A vločky sněhu dál v tu noci mhavou
jak jemu v duši vzdechy skrápějí –
a on jen kýv’ si k tomu těžkou hlavou,
když nohu zdvihal z tůně závějí
a v prázdnou dlaň pak hleděl k posledu,
kde jenom slza ztuhla do ledu...
je na půl slep a skoro hluch
a řekne zvykem: Zaplať Bůh!