Ah, Kristus náš je císař milostivý:
závdavek dává dřív, než voják jeho
meč připne sobě – možno odolati?
Já s lože vstal a o berlích se vleče
dal na vždy s bohem otcovskému hradu
i člověku, jímž bývával jsem kdysi,
a šel jsem k svaté hoře Monserratu,
kde divotvorná Panna v slávě trůní
a zavěsil jsem před obrazem jejím
svou zbraň, šat rytířský a celou noc jsem
jak rytíř Amadis kdys na tom místě,
stál na stráži tam před ní Milostivou,
královnou nebes, panovnicí vlídnou
své duše žhavé. Když pak bílé světlo
zápasit začlo s žlutým svitem svící,
já viděl jasně, jak se krásná Panna
usmála na mě pohledem svých očí
a milostně mi pokynula hlavou –
ach, synu, synu, takhle věčná Panstva
mzdu platí vojáku, jenž nevykonal
ničeho dosud... Já se vyzpovídal –