Neb není tady jiné slávy,
než slávy dne. Je vyhubena
tak zvaná dějepisná věda,
jak za dob dřevních kvetla kdysi.
Přítomnost teče rušným proudem,
boj o život v ní zabral všecko,
a není kdy a není chuti,
ba ani nálad, aby někdo
se ponořil v to, co kdys bylo.
Vždyť děje řítily se střemhlav
a rostly, rostly – rostly knihy,
až celé knihovny z nich byly,
a znalci jistili, že tohle
nic není, že to zrnka písku
z velikých planin, že je marno
chtít zachytit i tisíciny
těch velkých rušných událostí.
A také dějezpytci sami
zhnusili lidem byvší děje.
Co jeden stavěl, druhý zvrátil,
co jeden tvrdil, druhý popřel,
a skepticismem otrávení
jak piráti se vydávali
do doby nedávné i dávné
tam brali svatozáře hlavám,
ba, postínali i ty hlavy,
a trupy dávné slávy vlekli
ulice blátem. Nic tam není
než malost, hnus a podlost, špína –
a tak si řekli lidé moudře:
Pryč s takou vědou! Ztráta času!
Dost máme vlastní špíny, hnusů,
svých podlostí dost! Provedlo se,
a lidé odychli si. Děti
pak zajásaly, kdykoli se
o bludných dobách hovořilo,
kdy do mladých hlav cpána jmena
a letopočty králů, bitev –
vše pro nic za nic. Znají nyní
jen cifry praktické a stroje
pro fysiku a pro chemii.
Zeměpis? Sednou do letadla
a letí, letí – vidí řeky
a hory, moře – letí k městům
a projdou je. Pro vzdálenosti,
tož život Marta, Jupitera,
a Měsíce a druhých planet,
zvěř, rostliny, vše co tam žije –
ve školních vidí biografech.
Pro přírodopis vedle kina
jsou velké parky se zvěřinci,
letadlo snese se tam s dětmi
a kantor poví, co je nutno,
ukáže zvíře, ptáky, plazy –
a děti letí zase domů.
Letadla rychlostí jdou světla,
ne jako kdys, kdy divem zdálo
se v minutě pár kilometrů.