Ó klekání, mně zdávalo se časem,
že nejsi kovu neživého hlasem,
že z duše krajiny tvá píseň zní,
v níž věrně ztlumočena vylévá se
slast, tesknost všecka chvíle večerní,
vše kouzlo skryté v růžných mlžin kráse,
když na západě tonou v moři zlata
a nad nimi je první hvězda vzňata,
že přírody tu rozechvělý cit
si hudbou zvonu musí ulevit –
tak právě jako jarem zpilý kraj,
když do haluzí mladých bujné spleti,
kde voní, raší poupě na poupěti,
noc vlahá stříbrem tká svůj sladký taj,
své ulevuje rozkoši a tísni
ve sladkoteskné slavíkově písni.
Ó klekání, co valných pokolení
již stejně slýchalo tvé hlaholení!
Den jako den po věky znělo’s tak
těm, kdož tam na hřbitově malém leží,
i těm, jichž rov už rozeznáš jen s těží,
i těm, jichž hrobu zmizel každý znak;
před námi tisíce již, statisíce
vždy za soumraku, když tvůj zapěl zvon,
ke spjatým rukám naklonivše líce
na chvíli zapomněli všední shon
a s modlitbou zrak ducha vznesli v nebe,
neb dumavě jej ponořili v sebe.
Mním, duchů miliony v hudbě tvojí
že k nám se druží šepty snivými, –
ó hymna jsi, jež po staletí pojí
rod starý s novým, mrtvé s živými,
nechť jeden zbožně říkal Anděl Páně,
a jiný zvykem jen spjal k ruce ruku
neb v dlaň jen sklonil nevěrecké skráně –
přec citem svým se ve tvém střetli zvuku. –