U Spezie na pustém břehu moře
po dlouhých letech zastavil se poutník,
dle šatu, meče, sametové kápě
juž známý všem, leč mnohem pověstnější
tou bytostí, která s ním byla vždycky,
jíž „poesie“ říká dav, leč „anděl“,
kdo bez závoje viděl její tahy.
Tvář byla bledší, oko palčivější,
krok stále pevný, ale volný, tichý.
Jak šel, tu matky braly děti v náruč
a s hrůzou všickni dívali se za ním
a šepot jich děl: „Muž ten viděl peklo.“
On kráčel smuten na pobřeží moře,
zrak v jedno místo upřen bádající,
jak vidění by jakés otvíralo
svou propasť před ním a jak nevěděl by,
zda na dno její smí svou vrhnout duši.
Na trosce skalné, o niž mořská vlna
se rozrážela démantovým prachem,
muž seděl starý s rozervaným vousem,
šat sedraný kryl gigantické údy
a v tváři rost mu mech a lišejníky.
I zastavil se Dante blíže něho,
své oko stopil v chmurný pohled starce
a dlouho, dlouho hleděli si v duši.
Tu cizinec děl přitlumeným hlasem:
,My setkali se; ty jsi mír juž našel,
já posud ne; dnes pólů sníh jsem viděl,
a nežli slunce hlavu složí v moře,
o závod budu letět s pštrosem pouště.
Kde ty jsi byl ta dlouhá, dlouhá leta,
co z Florencie zdí jsme vyšli spolu?’ –