Ze světa, za kterým zavřel jsem závory dveří a oken,
abych moh’ s duší svou po tichu hovořit sám,
slézati písní svých Parnass a nálad svých strmící Brocken,
dívat se poklidně v bludiště tužbám a tmám,
padl tu divoký, zoufalý hlas,
kosti mé provanul úžas a mráz,
ač jsem zvyk’ patřiti v duše své krvavý západ,
nemoh’ jsem v první ráz chápat
smrti ten bizarrní nápad:
Boecklin zemřel!