„Rozhněval lid mne ten, že světlo mé,
jež jsem mu proudem živým poslal darem,
promrhal jako marnotratný syn,
rozmetal v dýmu, sbrodil v kalu starém.
Jděte mých legiony andělů,
shasněte slunko nad jeho mu hlavou,
balvánů skalných černým klenutím
zasypte jej jak pekla klenbou tmavou.
Otvory dva jen nechte k východu,
ke světlu jeden, druhý v blaha kraje;
houfy však ďáblů s mečem plamenným
postavte na stráž brániť přístup v ráje.
Katanů národ žalářníkem buď,
týrej jej, vraždi, muč a měj jej v moci,
zabíjej, poutej, vězni, posmýkej,
na šíje šlapej mu a drž jej v noci.
V živý ten hrob buď lid ten zakletý;
přemnohých věků stíny přejdou kolem,
on ale tam jak padlí duchové
v okovech spoután těžkých stenej bolem,
dokud se neuvolní silou svou,
nepřemůž ďáblů kutou v ohni zbrojí,
nechopí štítů, mečů lesknavých,
východu nedobude krví v boji.“ –