Ba, zřetelně již kolem v jasném vzduchu
bitevní severu se jeví šik,
sněhové pláště v divném hrají ruchu
a ledové se blyští hroty pik,
sníh kolem žerdí v chomáče se chytá,
mráz praporů těch stříbří okraje,
kdes jíní květem na pochvách se kmitá,
a časem třásní s ramen zavlaje,
na čapkách bílých z kosmatého sněhu
skvost ledu plane v démantovém žehu.
Jsou smíchány tu různé zbraně, kroje:
třpytivé šupiny, v něž Oleg slavný
kdys odíval své bohatýrské voje,
i Síče bulava a bunčuk dávný,
i prapory, jež Petr k letu pudil,
a bubny, jimiž Děbič Balkán budil –
Ba, zdá se, jakby Hospodinův dech
byl náhle zavál u nesčetné hroby,
jež vyryly v zem tuto zašlé doby,
a jak by z kůry ztuhlých plání těch
slovanských kostí miliony vzrýval,
zas těla podobou je přiodíval,
hnát v rezavých jim tyčil třemenech
a toužením, jež druhdy nevyplnil,
zas mrtvá prsa bouřlivě jim vlnil.
Dál k jihu letí; kudy krajem bouří,
mrak nových duchů od země se kouří.
Kdes moře hlav se vyvlnilo z rovu,
jež kdysi Lazar sčítal na Kosovu.
Pak ráje porubané smutný hon:
roj starců, žen i dívek, zevšad sletlý,
i povražděných dítek oblak světlý
jak andílků, již boží věnčí trón.