Tak vidím chvilku onu v hrůze její
– snad v bitvě ještě okamžik ten bývá,
když vojín shledne, kterak meč mu padá
na hlavu nepokrytou, zničit touže
mu mladý život, naděje i radost –
snad v bitvě ještě bývá, jak mně bylo...
Mé srdce bilo bouřně na tvých ňadrech,
mé ruce objímaly tvoje tělo,
mou hlavu zahalilo šťastné temno,
mé oči přivřely se žhavým štěstím –
když pohyb ruky tvé mě nutil náhle
procitnout k neblahému žití svému:
maličká moucha na stěnu se snesla
a křídla očistivši čile brala
se procházkou po koberci té stěny,
v tom chladné oči tvé, ty modré oči,
ji spatřily, a malá ruka tvoje
v hrst skrčivši se jako bílá šelma
skočila po té mušce bezstarostné
a lapivši ji krutou smrt jí dala
v růžových prstech... Ano, Lesbie má
se klidně zabývala honbou mouchy,
co tělem mým i duší proudy hřměly
pocitů božských!... Ano, Lesbie má
chytala mouchu!... Věčná Afrodito,