméno jich, pradávných bojů hluk,
Dávná severní zář, vyhaslé světlo s ní,
Zbortěné harfy tón, ztrhané strůny zvuk,
Zašlého věku děj, umřelé hvězdy svit,
Zašlé bludice pouť, mrtvé milenky cit,
Zapomenutý hrob, věčnosti skleslý byt,
Vyhasla ohně kouř, slitého zvonu hlas,
To jestiť zemřelých krásný dětinský čas.