O novém roce, veliký svátek,
do města s otcem na mši šla svatou;
jako sníh v ruce bělounký šátek,
modlicí knížku s ořízkou zlatou.
Oči však kalné, ve tváři uvadlá,
znavená, slabá, tak že div nepadla.
Na cestě k městu lidí byl řad
z vůkolních osad v svátečním šatu.
Anna je s otcem minula v chvatu,
mněla, že lid ten zůstává stát,
že na ni hledí, směje se tomu,
přes chvíli že se zachytí stromů. –
Dívky, jež k přástvám chodily s Annou,
jdouce kol, zrak že odvrací stranou,
že kdo ji neznal, na ni se zeptal,
z hochů že jeden druhému šeptal:
„Byla kdys cnostnou, dávno však tomu...“
A dívka div se nezalkla studem.
„Tatínku,“ řekla, „vraťme se domů,
doma se modlit vroucněji budem.“