To smutné, tiché město nejvíc vhod
a po chuti mi. Jako v pohádce
se domy sešlé, staré paláce
shlížejí v temnu nepohnutých vod.
A vše jak mrtvo, všecko, jako ve mně,
jak pohřbeno – jen Stín, jen Minulost
jak když tu vzdychá nad lagunou jemně
a přízrak bloudí, zpustlých síní host.
Gondoly černé jako rakve plavou
po tmavých vodách, a mně prolétá
jak ironie krutý výsměch hlavou
ten rozmarný verš hravý z Musseta
o Venezii, z „mudrců i snílků
kde zabláznil si každý aspoň chvilku“;
kde bláznil on, já, jenž se tolik hodím
k těm puklým věžím, mrtvým palácům,
zarostlým dvorům, tichým černým lodím,
se vzdávám truchlým, chmurným smrti snům.
Jak bych tu chodil po hřbitově tichém
neb na vodách plul tmavých podsvětních –
a hlasné slovo zdá se mi už hříchem
a rouháním jen hudby zvuk a smích – –