Víska tichá dřímá ve hvozdném věnci pahorků.
Jak pastýř nad ovec družinou své témě vypíná
červenavý dům Páně šedý ze stáda chaloupek –
a věrný jako pes – zda smím doplnit podobenství? –
krov k němu šindelový stavení farního se tiskne
s lip košatých družinou. Nízké tam ze dřeva sloupce,
nátěrem ozdobené zeleným, prostou k tomu řezbou,
před stavením skromným filigránskou květnici vroubí;
leč bohatý půvab v tom sebrán prostoru těsném:
tu zpeřenou zelení plá v šarlatu růže pivoňky
velkolepá; tulipán pestrý soused tu komonky
nádherné, zlatové; blíž září zvonky bělostné;
modré s ostruhami květy chýlí vedle orlíček;
nad macošek skromných pitvorné tvářky, peřesté,
očka tu blankytová něžné zdvihají nezabudky.
Srstky, ryvíz hustou zelení lemují všade cestku,
pískem jasně žlutou, jež pásá v půli zahrádku, –
od vrátek mřežových, jež po straně zřízena jedné,
sádkem v déli vedouc v roh opačný tam, kde besídka
hustě kozím listem laťové svoje mřížky opřádá.