Již svolav pastýř porozběhlá stáda,
je odved’ pod tichou, bezpečnou střechu.
Snivému večeru hned jakby ráda
ty nebes světla, přišly v tichém spěchu.
Teď jiný život zde a rejdy jiné.
S muškou se brouček dovádivě honí,
a palouk štíhlé srnce k pastvě kyne,
a růže opuštěná – slzu touhy roní.
Teď měsíc vyplul v nebes modré moře –
snad že ho touha k jasným hvězdám nesla,
snad aby odplul té, u níž dlel, hoře,
svá napnul k plavbě stříbrojasná vesla.
Roztouženě ty bílé břízy stály –
jim šeptal větřík slova sladké touhy,
a zpěvem ptáčky družku v hnízdo zvaly,
a jejich písně – touhy ohlas pouhý.
Ba každým lístkem vlály touhy písně,
ba celé nebe tajnou touhou plálo –
a zemi, zapomněvší vlastní tísně,
ve sladkém snění o nebi se zdálo.–
Ó blažen, komu splnilo se přání touhy;
však žel – komu zbyl z něho přízrak pouhý!