Na oltáře stupni v plné zbroji
obdán září oken barvitých
k nerovnému hotovil se boji
zbylý vůdce branců pobitých.
Z pod vysoké přílby, ostnaté
nořil pohled vzdorný, vyzývavý
do vražedné kolem sebe vřavy;
s mečem nahým v ruce kostnaté
postavil se za štít svojí dceři,
která za ním hrůzou zmrtvělá
bledší na oltáři anděla
vyzírala světlou pod kadeří.
Hle! tu leží strachem omdlelá!
Opodál ní svižný, štihlounký
panoš čapku sešinuv si v čelo,
nad níž péro strakaté se chvělo,
jako dívka něžný, bělounký
klidně zřel, jak vražda kolem hýří,
jak by sám byl kouzlem obrněn,
na rtu první bělalo se chmýří,
v oku svítal první lásky sen.
Místo zbraně loutna po boku
zvonila mu. Moje dýka bleskem
utkvěla mu v srdce hluboku;
k zemi sklesl v krve potoku.
Však se vypjal ještě na posled,
upřel na dívenku mroucí hled,
naplněný rozloučení steskem,
a pak sáhnuv na krvavou hruď
do mramoru vepsal: „S bohem buď!“
Tuto loutnu z tuhé náručí
vydrala jsem bláhovému junu:
záhy prst můj kvílivou tu strunu
veselosti zvukům přiučí!