S chechtotem divým vyrazili skoby
v kamenných deskách, hrobku otevřeli,
vynesli tělo, rubáš strhli bílý,
Václava krále slamou ověnčili.
Tu z šera chrámu mihem bleskné střely
mnich pojednou se octl u zástupu,
hrozivě ruku proti tlupě třímal,
blesk zrakem dštil a hlasem hromu hřímal:
„Kdo vůdce váš? jenž mimo kořist lupu,
znectění chrámu, zlou památku vraha,
do spánku mrtvých nectnou rukou sahá?“
Muž statný vyšel obrovitých plecí.
„Zdráv Koranda!“ dav v plném ječí proudu –
mnich bledne, klesá – „Ptáček jeden v kleci
přec omeškal se; do ohně s ním troudu,
ať zakusí, jak mistru bylo Janu“ –