Přiletěl tu černý havran z pole širého,
usedl ten černý havran na peň vrbový,
počíná ten havran truchle krákati,
truchle krákati a hlasem lidským věstiti:
„Aj, ty oráčku! Aj, ty oráči!
Spíš si, Mikulo, v chládku hovíš si,
a jaká pohroma se na nás valí, netušíš.
Nerozlily se to jarní vody po Rusi,
nepřátelská rozlila se po ní vojska nesčetná.
Síle vojska toho konce-kraje nevidět:
sivý holub neobletěl by ho v letní den,
neoběhl by ho šerý vlk v noc podzimní.
Kolébá se pod ním syrá země, prohýbá,
pohasíná už i červené to sluníčko
v prachu oblacích a v dýmech požárů.
Pustoší ta zlobná síla celé krajiny,
ohněm sžehá města bílá, vetché dědiny,
vyhubit chce, vyrubati pravoslavný lid.
Běda přihnala se těžká na Rus-matičku
a ty, Mikulo, si spíš a v chládku hovíš si.“ –