„O pane učiteli, ten nás nezarmoutí,
ten se nám zachová. Jen to mne mrzí vždycky,
že s holubářem Podholou má stálé spolky.
A člověk ten, mi věřte, není z čistých rodů.
Je silný jako zvěř, až cit uráží lidský,
tak jaksi ošklivo. A co z té jeho holky –
ať bůh mi odpustí“ – a při tom hledla stranou –
„že pravdu dím, sám černý vykukuje trochu.
Vždyť se to ani, věřte, pravou lidskou pannou
mně nechce zdáť. Znám dávno ji, už od malička:
to jednou vám, kde zříte Matky boží sochu,
jdu na večer – a hrůza! – S podstavce zřím vláti
šat ženský; tvora zřím, jenž božské Matky líčka –
jsou leskle zlacená – tak líbal náruživě,
že zázrak čekala jsem: polibek že vrátí
líc svatá kamenná, neb spíš, že poodstrčí
ji boží Matka, že ji líbala snad lživě.
A jistě stalo se. Neb pojednou vám slítla
a nebylo jí tu. Jdu, zřím, tam jak se krčí
na stupeň sochy. Kříž jsem dělala a chytla
už, myslíc, třeba raracha. V tom plakať slechnu.
Kdo jsi to? volám. Odhrnu jí šátek s hlavy
a oddechnu: To Eva! Rarach! Jak mne zlekal!
I vyhnala jsem ji a vyplísnila všechnu. –
Plod padl nedaleko stromu, jak se praví.
Kdož ví, zkud přinesl ji. Cizí vody nekal,
však nic v tom rodě čistého již nezdá se mi.“ –