Pryč! Dolů, rubáši ty bílý,
má pěst rve každý šat i svor;
zrak vytřeštěn se k tobě chýlí,
můj hochu! – Ty jsi krásy vzor!
Tak, zde mi budeš nahý ležet,
než zvěčním údů čár i sklon,
mráz děsu bude tělem běžet,
však z říše uměn sladký tón
jej zdolá: Syn můj! On to, on!