Jak nevzpomínat s pohnutím těch dnů,
kdy takřka makavě jsme viděli,
že dovršuje se už osud náš
i sudba jejich! Přišla bída, hlad –
i chyběl cukr, mouky nebylo,
čaj, rýže, staly se už pohádkami,
chléb žitný bajkou, smutní kuřáci
bramborám natě v polích loupili,
stát vydával pak různobarvé -enky,
jež částkou sbírek rarit mohly být,
jen kdyby trochu méně bylo jich –
a my si přáli, dál ať válka trvá;
i zima byla, kamna studená,
neb uhlí jako léky v lékárně
se prodávalo – my jen toužili,
by mrzlo ostřej, zima ať se táhne
až do června a třebas do července,
však také v roce jednom táhla se
– a krutě – až kams ke dnům květnovým;
my vítali ty šidné náhražky
jak látek na tělo, tak pro hrdlo;
my s pustým smíchem četli výklady
jmen uznaných, že zdrávo uskrovnit se,
že tělo má se otužovat, jazyk
že nesmí velet žití způsobům;
my spokojeni byli, jak ruch města
už v deset hodin končil němou tmou;
jak v tramvajích se ženy zjevily
co průvodčí; jak železnice slábly
a chodily jak matné krve tep
ve mroucím těle; jak se houfně tiskly
bankovky, jimž už nikdo nevěřil;
jak vtipy zoufalými drahá Vídeň
začala kreslit situaci říše:
a – nejstrašnější – k žertvám životů
jak rychle ubývalo obětí – – –
těm našim žehnali jsme pohnutě,
vždyť každý porod provázen je krví
a v krvi rodí se i Svoboda,
ta jedenkráte nechť všem těm odplatí,
kdož drazí byli jejich životu,
za oběť tuto... V barvách nejkrasších
pak vídali jsme drahou Svobodu:
hranice státu jsme jí určili,
kde vládnout bude; úkol dějiný
už také dostal ten náš nový stát,
v pochodu duchů; dosud připlácel
na život zemí nesoběstačných,
teď postará se, aby nebylo
žebráka jediného v jeho obcích;
ten velký obrat všemi srdci hne
a srdce měšce otevrou a dají
na stavbu nemocnic a útulků
pro choré, sirotky a lidi bludné;
fabrikant postará se, aby dělník
měl domek svůj a malou zahrádku –
byl krásný stát v těch našich tenkrát snech!