„Nuže, jdi si!“ řekl sklenář smutně.
„Budu sám zas, jak jsem jindy býval!“
Obrátil se od ní, v kraj se díval.
„Nezlobte se!“ dívka tedy vzkřikla.
„Kmotříčku můj, žadáte-li nutně,
bych se zřekla, čemu jsem již zvyklá,
dovolte mi, pro všechno vás prosím,
poslední pouť ještě vykonati
ku Cellenské Matce do daleka.
Mám to ujednáno s vůdcem naším.“