A jak ten vítr táhne, prchá den
a noc a vše... Pak tou, již tak měl rád,
kdys viděl se, že bídně podveden,
na jiných prsou zřel ji jedenkrát
a oči se mu zalévaly krví – –
A než-li jitra vzplanul zážeh prvý,
nad hlavou soku rudý plamen šleh',
zas pokřik „hoří!“ šerem noci táh'
a s věže staré opět po létech
bil úzkostlivě zvonek na poplach.