„Kdo mluví o zranění?“ šeptl svůdce.
„To nejapná by byla zbytečnost.
Však v bitvě nejedné i mnohé půtce
ran dostal již pan rytíř dost a dost,
a víte, jízvami že zhyzděn jest.“ –
„Jak?“ zvolala, „že zhyzděn? Jsou to zdoby,
jichž dobyla si rekovnost a čest.
Již zanechte těch řečí plných zloby!“
Však mistr Filibert se nezalekl,
jen kmitl okem sinavým a řekl:
„Ba, pravdu, pravdu máte, vzácná paní.
Tož dbejte jen, ať pán má tvrdé spaní,
pak nůžky vezměte a na bradě,
víc k levé straně, kde se jízva skrývá,
jak víte, hrozná, přes niž vous mu splývá,
tam – hleďte – – ostatní jest na snadě:
hrst vousů, rouška oné jízvy rudé,
až bude mou, pak halže vaší bude.“