A již stála nad vod hlatí
Květem lilje puklým nově
A ret zvonil v prvém slově:
„Vítku!“ – a pak – „nechtěj lkáti!
Hle, Tvá Irma přišla k Tobě
Z věčných temnot, z propasti tmy –
Nechtěj k bolu bolem být mi,
Vlastní slzou kojiť robě!“
A on povznes k ní zrak plný
Záhad, jak by věřiť nesměl,
Že, co ždál tak dlouho, dnes měl,
Po čem touže vábil z vlny
Nevlídné a sklamán vždycky
V hruď si hrot jen ostrý vbodal;
Vlnám pochyb srdce oddal,
Jak kdy uštván je duch lidský
Bouří osudu: „To Irmy
Klam,“ tak sobě odpověděl
A že dále na klam hleděl,
Řekl: „Irma Tys? – a mír mi
Neseš? – ó, pak přistup blíže! –
Viz, jak náruč Tebe pustá,
Duše prázdná i ta ústa
Ret jen zbledlý, těsná mříže,
Za níž život vězeň úpí,
Strádá, mučí se a vzdychá –
A Ty smutná zříš – jsi tichá,
Němá, jak ta mřenka v slupy
Jatá temné noci lovem! –
Usměj se! – Či nesmíš smát se? –
Paks jen stín a Irmy krádce! – –
Tak jsi Irmou nejen slovem,
Skutkem, úsměvem –!“ „A jen