Panna jest co na zahradě růže,
Kterou trní před zvířaty hradí;
Dokud na kři pyšniti se může,
Okolní kraj rajskou vůní sladí,
Na ni nebesa se usmívají,
Mládency y panny pospíchají,
Aby zlatý kvítek ulovili,
Jím své hlavy ozdobili.
Sotva se kře vzatá korunuje
Hrdá růže milostivou ženu,
Již se k záhubě své nakloňuje,
Tratí krásu, líbeznost a cenu;
Tak y, nehledíli nevinnosti
Panna víc než oka rozkošného,
Padá v lehkost, tratí spanilosti
Cenu v očích milovníka svého.
Protož jako zlata nevinnosti
Mají hledět panny starostlivé;
A ty v nesmyslné zůřivosti
Chvátals, zrušit krásy milostivé?
Rozvaž, kdyby jed ten v všecky stavy
Vtěliv se y srdce nám y hlavy
Zhatil, cožby z štěstí, cožby pošlo z řádu?
Národ k svému hrnulby se pádu.