A po letech jsme setkali se. Cítím,
že rána od tenkráte ještě bolí,
ač zakrývá ji úsměvem svým bodrým.
A vidím, kterak žije ve svém lese,
v němž zpíval kdysi, jak mu dáno bylo:
ševelí tiše, patře v západ slunce
a vida z blízkých luk už stoupat páru,
notuje s roztesknělým odevzdáním
o stínech noci, o rostoucím chladu,
o slunci rudém, jež mu takto mizí.
A bez ohledu, má-li posluchače
svým písním večerním. Tak zpíval vždycky.
Za jarních jiter od růžové zory
hvozd celý plnil beznáročným zpěvem.
A šumělo-li mladé listí stromů
a po zemi se v trávě leskla rosa
a v zlatu slunce vzduch se chvěl a voněl,
už spokojen byl. Vycítil si z toho
dík za svou píseň a tím hlučněj zpíval.