Jen zvěděl jun, že až zas mír se vrátí
a v otčinu s ním bědní uprchlíci,
též ona pak že ku Neretvě přijde
a v dědince své rodné tiše vyčká,
zda po boji se rozzpomene junák
na chvíli tu a sladké, – sladké sliby!
Tu šeptl on: „Ó, nač tak dlouho tesknit,
nač míjet se, nač blaho rvát si z duše?
Když jeden cíl a jedna naše touha,
buď jedna též i kroků našich dráha,
a jako sen, jenž opojil mou duši,
mi kázal žít, tak žijme spolu v ráji!
Pojď, předrahá! Já opustím ji s tebou,
tu smutnou vlasť, zem otroctví a nářku,
já vyprostím se z marných jejích bojů
a zachovám své mladé žití lásce,
neb srdce mé, jež obraz tvůj teď chová,
to nechce již, ach nechce vykrvácet!