Večer zimní byl a šeřilo se v kraji,
po cestě šli lidé, již jsou v těžké práci.
Šli tak s kopce dolů, zrakům jejich ztrácí
továrna se již; jen vlny kouře hrají
ještě nad nimi. Jsou domácí to lidi,
chuďasi, již málo ze tří korců klidí.
Každý aspoň síňku majetkem však zove,
jen že skulinami do ní bída klove.
Doma s žitím boj by těžký byl a marný,
proto práci jdou si hledat do továrny.
Buďto otec, matka, dcera nebo děti.
Zima dlouhá je a těžko předržeti. – –
Hle, teď vracejí se pod své rodné krovy,
tam je žena, děti vlídnými as slovy
uvítají všechny, usednou pak spolu
kolem prostičkého dubového stolu.
K posilnění co těm chudým lidem třeba?
Miska oukropu, kus domácího chleba,
trocha tepla v peci a louč ve přístěnku,
pak jsou šťastni doma, nechť si mrzne venku!
V blahém míru tak po práci sobě hoví. –
O starostech denních otec ženě poví,
a ti mladí, – ti se milovati budou
po způsobu svém, hoch chudý s dívkou chudou.
Když si otec sedne z dýmky pokuřuje,
u pece máť stará tiše podřimuje,
tu hoch přijde večer, pozdraví je tiše,
sedne podle dcerky a již sotva dýše.
Nevybírá slov, to není u nich v zvyku,
směle obejme ji statného kol pasu,
nakloní k ní čelo, přitiskne ret k rtíku
a pak pokochá se v jejích očí jasu.
Oba dělníci a srostlí s těžkou prací,
však v té chvíli vše se pro ně v štěstí ztrácí.
Nemyslete si, že poesie není
u těch lidí dvou, že není citu chvění. – –
V kalich chudobek též padá třpytná rosa,
co v tom vadí, že on v cárech, ona bosa?
V této chvíli štěstí k oběma se sklání,
– žíznivý vždy douškem plným žízeň stlumí –
trochu neurvalé že to milování
nedivte se, každý těší se jak umí.