Mou duši vpij a budeš sestrou mojí.
Ó, jen se dívej, já jsem neobsáhlá,
já celý kosmos v objetí jsem vtáhla,
jsem démonem i cherubem i ženou,
jsem, která žiji nedotčenou
ve změně všeho, neb jsem tvůrčí síla.“
A sklonila se, dítě políbila
a znikla v šeru jizby jak stín světlý.
A od té chvíle v duši děcka kvetly
vše lilie, vše jejich bílé sestry.
Tak měla život bohatý a pestrý,
tak mezi námi, a přec jinde stála,
když sfinze umění se zaprodala,
vždy vzpomněla si na zjev dětství svého
a pila pravdu, úkoj, sílu z všeho.
Všem růžím slovy ulámala ostny
a jeden pouze vzala lístek sprostný,
však ryzostí a pravdou duše skvostný –
tím umělkyní se a ženou stala.
Tak pracovala, trpěla vždy plně,
neb obraz Psýchy na každičké vlně
snů jejích hrál – tak mezi námi žije
i mrtvá dnes – neb sama Poesie
se v masce Psýchy sklonila jí k skráni.
Toť umění jest velké požehnání.