Tak dohovořil bledý muž,
a v tváře zkamenělé rysy
vzpomínky podvojená druž:
dvě velké slzy skočily si;
však dřív než v lesku posledních
těch ohňů přešly v rubín skvělý,
juž rýhou líce dolů sjely,
leč on svou sivou hlavu zdvih’,
jak ptát by se chtěl sosen tmění:
Je konec strastem mým či není?