Můj krok se noří v písku závěj sypkou
po břehu siné, nekonečné pláně;
jak zpěvy chůvy děcka nad kolíbkou
tu šumí vánky, sladce, něhyplně
a vlahým dechem ovívají skráně;
lodiček roj na tmavomodré vlně
rysuje vesly stříbropěnnou rýhu,
v níž racek bludný křídlo stápí v mihu
a dál se béře v bystroletém spěchu. –
V opojném šumu, v sladkém vůně dechu,
v paprsků víru, barev duhojasu
tu duše trne skolébána v žasu.