Noc bezesná, a plná nepokoje, stesku
jež pomáčela mnohou slzu lůže,
co výdech mrazu na lupenech růže –
chvěla se její řasou ještě v matném lesku.
Však byla při tom krásná! – Bílé její líce
bělejší byly v rámu černých šatů;
to Stuartovna, odevzdaná katu, –
s unylým, lichotivým okem holubice. –
Jal Hynka pohled její, žalem potemnělý;
než, rád ji viděl tak časně z rána,
jak na skalině, kde si prvně rozuměli. –
Šel tam, kde stála dívka milovaná. –