Bled klesl na zem, náhle vzpřímil však
se v nadšení a zvolal: „Klamati
Bůh nemůže! Ne, on mě vedl sem!
Král mrtev jest? Nuž, stvořil dvakrát Bůh
jej tedy! Jeden don Sebastian
v prach rozpad se a druhý stojí zde!
Buď zdráv, můj králi, přec tvůj majestát
smím slovy těmi zdravit v pokoře!
Ty sám jsi řek’ koruny vidina
že v tušící tvou duši zářívá?
To pokyn z nebes jest! Jsi povolán,
bys polo zavražděný pomstil lid!
Ty bledneš, muži? Podej ruky mi
a pojď, kam povedu tě. Pravím ti,
že Bůh tě volá. Proč jak z kamene
se na mě díváš?” Poklek’ před mnichem