A vyšli jsme, a venku kvetlo ráno.
Ó, velké slunce, budiž požehnáno!
Jak prvý člověk, vyšed ze svých slují,
tvou velebou jat, svatým divem tvým,
se před tebou tu kloním, obětuji
ti písně svojí prchající dým,
tvůj vyznavač a kněz. A hled můj zdraví
tě v zlaté záři, v květu, jenž plá smavý
zde krve nachem, v ranní rosy třpytu,
v pěn bílé tříšti, chvějné duze vln,
v motýlů skvoucích pestrobarvém kmitu,
i v azuru, jenž svítí, čaru pln.
Z tmy skály vyšed, v kaluži kde slepý
jen žije mlok, tvůj paprsk na své skráni,
teď dvojnásob tvé cítím požehnání,
tvůj plamen žehnám svatý, velkolepý.
Ó, plaň a sviť a ve své záři vlídné
vše plát a zrát a usmívat se nech;
i v prsou mojich zahřej, co tam stydne,
ať cítím stále jako v chvílích těch,
kdy na prahu mi sluje zář tvá svítí,
tu velkou vděčnost, hlubou lásku k žití!