O tanečnice lehkém krůčku vzdušném,
jež mezi růžemi, jichž půda plna,
se proplétá, o hetair úsměvu,
o zvuku fléten, řečech symposia,
jimž božský Plato, duch sám, předsedá,
či o mé ruce, jež tvé skráně hladí
v tom, v kolesa co lidských osudů
po zralé zasahuje úvaze?
Spi, hochu, spi, spát štěstím největším!