Tak běhá vždy. Jen jednou sedl tiše
pod bukem v lese, v stínů jeho moc.
To mráz byl. Nebe hvězdou svitlo v pýše,
zem písní svou – to byla svatá noc.
Do klína sklonil hlavu, prvně dřímal
po mnohých, mnohých letech vetchý kmet.
V ten sen, jenž hlavu jeho prvně jímal,
jak slzy padal mrazu bílý květ.