A horal vydechl: „Svůj neopustí dům.“
To vyřkl hrdě tak, ba vzdor svým vnutil rtům.
A zřel jsem sedláky, jak sekou po lukách;
jak jinde, klidný též jest jejich ruky vzmach,
jen málomluvni jsou, jak ten, kdo hotov jest
sám spíše naslouchat, an očekává zvěst.
A vidím ženy ty, jež, jako jinde kdes,
též své si pracují tak zítra, jako dnes,
však zvykem od práce se někdy zvedají,
by oknem pohledly, a jenom potají,
na skálu nad nimi, jak tvar má rozklaný,
a v strži klidně zda spí všecky balvany.
A sním též o dětech, jak zvláštním slovem svým,
jež zatarasilo se jen tím pohořím
před řečmi Evropy, si šepcí tajemně
na ssutinách, jež kol se drží vzájemně,
těch jména, kdož v nich bez pohřbu se skrývají,
a, hrom když krajem řve, na živé kývají.
A přece rody ty svůj neopustí práh,
leč jak ta protěž dál se krčí po horách.