Ebédjek elmúlik, muzsikát kezdenek,
Az aranyas szobák játékkal eltelnek.
Zúdul a hang hamar, s lármáját indítja;
De magát hirtelen ismét csillapítja.
Vidámít egyszerre, majd megént elaltat,
Hol felrijadást tesz, hol csendesen nyugtat:
Mintha szárnyat fűzne a szív érzéséből,
S repülni akarna az ember mellyéből;
Úgy van a muzsika, felzendült hangjával,
Nem tudja, mit tegyen nyűglődvén magával.
Vergődik tüzében mindég, s fohászkodik,
Most csendesen örül, majd ismét bánkódik.
Ez elmúlván, ismét tragédiát kezdnek,
Hol édes fájdalmat osztnak érzéseknek.
Csendes hallgatás lész a játékpiacon,
Ki-ki gondolkodik, s sohajt magánoson.
Ezt végighallgatván, egybe felzúdulnak,
S nyájasabb dolgokra széjjel kitóldulnak.
Csak azért tették volt illyen bús változást,
Hogy jobban érezzék a többi vidulást.
Vacsorálnak s osztán a kertbe kimennek,
Amellyet egészlen lángok között lelnek.
Széjjel templomforma boltocskák látszattak,
Öblök portékákkal szépen megrakattak.
A tüzes erdő közt egy kis lapály hevert,
Mellyre a mesterség most házikókat vert.
Világosítva volt minden részeibe,
Gazdag vásár látszott szegeleteibe.
Egy épület, templomformára felnyúlva
Állott a fáklyákkal megvilágosítva,
Kis játéknézőhely készült el közepén,
Szövétnekek égtek minden szegeletén.