Den jarní k večeru se tiše chýlil,
duch volný těla vetchého se zbyl
a šel – šel zvolna, snad se ve tmách mýlil,
snad také chvíli na rozpacích byl,
když ještě zřel, jak všichni tonou v pláči,
jak slza bledé líce proudem smáčí,
že stírati jej ruka sotva stačí.