Pověz, ó pověz, statný mládenče,
Otcova ty slávo, sokole jasný!
Pověz upřímnou myšlenečku lásky,
Jak bylo tobě, na zahradě carské
Když jsme druh druha viděli ponejprv?“
Bylo, jak před tím nebývalo nikdý –
Jahůdka nekanula s keříčku nízkého,
A suchota*) se vila do srdce bujného,
Jen tebe, a jen tebe očima jsem líbal,
A duší mládeneckou tebe jsem objímal.