Tak vešli jsme v města svých otců. Co skryto bylo po celá pokolení
před úžasem jejich mistrů, uviděli jsme oslněni.
Pohledy naše šly hloubkami světla jak potápěči podmořskou nivou,
neviditelných životů vichřicí krutou a mlčenlivou.
Vzdálená slunce jak v extasi před námi rostla a v tanci
zdála se kroužiti k zemi v ohnivých vírech svých protuberancí;
jeskyně hmoty vyšlehly září příchodem naším a vření ukrytých zdrojů
zaplesalo v nich nedočkavostí. Kovové klouby gigantských strojů
praštěly tíží našeho díla. A nad zeměmi
myšlenka naše, uchvácená blesky, letěla dálkami všemi,
dny moří i zářením výší všudypřítomnými vlnami plula,
k milionům se nesla, jak žhavý vítr naši hvězdu ovanula,
všechny ruce rozechvěla k dílu v jediné výhně horečnou trýzeň,
v tušení nového světa, ve všemohoucnosti démonickou žízeň.