„Zlomyslný, potutelný,
škodolibý posměváčku,
znám tě, znám, juž nemýlím se,
malý zmetku, teprv učeň
řemesla jsi ďábelského.
Jen mně pěnou jedovatou
neposlintej obě ruce!
Nejmenší jsi, malicherný
šotek, jenž si blázny tropí
z moudrých lidí, bohumilých.
Tys na kápi všehomíra
rolnička ta vysměvačná,
která v děsný hovor živlů
syčí vždy svůj ostrý výsměch;
tropíš samé maličkosti,
podpichuješ, podpaluješ.
Viď, teď jsem ti trefil v notu?
Když chce poutník unavený
píti v lese ze studánky
průhledné a křišťálové,
ropuchu v ráz hodíš do ní,
jež mu bahnem zkalí vodu.
V jeseni ty nad močálem
bludičkou se často míháš,
s pravé cesty svádíš chodce;
poustevníka v rozjímání,
který vidí sedmé nebe,
šimráš v nose, proměněný
v malou mušku, tak že kýchne,
do klekátka vrazí hlavou,
zakleje a spadne s nebe.
Zhasíš světlo ve průvanu,
abys lidi k zlosti vzbouzel,
schováváš a zastrkuješ
různé věci, a když v shonu
celý dům je pracně hledá,
skrčen kdesi v koutě stropu
ty se chechtáš z plné duše.
Na nůž, který vrah si brousí,
když jej k cíli vést nemůžeš,
aspoň plivneš, aby ostří
rychleji se utvořilo.
Dívkám, které při měsíci
pro vodu jdou ke studánce,
zdviháš sukně nad kotníky,
k pokušení mladých hochů,
již za nimi z dálky míří.
Zlobo v lidech, zlobo v zvěři,
zuříš v lišce polapené,
že prokousne ruku lovce,
spáre supa, trne růže!
Viď, že uhod jsem tvé hříchy,
dost máš ran, měj rozhřešení!
Jmenem Otce, Ducha, Syna –
vševládného Hospodina,
vynes zlobu z mysli svojí,
buď mým sluhou poníženým!
viz tu kříže svaté dřevo!
Mlčíš jen a zrakem svítíš?
Chceš zde býti mojím sluhou?
Vrtíš sebou, vida, brachu,
teď mi lízáš obě ruce!
Chceš být vděčný, mlčelivý,
pravdomluvný, prázdný klamu?
Slibuješ mi polepšení?
Dobře; ale za své hříchy
za pokání ve kozelci
přes noc celou svázán budeš.“