Ve vřídle krásy voda křišťál byla,
tu pokolení celá s chutí pila.
Však přišli noví. Jak! že to je krása?
Kde barva, vůně, chuť? – A hned ta chasa
v zdroj hází kal, v něm míchá sochorem,
až vše rmut páchnoucí. – Byť s odporem,
ti polykají mok, již kráčí s časem
a šklebíce se křičí velkým hlasem:
„Sem, mroucího jež tíží věku znoj,
zde lék, zde spása, zde jen krásy zdroj.“