Statný jun se děvě klaní,
od pána jí nese psaní;
čte je děva – dost se pýří,
skrývá líce za houštím,
očkem po panoši míří,
šepce: „Již mu odpouštím!“
Sotva šeptla, jun se shýbá,
sněžnou její ruku líbá,
touží, volá: „Za pána!“