Štěstí ještě, na dlouho že není;
reklať jemu chůva, že teď denně
jezditi sem bude. Svatoň doma,
pláče blahem, třesoucíma rtoma
sotva mohl pověděti ženě
o svém štěstí – – Nekonečně dlouhou
zdála se noc Evě; mřela touhou
po dívence, jejíž obraz sobě
v mysli kreslila. A věčností jí,
nežli den se naklonil k té době,
palčivost kdy slunce zvolna míjí.
A hle! – již se nad dívenku kloní.
Jaké však to zklamání je pro ni!
Hezké dítko, šelmovsky se smějí
očka blankytná i rtíky rudé,
diblík sedí v každém důlku – všude,
není to však – není Duška její!
Ale muže myšlenkou se svojí
ze snu jeho probuditi bojí;
jeť tak šťasten ve svém sebeklamu – –