O, vlast překrásnou hvězd nad myriádami máme! 
Snažně po ní touží, ztrátu milých zakusil,
A všelikých strastí ve plné kdož míře zakouší.
Až doplní se tu čas, tam se potom vynesem,
Tamť promění se bolest všeliká ve radosti nebeské,
Dítkám Bůh co otec kdež se okáže milým.
Ach spatříme se zas v krásnější končině někdy,
Až z oka proud hořkých nám se slzí vyroní;
Tamto budem spojení co bratří na věky pevně.
O, myšlénko! tebou jak se kojí duše má,
Když bloudím a milých připomínám hořce si přátel,
Jenž se vytrhli z mé náruči na světě tom.
Proměněným zase někdy okem vás přátelé uzřím,
Kdež smrt více nemůž na věky loučiti nás!