„Což chci já peníze?“ vzkřik’ pohněvaný Krása,
„Má leží v dítěti, ne v peněz troše spása,
však chtít jen, přivedl bych kluka do káznice.
Však nechci, ztrestejte ho prozatím, nic více!“
Šel Krása domů zpět, a večer roztáh’ stíny
přes nebe, přes pole a celé do krajiny.
Nad strání lesnatou jen měsíc chvěl se čistý,
jak slzy kapala zář jeho mezi listy,
a v parách stříbrných se třásly hlavy stromů.
Tou dobou jako stín se Jakub vplížil domů,
a brzo křik a pláč a volání a steny
až k lesu letěly, jenž stál tak zamyšlený.
Však Krása doma děl, když do kouta hůl složil:
„Eh, táta jako kluk, jak přišlo by to do žil?“