Což proto přivolal jsem tebe, zmoku,
bys ukazoval ztrápenému oku
jen světa stíny, křivosti a trudy,
jen skrytá na dně sklamání a bludy?
Již dosti chmur. Chci světlé nyní barvy.
Dej tváře laškovné za šklebné larvy,
viň místo bodláků mi ve vlas růže!
Zbav čelo věčných pessimismu stínů,
ten k lepší budoucnosti nepomůže;
jen mysl jasná zdrojem zdárných činů.
Nechť dráp tvůj líci člověčenstva líčí
jen uhlem, blátem – pevnou chovám víru,
že posléz práva korouhev se vztyčí
z těch kalných, mutných přítomnosti vírů,
že kdysi Sláva strhne s očí clony
a najde slávu, štěstí, sílu, shodu
a také mému ztýranému rodu
dne velkého kdys zahlaholí zvony!