Zřím v duchu otce. – Hlava jako sníh
a tváře vážné, plno vrásek v nich.
Vždy přísný pohled. Vzhůru od oka
přes čelo táhne rýha hluboká.
Když mrzut byl, tu vždy se prohloubila,
když usmál se, tu napolo se skryla. –
Otvírá dvéře. Mírná, dobrá máti
mu v oči hledne. Na čele mu znáti,
že v nedobrém je opět humóru. –
Ke stolu sedá, – mlčky zachmuřený
bubnuje prsty pochod bezejmenný. –
Což? – Maminka se leká hovoru,
z pokoje na síň vykrade se zticha,
postojí v síni, zaslzí a vzdýchá. –
Po domě celém drobným, tichým krokem
sem i tam chodí, hledá bystrým okem,
co manžela by mohlo pohněvat, –
vše čistí, rovná, uklízí a sbírá. –
Na dvoře zadní vrátka otevírá
a, ejhle! kradmo stěhují se z vrat
tu tetička a sestřenice za ní. –
Příbuzní chudí. – Štědrou svojí dlaní
je podporuje matka potaji.
Oslyšet prosby nikdy nedovede,
vše dostanou, oč jenom žádají,
a raději se sama nenají.
Tatínek marně přísné účty vede
a třeba máti časem mnoho zkusí,
vždy pro příbuzné něco schovat musí. –