Louč plála v večer rozžata,
a dítka ztich’ v kolébce pláč,
tu zabuchali na vrata,
a vyrušen byl malý spáč.
Já ku kolébce zlekána
zkonejšit spěchám nářku hlas –
v tom jizba vojskem nastlána,
a dragon klel, až oknem třás’:
„Sem, ochechule proklatá,
já naučím tě manýru!
Pan manžel skončil u kata. –
obraťte ženu na víru!“
A tvrdé rámě pochopů
mně ruku zdrhlo provazem –
„O šetřte dítě!“ za stopu
lidskosti bídná lkala sem.
Mne přivázali u stěny,
mé dítě lkalo u nohou –
ach, ruce vazbou stísněny
tvář nedosáhly ubohou!
A pláč mi projel tuk i kost,
mně srdce jeho nářek rval,
a hlas můj neměl něhy dost,
by v oči měkký spánek stlal.
A o jich srdce železná
jmu slzou se a prosbou bít:
„Ach, patřte ústka líbezná –
vždyť z mého prsu chtějí pít!“
A o stůl pěsť jich zatříská:
„Nechceš-li v boží víře žít,
nechť pojde havěť kacířská –
však dáš-li křtít se, může pít!“
Mně prsa pnou se bolestí,
a hlasem dítka pláče hlad,
a ručka prosí s něžností
a já nesmím se k prosbě znát!
Ach, stokrát sil já napnula,
bych přetrhala vazbu zlou,
však stokrát sem ji ztrnulá
úž zdrhla v ruku podběhlou.
A hlas mu zní již bez vlády,
a srdce hlucha kolemkol,
a matka něma, bez rady –
ach, což vy znáte matčin bol!
A výheň plá již v prsou mých,
mně smysly mhou se kalily,
a kolem bohopustý smích –
„Nuž, zda se k bohu nachýlí!“
A na mysli mi manžel můj,
jak za víru svou prolil krev,
a na očích – bůh polituj! –
ten malý, hladem mroucí zjev –
Tu černá noc se rozlila,
mé tělo trhal znoj i mráz –
„Ach, vždyť sem já je zrodila,
ty, otče s výše, nesuď nás!“ –
A když mi smysl navrácen,
já byla vazby sprostěna,
hlad dítka mlékem nasycen,
a já sem byla – pokřtěna!