A když dál jsem kráčel, zasléchal jsem všady
hlasy rozjitření z biskupovy zrady
po ulicích města. Šel jsem neprodleně
k domu Globově, bych donesl mu zvěsti
o příkořích, jež ti od biskupa nésti.
Našel jsem ho v síni, an meč na koleně
starožitný, dávno netasený k válce,
čistil, ostří jeho zkoumal hmatem palce.
Když mě poznal, radosť zjasnila mu líce,
dotazů po tobě klad’ mi na tisíce.
A jak vyprávěl jsem o tvém trudném stavu,
znovu čelo chmuřil, okem zlobně blýskal,
křečovitě pěstí jilec meče stiskal,
a tak promluvil, když dokončil jsem zprávu:
Však již hromonosná pomsty bouř se blíží, –
s blesky jejími i tento meč se skříží.
Vzdáliv odtud vše, co věrně k trůnu stojí,
mne tu jediného nechal na pokoji,
soudě as, že Globe jenom sleďů lovu
rozumí, zná zvonit jenom stříbrem, zlatem;
brzy bohdá zví, že znám ve hněvu svatém
rozzvučeti hudbu jiného též kovu –
hudbu strašlivou; že nejsem žokem tuku,
ale bystrý hled mám, k tomu křepkou ruku,
abych prohledl tu přízi piklů zrádnou
a v čas zahromoval do ní ranou pádnou.