Dnes viděl slunce zde jsem zapadat.
Šli z práce domů, s fůrou ječmene,
šli s tajnou slastí, lidé venkovští,
a slunce, zlatá koule ohnivá,
dříve než slavně v obzor zapadlo,
je dlouze políbilo paprskem,
jenž v jejich srdcích vznítil nadšení
a velkou žízeň – touhu života...
Jen to jsem viděl, tu moc magickou,
jež v jejich čelo vtiskla smíření,
jež s přírodou je blíže spojila.
Jen to jsem viděl, a to stačilo,
bych v nitru velkou bolest pocítil:
Tam u vás nezapadá slunce tak,
tam nesblíží vás úže s přírodou,
tam ve prachu a kouři továren
se v mlze ztratí... Však co výkřiků
se za ním nese srdcí stísněných,
co žalob, bezpráví a marností,
co bolu, smutků duší v otroctví!...
Tam u vás nezapadá slunce tak!!