Tak pravil Karel. Podiv nesmírný
jal všechny, již jej mluvit slyšeli,
a mezi tím, co rakev odnesli,
za ruku Karel Bernardina vzal
a prosil ho: „Můj druhu, přisedni
sem k mému loži! Jsem tak unaven,
a sladce se mi bude dřímat dnes,
když nad mým spánkem, drahý, budeš bdít.
Jak osamocen stojím na světě!
Má velkost jako strmá skála je,
mně teskno tak! Však šťasten budu teď,
svou velkost s tebou budu sdíleti,
my spolu budem vládnout západu,
a uleveno bude tíži mé.“