Služebníci poslouchali,
zatínali zuby v rety;
v tělech jízdou unavených,
v nohách, strmácených chůzí,
probouzeli novou sílu,
aby pánu vyhověli...
A že den se klonil k skonu,
v cedrový když prales vešli,
jehož vonných korun spletí
sporé jenom pronikaly
paprsky zlatého slunka,
v červánkách se loučícího
v podvečer s matičkou zemí,
strach je také popoháněl,
šlehal je jak ostny hloží,
kopřivami pral je v záda,
v umdlené jim mysli kreslil
příhody zlé, hrůzostrašné,
o nichž vyprávěl jim Joel.