Pan Živný postál chvíli před synovým prahem.
Nezvyklá tíže jemu plece svírá;
hluboce dýchá, s čela pot si stírá
nesměle jako žebrák na koberci drahém. –
Náhle se chopil kliky – dvéře otevírá...
Překvapil Hynka. Ohlédl se prudce,
a, péro mokré drže v jedné ruce,
se stolu drahocenná svoje díla sbírá,
s třesoucím chvatem ve stůl otevřený dává...
Zamyká, stranou péro svoje klade,
a potom v ústret otci zamlklému vstává
nezvyklý rozpak maje v líci mladé. –