Pozdvihá Bořek zakalený zrak,
ana tu hrůza nová, nové hoře:
dědiny polovina v plamenech,
a celý prostor rozžehnuté moře.
Nebe naň blesky metá v hněvu svém,
zničena síla ňader sterou mukou;
co dosud v světě ještě miloval,
povalil v trosky vlastní vinou, vlastní rukou.
I jeho nitro hoří plamenem,
myšlénky též, ba sama pod ním půda;
kolem i v něm jest požár dusivý,
a v hrudi rozžehnuta záře rudá.
Pal děsný cítí – chce i promluviť,
ramena v zoufalosti vzhůru zdvihá,
na místě slov však rydá v záchvatech,
kolem vše s ním se točí, s ním se mihá,
do útrob blesk se kácí klikatý,
myšlének vlastních jemu ránu nesa –
prve, než zachytiť jej Kavan moh,
starý ten jasan mrtev na zem klesá.
Padl – a zaduněla pod ním zem,
tak jako duní pod obrovským stromem,
jenž v stráni marně bouři vzdorovav,
kácí se rozražený nebes hromem.