Však když jsem zlost měl, měl jsem k ní i důvod.
Tys viděl skizu, uznale ji schválil,
já odjel do Carrary koupit mramor
a zatím Bramante, ta zmije podlá,
jež znala jenom svého Raffaela,
ti syčela v sluch, že si nemá strojit
náhrobek člověk, jenž chce ještě žíti.
Tak odkládals, jak měl bys žíti věky,
a zemřel jsi a z náhrobku mně vzrostla
pro celý život trapná tragedie.
Já smýkán hlupci byl a žral se zlostí,
oh, svatý otče, první čtyři akty
já prožil na dno – pátý, zlomek všeho,
je přilepen u Petra di Vincoli
na tmavou stěnu, a tvým hrobem není.
Zbyl Mojžíš, vůdce lidu, sluha boží,
jenž zodpověden za svůj národ nebi,
s bolestným hněvem na hřích jeho patří –
kdo tuší však jen, co to krve stálo
a z jakých trýzní hněv ten vyrůst musil?