Leč nejčastěji Jenna s náma bývá,
miláček matčin, diblík rozmilý,
kol pobíhá a tančí skotačivá
a pak jak motýl na květ na chvíli
v klín Adrienně sedne, na můj skočí,
nás květy zdobí, šotek malinký,
v mé kapsy drobné sype kamínky,
a smějou se jí ústečka i oči.
S ní chodíváme k zadní parku části,
u sítě z drátu zrak pnem bez hnutí,
až spatříme dvě srnky se tam pásti,
krmíme s Jennou bílé labuti.
A jindy musím s ní a s Adriennou –
jak polétá jí světlý, vzdušný šat! –
na slepou bábu nebo na honěnou
si pod kaštanů korunami hrát.
Ó, jak by smáli přátelé se tomu,
zde ztraceného zříce básníka,
jenž tápá kol, neb ode stromu k stromu
za veselého křiku utíká!
Dnes náhodou však při slepé jsem bábě
chyt Adriennu do své náruči
a zachvěl se – ó, slasti nejprudší! –
mně vymkla se však, vykřiknuvši slabě.
Jak ptáčku v ruce srdce její bilo,
leč se mnou vše se kolem zatočilo,
a v žilách cítil vřít jsem krve proud,
že „Což lvi nespí?“ v duchu jsem se lekal
a stranou od ní zrak pak plaše smekal,
boje se oči své k ní pozvednout.