A přec hrál dobře dobrou hru tu herec.
Kdo může říci, že mou masku prohlíd,
že vnikl jedenkrát jen v duši moji?
Snad Agrippa kdys – ten jen tušit mohl
a více ne než Livia, má žena,
a Maecenas, ten dobrák opatrný;
snad tušili a snad se dohádali
mých vášní sklonů, šli jim moudře s cesty,
neb hověli jim, když jim rozum řekl,
že vzdor by marný byl a nebezpečný...
Teď Tiberius čeká... Nikdo neznal,
co v duši mé se skrývá: já však přehled
tu arenu, jež životem se zove,
i zápasníky její; nezůstala
mi tajnou myšlenka jich nejtajnější –
jen Tiberius... Jak já zůstal světu
jakousi živou, kamenou však sochou,
tak záhadou on trvá pro mou duši.
Dívám se často na tu holou lebku,
však nepronikám stěnou skrání jejích,
dívám se často v zelenavé oči,
však ty jsou němy jako voda moře.
Ty oči jeho oslabuje slunce,
že předmětů ni lidí nerozezná,
však ve tmě vidí zřetelně a jasně
způsobem šelmy... Tiberius čeká...