„Vstaň, ó Dagmaro! Vstaň! Není u mých nohou,
cherube, tvé místo! Zjasni zrak svůj libý!
Mníš-li, že král dánský neplní své sliby?
Že ti rty mé čehos odepříti mohou?
Vstaň již! Vyplním i prosbu tvojí třetí.
Zdvihni korunu, již sejmula si s čela:
nebudou již na ní slzy Vendů lpěti –
Sblížila je srdci na vždy slza vřelá,
která s této líce přespanilé slétla
v jejich temný los jak spásy hvězda světlá!
Z rosy té, již líbám z jemné tvojí řasy,
– přísahám ti – lepší vykvitnou jim časy!“