Zbyvších lidí činnou útrpností
z těžké mdloby procitnula děva,
jako poupě, když se kukle prostí;
v bledé líce jemný nach se slévá,
oko sklopeno dřív dlouhou řasou,
plamení se takou divnou krásou,
jako slunce, když se vznáší s hor,
jako mladé srny skvoucí zor,
ana z temné vyplašena chvoje
spatřila se na křišťále zdroje;
však když mnicha zřela, že ji stráží,
chvěla se jak ulapené ptáče,
v oči tryskla první krůpěj pláče
a již vyvila se z jeho páží,
dříve však, než povznesla ji síla,
mnichova k ní ústa hovořila: