„Pobloudili synové mí,“
teskní duše Hospodinu,
„daleko se zaběhli.
Čekal jsem já, kdy se vzpřímí
z prachu svojí nízkosti;
čekal jsem já, kdy se zjasní
vnitřní důstojností svou;
čekal jsem, kdy rozběhnou se
do závodů svobodných,
kdo z nich spíše z tvrdé země
vykouzlí si zemský ráj.
Ale oni zapýchli,
ohluchli a zbloudili.
Je mi líto jejich rodu,
líto je mi člověka,
jako plodu, na slunci jenž
nedouzrál, scvrklý visí,
nedochůdče zakrslé,
nechutné a ubohé.“