Hoj, zas ty meče plamenné se kříží,
plá brnění ze skvoucích šupin skuté
a vlají třásně, hřívy letem vzdmuté –
zas ona bouře velebná se blíží,
jež mnohdy kolem jinošského čela
mi zaduněla, v opojivém víru
mou duši zanícenou unášela
v šik větrný báječných bohatýrů. –
Dav hustých mračen někdy horstvo halí
a níže, níž se po něm hrne dolů,
leč z údolí se proti němu valí
dým bílé páry, srážejí se spolu
a chvíli v chumle beztvárné se mísí,
jak závoj neladný na horstvu visí;
pak trhají se, vítr sápe chmuru,
mrak v cárech fantastických prchá k výši,
a za ním pára chumelí se vzhůru,
až rozplyne se obé vzdušnou říší:
Tak voj náš v davy nepřátel se vtírá
na boku hory, s níž hrad pyšný zírá,
výš, výš je pudí v povětrném honě,
jak operutěn, po závratném skloně
až na vrchol, kde mizí mému zraku
tlum prchajících jako chumle mraků,
jež letem ztrácejí se v nebes dáli.
A jak bych sám byl útvar mlhy chvějné,
můj oř pak perutě měl čarodějné,
tak po úžasném srázu strmé skály
též letem volným do výše se nesu
ku hradbám zubatým a věží lesu.