Kdo tušit mohl, co nás všecko čeká,
když přišel rozkaz, vytrhnouti z Moskvy!
Den jasný byl a říjnové to nebe
jak u nás bývá, prořídlé a modré,
a nad spáleným městem vznášely se
vran miliony s odporným svým skřekem.
A v ulicích a branách bylo hlučno:
tu valili se pěší, jezdci, vozy,
drnčela děla, temně hřměly bubny,
Francouzi křičeli a Němci kleli
a Taliáni volali k všem svatým
a k Madoně zas syni Hispanie –
vířivým trhem moh se zdát ten trouble
všech uniforem Evropy té širé.
Na hlavní věži kremelského chrámu
pár našich lezlo k velikému kříži,
jenž pozlacen nad šírou Moskvou zářil –
před sedmi týdny, když jsme táhli k městu,
kde jaké oči spočinuly na něm
znaveny letem po klikatých střechách
a pestrých báních rozlehlého obra –
teď chtěl jej císař odvézt do Paříže
a vztýčit dát na domě Invalidů.