V té záři ztlumené, spíš zářném šeru
tak sladce pohasíná letní den,
jenž hořel, svítil v barev příkrých steru
a hlučel, znojem práce naplněn,
kos řinčením a stébel chrupotem,
žen pilných zpěvem, vozů skřipotem.
Teď v poli klečících jak řady mnichů
ze snopů panáci jen snějí v tichu,
co zatím ve vsi tam, sňav s beder kosu,
muž k odpočinku na práh usedá
a s čela stírá denní píle rosu;
kouř sivým chocholem se pozvedá
nad nízkou střechu, pod níž v kruhu dětí
mu žena chystá prostou večeři –
Těm v pravdě chvíli odpočinku světí
zvon večerní, když jasně udeří
v tiš soumraku a šíro do polí
své snivé Anděl Páně hlaholí.
To v milý oddech perně zasloužený
a v myšlénky na skromnou potravu,
na klidný sen po boku věrné ženy
zní hymna tajemného pozdravu
z těch jasných říší nadšeného snění,
zkad splývá v duši zář a povznesení. – –