Bylat’ pak kniha, z níž ta písem světla
mně v chmurnou duši božskou lila záři,
rodinný poklad vysokého stáří,
v ní řada předkův mých už dávno četla;
v níž také prst mé ukazoval matky,
když neděle neb boží přišly svátky,
a ona, an ji staroba již shnětla,
spíš prstem tím než slabým zrakem četla;
na dskách pak jejích uvnitř, v předu, zadu
předkové písmem starodávným vpsali
kroniky rodné štěstí nebo žaly
a potomkův svých rodokmennou řadu.
Tam ruka otce mé též vpsala jmeno,
kdy svět jsem spatřil, k němu připojeno,
pak kmotrem, kdo i v chrám mě provodili,
když vody křestné hřích mi s čela myly –
jediná slova, jimiž mluvil ke mně,
a ty i hlasy zněly hluše, temně.
Já třesoucí se k nim teď připsal rukou
tu matky smrt i s krutou její mukou.