Tak se mělo tehdáž s tebou,
Milý český národe!
Ty’s byl takým vodopádem!
Z nejvřelejší pobožnosti
Vystavěl jsi k slávě Páně
Stavby, nad něž, jak sám tvrdí
Eneáš Sylvius, papež
Pozdější, v Evropě celé
Velebnějších nebylo:
Nebetyčné chrámy, kryté
Klenutími kamennými,
Dlouhosti a velikosti
Podivuhodné; oltáře
Vysoké, zlatem a stříbrem
Potížené, v něž ostatky
Svatých byly vsazeny;
Mešná roucha, protkaná
Perlami, šperk hojný všude,
Drahocenné nářadí;
Okna vysoká, prostranná,
Ze skla nejvýtečnějšího,
Umělou zdělaná prací.
Hněv a vztek však nad tažením
Křižáckým a nad mnichy,
O nichž věděl jsi, že kují
Proti tobě nejzhoubnější
Obmysly, pomátly tobě
Rozum. Zoufalostí zchvácen,
Čekal’s ve své hrozné bídě
Na nové tisícileté
Království Kristovo, v němž by
Nebylo těch staveb třeba,
Protože by každý nosil
Boží zákon ve svých prsou:
A tu vrhl jsi se na ně,
Jako tigr na svou kořist.
Ha tu rozbořena byla
Velkolepá záduší
Milevské a Nepomucké,
Zlatá Koruna, ten stkvoucí
Pomník Otakarova
Vítězství nad Belou, zpupným
Králem uherským – ó kdo by
Všechna sčet’! Ach věčná škoda