„Hleď, Nino, já tě trpce oklamal,
jsem ženatý – já zapřel ti tu věc,
proč, ani nevím. Tenkrát v chvíli té,
když Pietro tě v krčmě prodával,
já nemoh’ ani jinak jednati,
než jednal jsem, snad ďábel svedl mne.
Pak domů když jsem tebe odvedl
a s tebou sdílel tvrdé lože své,
já více neměl síly, odvahy,
ti všecko říci. Nyní musím juž,
jsme každou chvílí cesty u cíle.
Mám ženu Martu, ta je předobrá,
mám dítě snad, jež neznám doposud.
Jsem velmi nešťastný. Co činit mám,
to nevím, věru bylo by mně líp,
bych odpočíval na tom prkně zde,
jež hnije v trávě. Nino, musíš jít.
Má žena Marta jako anděl jest;
však neodpustí žena nevěru,
byť sebe měkčí byla v srdci svém.
Vše odpustí, žes na ni zapomněl,
žes prohýřil, co bylo věnem jí,
žes zanedbával ji, ba žes ji bil,
však jinou žes měl, němůž’ odpustit.
Hleď, Nino“ – při tom sáhl za ňadra,
kde ukrýval své práce výdělek –
„zde polovička tvoje, vezmi to
a s bohem jdi a odpusť, na tobě
čím hřešil jsem jen svojí slabostí.
Já dříve měl ti všecko povědít,
však nemoh’ jsem – to celá vina má,
a nyní, když se loučit s tebou mám,
tu teprv cítím, kterak tě mám rád.“