Otevřelo dítě oči,
usmálo se na postýlce,
v ručky bílé zatleskalo:
„Mamičko, ach, jak se těším,
lesy samy přijdou ke mně!“
Nebohá se lekla matka,
nejinak, než dítě blouzní.
V bázni ruku mozolnatou
na bělostné kladla čílko,
ale dítě usmívá se:
„Mamičko, ne, nic mi není,
lesy, lesy ke mně přijdou!“
„Bláhové ty hloupé dítě,
nesmyslné řeči vedeš,
jak by lesy mohly přijít!?“
„Mamičko, věř, přijdou, přijdou,
zrovna teď mi slíbily to,
vědí dobře, jak k ním toužím
a že tuze, tuze stůňu.“
Jako by ta zlatá záře,
jež se venku rozlévala,
na mžik byla zabloudila
v šerou síňku chudých lidí,
dětská tvář tak plála štěstím,
ale matka v bolné tuše
stranou stírá horké slzy...