A proto, sesurovělý starče,
ve službách znásilňujícího imperia sešedivělý,
jehož krutému rozumu jsou skryta mysteria utlačených duší,
co ti teď platna tvoje věda a tvoje ctihodné šediny?
Tvůj ubohý rozum nepochopil světla spravedlnosti,
ni rozkoše sebeurčení omladlých národů,
nepochopil, že stará kultura nesmí zotročovat,
má-li hřát a svítit
a nemá-li býti jen krutou a tížící
obrovskou koulí galejního otroka!
Co platny ti ctihodné šediny, když žvatláš senilní fráse,
starče, stojící nad hrobem,
když zapomněls hlásat usmíření a lidskost,
zhynutí nadvlád a záští,
když zapomněls usmířit se světem křehkou svou bytost
a ukončit modlitbou všeobrodného soucitu?
Co platny ti ctihodné šediny, když sloužíš tmě,
v domě, kdy hladoví všelidskou bolestí miliony otroků
a tlukou na brány obrození,
když ulicemi starých měst projíždí bezvládí duší,
smějící se tvému císařství,
když z utlačených otroků všech kast a všech národů
jiskří se první pochodně lidskosti,
tak právě jak ze středu barbarů, narážených na kůly Neronovy,
vyzářilo světlo křesťanství?
Ony nad tvým hrobem, který si zapamatují vnuci,
budou svítit, pochodně žhavé, do tvých slepých očí,
a obnaží tvá slova, v nichž spečetěn úpadek tvé raçy, –
– dříve však já, s odvetou zhrdavou,
vyvřelou na smutném poli zdeptané přítomnosti,
přicházím na pokraj tvého hrobu,
a házím ji za tebou, starče despotický,
aby tě výčitkou drtící tížila věčně, věčně.