Jak anděl míru byl by posypal
zahradu mrtvých květy bílými,
tak vypadá tu víska pod sněhem,
a kdyby z domků namodralý kouř
se tiše vzhůru k nebi nevznášel,
tu každý z nich by jako hrobem byl.
Tam stará žena mladým přadlenám
vypráví s živým v oku zápalem
o první lásky prvním záchvěvu,
co zatím kantor chvěním starých strun
do dávných dob se mládí unáší
a kovář silák v jiné chatrči
čte ženě v slzách dopis od syna,
a tam zas v teple rodné sednice
dědoušek vnukům z bible předčítá,
a o čem čte, to právě na faře
rty sluhy páně v posled šeptají:
„Já umírám, bych věčný život měl!“ – –