A přec tak neznámý jsi, ó velký nepojmenovatelný,
ó Bože magů!
Já nemohu líbat nohou tvých, neb všecka úcta světa
je paskvil ubohý úcty, jež přísluší tobě.
Ne verši neslavím tě, uměle jež zvučí,
jen děcka zajíkavý hlas je možný v tvojí přítomnosti;
ne v keři hořícím, ne v hrůze, jež lidi třást se učí,
ty v jiné vystupuješ svojí velebnosti!
Ty nejsi vinen mukami, jichž plna je teď země,
neb dal jsi lidem vše, cos měl: sen krásy, lásku i smrt bez bolesti –
Leč člověk nechápal tvých darů i zavrhl též velkost svého štěstí,
ó dárče života i krásy!