Šel jsem dál opojen svou láskou, půlnoci zimní
krásou neskonalou, jež v nádheře plála podivně
jiskrami démantů ve stříbře a v úbělu čistém
a zvonu jasný hlas s hudbou v mém nitru tajemnou
božskou harmonií se slíval v hymny radostné.
Když pak nad Sutomí jsem dostoup’ kostela vísky,
ačkoli nezněly tam pastýřské písně ty české,
jež tak rád jako hoch jsem v rodné vesnici slýchal,
přec v mém nitru i tam vánoční nálada svitla
září dětsky blahou jak divná hvězda Betlemská;
mněl jsem, s hůry že kůr andělský plesně mi hlásá
štěstí navždy a mír ve věrné náruči lásky
a rty maní k nebesům převroucí šeptaly díky.