Když tak kryly děvu mdlobunosné mraky,
Utkvěl na ní upír svoje strašné zraky;
A ona nebohá snila sny snad krásné.
Upíru je žal té děvy – ba on žasne.
„Což tě musím zkazit, nevinná ty liljo?!
Kvítečku ty bezouhonný, žal mi tebe!
Hrozná moje kletba – spravedlivé nebe –
Nechci více patřit na tvé zhaslé oči. –
Div se moje srdce ve dví nerozskočí –
Mnohé jsem za živa děvě život zkazil,
A jestli se za mnou svědomí štír plazil,
Unesla mne rozkoš luzným divým vírem;
Ale tebe?! – Ha kdybych nebyl upírem,
Nejčistší milostí zbožňoval bych tebe! –
Nebuď ukrutné – smiluj se, hrozné nebe! –
Ach – mne přece vábí tak to její oko,
Že naň musím hledět, že ji zkazit musím!
Ach ten plamen divý – už ho neudusím!
Zraky mé se v nitro srdce potápějí,
A tam uštknou její nejkrytější nervy,
V tiché blahé duši vášně probudějí –
Vášně – hlodající nenasytné červy!“ –
„Potopuj – upíre – potopuj
Hrůzonosný zrak ten svůj,
Zrakem svým pak otravuj
Každé srdce nevinné;
Muka tvoje pomine.
Truj – upíre – duše, truj!“ –