Utichl rozčeřených zvuků šum,
opona před zvědavými se zdvihá,
Narcissem Rameau Varoň vystoupil,
a pestrý tem se před zrakem mu mihá.
Vysoká postať, krásná bledá líc,
čelo jak vlnám myslí skalné břehy,
prsa jak citů hráze vydmutá,
a všude bouře, síla s vnadou něhy.
Bylo cos mocného v té postavě,
vědomí hrdé nad všedními davy:
pohybem každým, každou myšlénkou,
probíhal v hlubném nitru oheň žhavý,
pokrytý lhostejností záslonou,
z níž někdy válo ledovými mrazy;
každý však tušil lávu v útrobách
s příbojem mocným o závory hrází.