Tak vstoupil do domu, tak chtěl jít k svému loži.
Ó hříčko přeludu, ó dive, kouzlo boží,
ó krásná mátoho, ó dílo černoboha!
V ráz s prahem ložnice mu srostla v kroku noha,
a žasem stanul Slav, spor v ňadrech tlumě lítý.
To není jizbice, kde černé visí štíty
a mlaty kamenné, jež zdědil po svém dědu,
kde řada skřítků chmurných zjevuje se hledu
nad krbem zčernalým jak výstraha, jež hrozí
a trestá zároveň, když chtějí věční bozi:
má louku pod nohou, jež sterou barvou sálá,
má nebe nad hlavou, v němž hvězdic jiskra pálá,
a všude na stěnách, kam užaslý zrak schýlí,
jak slunce plamenná z chmur sivých vyskočí-li.
A tamo před krbem, kde dědi bronzem svítí,
jak stoupá modravý kouř z misky zlaté, zříti –
vše jako v pohádce, již skutkem chtěli bozi.
Hle; tolik zázraků v svém nitře kryly vozy.