Chci jistotu mít! – Zvoním. – Sluha starý
mi kávu nese, hlavou divně kývá,
se smíchem tichým v oči se mi dívá.
„Co, proč tu stojíš?“ volám hněvně, – „vari! –
Co nového?“ pak mírněji se tážu.
On divně jen se šklebí beze slova.
„Nu, podej cukru!“ mrzutě mu kážu.
„Jsi němým dneska?“ – Zachechtal se znova
a vychytrale mhouře očka malá
dí: „Milostpane, slečinka už vstala!“ –
Já z ložnice ho vyhnal rozhněvaný
a řek’ jsem mrzut: Je to žvástal planý!
a na konec mě, myslím, podezřívá.
Jak? slečinka? vždyť manžela má tady!
Což? – navštívím je! co mi také zbývá? –