Byl jinoch bled’ a ruka chvěla se,
když zasáh’ v struny, píseň zněla však
přec sladce jako hlubé lásky vzdech
a oči jeho byly blouznivé.
Tancredi naslouchal, však brzy vstal
a vyšel z komnaty, hnal nepokoj
ho z místa dnes a sama zůstala
se svými dívkami tak Ghismonda
a s pěvcem. Chvíli naslouchala dál,
pak kynula mu rukou zvolajíc:
„Ty slyšel’s, co můj otec právě děl?
Slož píseň o mých smutných osudech.
Jsem jak ten květ, jenž roste v okně tam,
jest na něm kletba... Nikdo přiblížit
se jemu nesmí, neboť dýše smrť!“