A tak za jarního jitra sedí
Pod vysokým dubem na pokraji
Lesa, rmutným okem dolů hledí
V údolí to květné, v němžto hrají
Vlny modré Rýna mohútného
S červánky, jenž jako ústa žhoucí
Jitra s nebe seslaného
Líbají tam hladinu planoucí.
Kolem pnou se k nebi nahé skály,
A však mlha prostírá se v dáli.