Lid můj den po dni hrozná ruka škrtí.
Bard loutnu má a zde je dřevců třeba
a rukou, které také dovedly by
škrtiti, ničit. Mužných srdcí třeba
a křepkých pěstí. Slovo poskočí si
jak bludička a zhasne za okamžik.
Ne píseň, která srdce žalem drásá,
obavu šíří, že snad všichni zhynem,
ne nadšení, jež snadno vybuchává
a hasne opět jako snopek slámy,
jen mysl chceme jasnou, uvážlivou,
jež všecko zbádá a od pravdy nehne,
jen hrdost chceme, která neprodá se,
jen ruce chceme široké a mocné
žilnaté pěstě, které nepopustí,
až na šíj vrahů jednou dolehnou snad.
Ty ruce mít a budoucnost je naše!