Sen příšerný jsi spustil na mé řasy;
jej jako okno na budoucí časy
ty’s otevřel tak přísně, bez ohledů
v mou duši vrhnuv nekonečnou bědu.
Já viděla, co ruka moje stvoří,
jak v blízké budoucnosti všecko shoří.
Ó, hrozné, co v té prožila jsem chvíli!
Zvon bije v poplach a chodbami kvílí,
žeh osvěcuje schody, okny šlehá,
dav zmatený a překvapený běhá,
chce hasit – darmo! Nikde dosti vody,
žár větší, již se dolů řítí schody,
kvil, nářek, praskot, dýmu, jisker snopy,
jas noční nebe v krvavý plášť topí;
já – nevím, kde jsem z hlubiny snů vstala –
jsem zřela sebe, divě pobíhala
jsem síněmi, své ruce rozprostřela,
jak obrazy své chrániti bych chtěla,
je krýti tělem! Ale požár děsný
již neustal, svůj rozpoutal rej plesný,
já zřela v tvář mu, byl to démon rudý,
táh’ všemi jizbami své pružné údy
a hrstí plamen všady rozhazoval,
tu do krbu se, do záclon tam schoval,
šleh jazyků stem po zdích a ty v blesky
se změnily, mé sžíhajíce fresky,
a tančily po díle snů mých divě
a lízaly mé ruky stopy chtivě,
psi pekelní! A král jich, démon zkázy,
měl rysy jeho, ó, ten pohled mrazí!
měl tahy zhrzené mnou druhdy lásky.
A život můj, v ty staré vtělen zkázky,
v ty bohů postavy a faunů, celý
se rozpad’ v popel, dým a na čoud ztmělý
hrad v rumy kles’, jej zřím, jak v rumech stojí.