POD sivým bukem v pralesové houšti
v bořivé zemi jáma zapadlá;
spleť kořenů jak mříž se do ní spouští
a mech a ostružina uvadlá
se klenou tu jak víko nad truhlou.
„Bohdejž už dopadlo,“ děl druh můj starý,
„a jasan vryl se v půdu utuhlou
a nepustil, co dole chytí v spáry
před soudným dnem!“ Pak drsně: „Brachu vari!“
„„Co jest?““ – A on jen vlek’ mne z huštiny,
až stanuli jsme lesa na pokraji.
Pak děl: „Věc proklatou ta houšť zde tají
a k pochopení, mním, jste ještě mladý,
co skrvavené značí šediny.“
„„A dál?““ – „Já nic, jen jediný muž tady
by směl vám vyprávět tu příhodu,
to jest, když chtěl by mít se k odchodu
tam, kde už ani zmije nevděku
znov’ nemůž zabit srdce v člověku.
Však starý muž je dosud jako buk,
jejž vidíte tam u té farmy čnět,
ač byl mu hrom už střískal mnohou snět
a mnohou schromil nezvedený kluk“