Ó národe, ty’s dnes překonal sebe!
V té době, kdy tvé síly zloba střebe,
ty nejen proti vrahům v plné síle,
i proti živlům neustáváš v díle.
Dnes klidně patři ve tvář budoucnosti!
Dnes mohou smířeny být otců kosti,
jež hnijí pro tě v cizině i doma.
Dnes číše plesu žíznivýma rtoma
se můžeš tknout, neb sobě jsi ji strojil.
Dnes velikou jsi ránu svoji zhojil.
Dnes znova ku větším jsi zralý činům,
jež tobě plesem, slávou budou synům,
tvá chudina dnes bohatství je tvoje!
Dnes můžeš hrdě nové vítat boje,
ty bouří synu se sokolím křídlem!
Ty’s v skálu bušil, opij se tím zřídlem,
jež teče s nebe a umění slove,
toť klíč ten, jenž otevře démantové
ti veřeje v chrám, kde se lidstvo modlí.
Dni památný, dni velký, nechať prodlí
má píseň u tebe, dni velkolepý,
kdy vůči osudu, jenž vždy byl slepý,
když jednalo se o nás, my jsme stáli
s tou rukou otevřenou, kdy jsme dali
zas ochotně, zas nadšeně, zas rádi
ten v groši život a ten v písni mládí.
Dni báječný, kdy v nešťastný ten požár
se silněji vzpjal tužeb našich stožár,
až na něm zavlál zas ten prapor starý,
kam darmo dravci zatínali spáry,
tož výsměch, hněv a záští nepřítele.
Však prapor vlaje vesele a směle
od chaty k chatě, kam vlast sahá šírá,
a tam, kde zavlá – dlaň se otevírá.