Aj, teď poutník u cesty své konce:
stojí u známého přístřeší,
však tam svlačec peřesté své zvonce
od bílé již stěny nevěší,
tam tak pusto a tak neveselo –
očko nevyhlíží z okének –
a on schýlil rozorané čelo,
do bolných se ztopil myšlének.
Ó, snad nepozná v tom zhaslém oku
oheň bývalého milence,
svadlou rukou, s níž si na potoku
vyměnili někdy prstence,
pohrdne a vlasem pobělavým.
Či se charpová ta očička
smrti závojem již skryla tmavým,
nad hrobem jí skáče bludička...?