Sotva slunce zemi probudilo,
Již se všecko s hradu vyrojilo,
Na honběby švarných panů zbraně
Porážely jeleny a laně.
Koně frčely, a trouby zněly,
Mladí páni divy prováděli,
Aby radostí a zpěvem stále
Vyráželi laskavého krále.
Hluk a radost vejskajícý
Po lese se rozlíhaly,
Za zvěří se strachem chvátajícý
Lovcy hustinami hnali,
Švarných panů ostré zbraně
Porážely jeleny a laně,
Rozhorlených lovců hřmotné hluky
Vyděsyly z doupat zvířat pluky,
Vypudily z lesa hlubokého
Jelena co obra vysokého,
Který jak snih bílý po nich zhlíží,
A svou krásou, a svou těla tíží
K podivení nutí hrdé pány.
Ti své na jelena strojíc rány
Očima, y srdcem krásu jedí;
Zbrklý jelen jak král na ně hledí,
Otáčí se, v pustiny se tratí,
Vyděšeným panům hlavy hatí,
Kteří v nedočkavé horlivosti
Zabíhají v divé samotnosti.