A na to Postel hlasem, jenž se chvěl
ne bázní, ale tichou vroucností:
„Mně žádná nová pravda za úděl
od Boha dána není, v moudrosti
přesvatou knihu, v evangelium,
já nořil duši svou jak vy; můj um
bystrosti vaší nemá, prostým jsem,
a doufám, pokorným. Miluji Boha,
moře jeho, hvězdy, ptáky, jeho zem,
a pokaždé, když šlape moje noha
po temných prsou jejích mateřských,
tu prosím ji, by odpustila synu,
a toužím křídel míti andělských –
jest-li v tom zlo, Bůh odpusť mi tu vinu
Však nemyslím, vždyť země svoji něhu
za lásku mou mi v srdce vronila,
a polibkem, jenž v jabloni se sněhu
na jaře chvěl, když luna jasnila
břeh nekonečný, vysvětlila ona
do dna mi tajemství, jež v Pathmu Jan
v svou knihu napsal perem, které, tona
v bezedných slastech blíže rajských bran,
z azuru křídel ztratil archanděl...