Nedaleko Jaromír náš stojí,
jeho hled je stopovat se bojí,
jichž se ňádra k ňádrům přiklání,
rusý její vrkoč zaclání,
jímž se líce přítelovy kojí,
ono sladkých citů rozvlání.
Avšak o bok spanilý se klásti
ruku jeho vidí nesmělou
a přál by si za zem za celou
druhou též, jak onen, její vlásti.
Jemu jen, ach, popřáno se pásti
nad tou lící chvatem zardělou –
a těch líce – jak jsou blízko sebe!
jako smrti pobožného nebe.