Až někdy drahá přijdeš do nebe, 
chci tam už toužně čekat na tebe,
chci na tebe tam čekat, moje štěstí,
a naproti chci srdce své ti nésti;
a až si klesnem v náruč, v objímání –
sám tvůrce bude míti smilování
a ze dvou našich srdcí jedno stvoří,
jehožto plápol nešlehne víc k hoři,
jehožto plápol k lásce se jen vznítí,
a zář ta bude nad demant se skvíti,
to srdce bude stejně oboum bíti
a na věky se budem rádi míti.