Ve sklepení pod městem, v sešlých zdech
v Gehenně bídy, snů svých na hrobech,
při světlech lidský soud táboří,
rty různých národů hovoří.
Ztrhané pláště a zedrané šaty,
kotníků zčernalé pěsti,
do rudé záře chumel ten svátý
ponuré zítřky věští,
divoké výkřiky pomsty a zloby
jakoby kopaly blízké již hroby
těm, kteří určeni mříti řadou
na lidu spáchanou zradou.
Postavy ztrávené vousů šedých,
černí í smělí, mladí, čel snědých,
jiskrných očí a pevných paží,
zcuchaných vlasů, slova již váží
rozvahou dávných bolestí,
vášnivých lásek po štěstí.
Postavy zvláštní... Práce i duša,
vyrvané strojům, bibli i knize,
vyrvané badání, jemuž tak cize
ozvěna lidství se ozvala hluše,
vyrvané drobným láskám lidí,
milenek snění a matek bázni,
postavy, budoucí dny jež vidí
v očistě činů, v krve lázni.