Istambulská krása vzešla nad mrákavu,
s ramen lepých spouští řasy zlatohlavu,
z růží vlas jí svítá, z drahokamů šíje,
u nohou jak milan Bosporus jí nyje;
do duše mu ona, hluboké a snivé,
půvabů svých kouzlo vlévá opojivé;
tak jej rozvlnivši v sladké horování,
vychladlé mu vrací, hrdé pousmání.
V rozkochaném oku zrcadlit jen chtěla,
mocnost vnady svojí; vítěznou ji zřela!
Oklamaný Bospor, žalem bouřně zdmutý,
zareptal jak otrok u noh jejích skutý,
svůdností však její ukrocen se níží
líbat její stopy. Ona v něm se zhlíží,
slunné dálce jevíc nádheru své pýchy,
v stín však těsných ulic ukrývá své hříchy.