Poněvadž jinam spěly! – Což vím,
zda vlídně se snesou komu?
Což vím, což zvím, máš-li koho rád?
Je pozdě a šepce to: Hrát si, hrát!
Hrát! šepotá listí stromů.
Hrát! opáčím v stínu domů.
Srdce mé, kamkoli k těžkým mukám spěj,
ne však beznaděj, ne však beznaděj!