„Tedy předce žije, co jsem stvořil?
Marnému jsem bludu se nekořil?
Zapomenuté-li v světském hluku
Skutky mé předc vinou se v souzvuku
K srdcím osamělým? – Ó! nechť tedy
Hynou smutné žití mého sledy;
Jen když, co se z ducha vyvinulo,
V duchu zpříbuzněném se ujmulo!“