Ten kousek země, kde jsem rost a prožil
své dětství, chlapectví, svá mladá leta
s tím sladce hloupým prvým milováním,
s tou prvou trýzní, zklamáním a hořem;
v rovině labské jedno bílé město
s modrými lesy v dálném horizontu,
se starým zámkem, zdivočelým parkem,
náměstím klidným, chrámem beze slohu,
jenž stlačenou věž nad krajinu zvedá,
vlnivá pole, alejové cesty,
na křižovatkách boží muka, louky
při tiché řece, známé vísky kolem –
ten kousek země vše jest, po čem toužím
v ulicích řvavých protivného města.
Však spíš to touha po mých mladých letech,
jež tam jsem žil... neb duše bláhově si
ty kraje kreslí, touží po nich, teskní –
a zatím se v ní, blázínku, chví naděj,
že návratem tam se jí mladost vrátí...
Vím, že bych stejně miloval kraj jiný,
kdybych byl jinde mladost svoji prožil.