„Řeč umělá buď učí, nebo k činu zve.
Mně, sbore ctihodný, však není nutno již
vás vybízeti, břímě sníti s ramen mdlých,
když nyní s vaší radou složil jsem je sám.
Jen prosbu maje k vám, ji prostým slovem dím:
Mne neodsuďte! Ani za to, prosím vás,
že po rozpacích krátkých vládu ujal jsem,
ni za nespěch, s nímž vracím nenadálý dar.
Já z marnivosti souzen byl, že jak můj Pán
jsem na oslátku jel, prý líče pokoru,
ač úlohou jest velekněze: státi výš,
plát světu v údiv jasnou slunce velkostí;
a souzen opět z pýchy v lesku tiary,
jenž nedávno se halil šerou kuklou jen –
vímť já, co hlavu tíží níže! Vinen jsem,
že Petra rybáře jsem prostým nohsledou.
Však není má to výtka, moudří otcové,
že do stop slavných Innocence Třetího
z vás nikdo nestoupil, by vládce velebě
a kněze zbožnosti se kořil v divu svět.
Jsem nevýmluvný, dvorných mravů neznalý.
Jsem slabý stařec: povolím, co žádá kdos –
prý macecha dá rváti sousto z dětí úst...
Však znám to místo Písma, žena z Kanaan
kde mluví Pánu o štěňátkách pod stolem.
Kdo žádá jindy cos, já mlčím v pochybách –
prý stařec tupý, tvrdé šíje, skoupá dlaň.
Mně útěchou: ni přízně vdovím halířem,
ni psaním v prach, kde kletba kupí kameny,
chrám církve nebořím. Jsem stařec bez vůle –
i opět odmítal jsem králi příznivci
čest senatora Říma... Kořen viny mé,
že jinde koření mých povah starý kmen.
I oliva si zvykne chudou půdu skal,
žeh slunce, větrů svist a tiché světlo hvězd
a vánků ševely, kdy zemí kráčí Bůh,
v snech noci neviděn krom oka modliteb.
Kdy sekera ji skácí, oheň řežaví
jí uhel černý k vonným v chrámu zápalům,
jak doutná klidně! S dechem kadidlových zrn
by k nebi vyvanul i o zemi v ní sen...
Zde na mě pokušení dopustil-li Bůh
a já mu na čas podlehal, dnes minul svod
i tížný lesk a muky pěti měsíců.
Mám bratra-mnicha v horách. K slunce východu
kdy červánky se rdí, on chvátá ze sluje,
kde nad ní v jitra zoři svatý tmí se kříž.
To králové prý země odívají nach
a na hlavy si kladou slávy koruny,
by klaněl se jim svět, byť ku dne západu
sám v hrůzách krví jimi prolitou se rděl,
v níž temná kříž až k hněvům nebes plamenným – –
mnich De profundis volá k slunným výšinám
a leží na modlitbách v slzách pod křížem,
až pod paprsky slunce zlatě zaplane.
I mne jen kříže stín tam opět volá zpět;
sám, na výšinách, z hloubi, mám k říši ducha blíž.
Zde pro ni – výtkou mi – jsem chudé zrno sil.
Mne souží poznání a láme stařeckou
mně zbylou odvahu snah pracných o lidstvo
– co dal mi Bůh: i modlitby jsou úkon snah –
že stále vidí strmé kříže dobra, krok
však pomalu a v stínu dolin za ním jde,
ač jde-li za ním, ne jen za červánky zla.
Zas eremitou budu. Z minulosti nic
se mé tam nehlas paměti; i ozvěn zvuk
tam tichni v dálavách, kde oněmí i vzdech.
Vaň klidu výšinou zas má jen modlitba!
Můj vládni nástupce! Vím, trpět bude též.
Kněz, světec, mudřec, vládce povždy bývá sám,
sám s nitra hovory, byť kolem něho dav;
ten blah, kdo vládcem sobě, oněch jednotou,
ač pod oblohou Kristovou, však jádra svého strom.“
Sňal zdoby papeže. Zas chudý stojí mnich
zde v rouchu, co vždy nosil nachu pod hávem;
své berly poutnické se chápe od jáhna.
Hlas prvé se mu třásl od slz tlumených,
by klidněl k posledu. Jen provinile zrak
a s prosbou prominutí plaše podíval
se kruhem kardinálů kolem v stínu stěn –
tvář jeho vlastní jeví únavu, ač klid
a tichou důstojnost, co úcta s lítostí
i údiv, bázeň, soustrast kloní hlavy kol,
když namáhavě volným krokem odchází
kmet do nejistot cest a zimních nepohod,
jak v toužných myšlénkách by k oltáři se bral
dva kroky ve dne jas, ven z temné zákřiště –
rouch slavnostních tu sklad, však u oltáře Bůh.