Když s kazatelen otci jezoviti
výklady o mně začli k slovům Písma:
„Co stojíte tu, muži galilejští,
a zříte vzhůru?“ – Když mi nakázáno,
bych pravdu zapřel, již jsem právě řekl –
Když do Říma mě k soudu povolali
a soudili, kdož rozumí snad Písmu,
však nikdy oněm věčným hvězdným světům –
Když nad vším rozhořčený svatý otec
(ne pohromou snad dotčen vzatou Písmem,
však přesvědčen, že ve svém dialogu
já šašky tropím z výroků si jeho
a představuji v postavě jej hloupé,
jež v knize oné Simplicio sluje) –
Když na tom soudu dlouhém nekonečném
já nemocen a smýkán otázkami,
a výroky, k nimž usmát se jen možno –
Když na tom soudu podstoupit já musil
examen rigorosum, čímž se zove
mučidlo v ústech svaté inkvisice –
(jakoby dal se zvrátit věčný zákon,
když mučený červ lidský řek by v posled:
Ne, netočí se – řekl jsem tak? Nevím) –
Vy, pane cizí, nedivte se starci,
když vzpomíná, – ne, nevzpomíná, sahá
na rány svoje živé, otevřené –
že slova, věty vyhrkují ze rtů
tak nesouvisle, beze všeho ladu,
jak tu jste slyšel. Všecko chví se ve mně,
hlas v ústech, v žilách krev a v těle duše –
Však zem se točí, točila se vždycky
vzdor Josuovi; dál se bude točit
vzdor jezovitům, svaté inkvisici...
A toť má bajka... Díváte se vzhůru,