Když hudba hrála v krčmě o pouti,
nechyběl Stejskal. Po celou noc hýřil,
byl všady prvním, pil a v kole vířil, –
jak neměly by kmotry žasnouti!
A dupal, výskal s divným ohněm v oku
a hrát si dával stále notu svou,
veselou Lojzku držel kolem boků,
div nenosil ji zjevně na rukou.
A Lojzka celá na hrdle mu visí. –
„Zkaženosť světská!“ kmotry šeptaly si
a mračili se vážní sousedi.
Však mladý Stejskal všeho nehledí. –
A starý otec říká: „Čtveračina!
jak dovedla si nakloniti syna!
však jenom žena, – žena je vším vinna!“