Jak vlny myšlénky jdou mojí hlavou,
na břehu mrtvých sedím; jak se mísí
to ticho míru zde s tou v dálce vřavou,
a myslím, až jen zapadnu sem kdysi,
zda klid též ozáří mé stuhlé rysy;
pak smrť, jež všecko vlídně usmiřuje
sny dětství blahé zas tam v duši vzkřísí:
i slouchám v naději, jak vítr duje,
zda Charon v spuchřelé už lodi nevesluje!