Nad zbytkem zašlých kultur báječných, 
nad mraveništěm proživ mnohý den,
muk procítil jsem hrůzu zoufalých:
dva světy cize tak žít vedle jen
ni ze zákonů sobě společných
nic říc’ si nemůžem – – – O, nad to sen
šílený, s bratřími hvězd dalekých
chtít srozumění – – – O, v nic rozdrcen
dnes vím, že ani řeč mne s dětmi též
víc nesblíží – – – Cizoto, větší hvězd!
Co tajů, smutkův i v lásky řeči jest!
Tož v konec přec jen PRAVDY sladká LEŽ,
jak slepců dvou v dotecích znamení
mně ZBÝVÁ V PODOBENSTVÍCH BÁSNĚNÍ – – –