Svit jitra v jizbu pad, on vzbudil se.
Byl těžký jeho sen; zlou můrou spjat,
se svíjel ve vidění kleštích sláb
a vysílen již... Oči otevřel
a čelo dlaní přejel... Nemohl
si vzpomenouti, „kde že v skutku dlí?“
Puch známý však a stálý bzukot much
jak naráz přivedly ho k vědomí,
v sluch kladiva mu rány duněly,
jež ve vedlejší jizby výklenku
jen zasklenými dveřmi hlásalo
svým jednotvárným stejným klepáním,
že od rána pán jeho pilný dnes.
Pak od špinavých záclon na oknech
se svezl horečný zrak po jizbě,
po bílých, holých stěnách bez ozdob,
jen plných muších skvrn, po vlhkých koutech
od země v půli plísní zčernalých,
po hrbaté bez prken podlaze,
až utkvěl na loži, kde ležel sám
na slámě mokvavé a prohnilé.
Pak na svoje se ruce podíval,
tak dlouhým pohledem, jenž výčitky
pln s lítostí nad žitím zlomeným
se zvolna stmíval v slzném zamžení.
Až tedy sem to přived! Jinam ne,
svým vtipem, kterým záhy proslul tak
a jehož mnozí báli se... až sem!
Dnes bezmocný lev s vylámaným chrupem
tu leží na podušce bídy zlé
a opuštění ještě horšího
než bída sama... Raděj zavřel zrak
a hluboko se vnořil v dumy své,
jak nejasné mu hlavou těkaly,
jak pokračovat by v tom chtěly snu,
jenž právě přerušen... Zřel sebe zas