Je tomu dávno! jednou, tichým večerem
tu víla z vln se po ní vyšinula,
by tesknota ji chvilku pominula –
Nu ovšem, po vlnách že sobě luna hrála
a víla sladkou písní že se rozplakala.
Na břehu v rákosí tam pletlo sítě
čiperné, skotačivé, lehkovážné dítě
a postrašilo vílu slovem: miluji tě! –
Však víla žblunk, již byla pod vodou
a chlapec mžikem za ní – skoro náhodou.
Ach, kdo popíše vrby leknutí,
když výkřik zaslechla, pak temné vzdechnutí,
když na to náhle všecko ticho bylo;
když i to jezero se zvolna uhladilo.
Vytáhla od břehu se i s kořeny svými
nachýlíc korunu svou s listy zelenými
do vody za hochem, jenž jí tak milým byl,
co někdy vůkol ní a na ní skotačil;
i zůstala půl živa, půl již vymořena
v hledání, v smutku na vždy ponořena...