Tady matka s rodinou svou od všech
Přátel opuštěná přebývala.
Zde hlad, zármutek a zoufalivost
Rozbívaly stany. Pohromadě
O půl nocy pracujíce, ač se
Nemoc na mdlé dotírala oudy,
Láskou zabývali syré duchy,
Zpomínali na zpurného otce,
Puvoda všech bíd a příkořenství,
Na anděla Páně, který krmy
O půl nocy přinášeje sýtil
Těla, rozsývaje slovo Boží
Pravdy živil duchy moudrostí a
Potěšením. Nemohouce dnes se
Laskavého muže dočkati, co
Vyjevení pohlíželi do tmy,
Naslechali, zdali list se pohne,
Neb krok ozve? Cosy slyší, kdosy
Pozorně se na dvůr vtírá, stojí,
Ohlíží se na vše strany, jako
V strachu postupuje, v sýň již kráčí,
Blíží se, a otvírá, a Pane
Na nebesých! přicházý k svým otec.
K němu děti klesnou, žena skáče,
Muž co zpitomělý u nich leží,
Živne, líbá ženu obraz krásy,
Lásky květ, krev k srdcy přitiskuje
Svou, a tváři, oči, hlavy, ruce
Líbaje se nejšťastnějším cýtí.
Srdce ztišiv vypravuje, jakých
Nesnázý a příkořenství v světě
Cyzým zakoušeje, potýkal se
S hladem, nemocý a nevděčností.
Nemoha již přenášeti bídy
Na cyzyně vdral se k Boleslavi,
Aby u knížete ulehčení
Došel. Boleslav se zlítiv vyhnal
Svého ochrance a bojovníka.
Zoufal chtěje v řeku uvrhnouti
Zapukřelé tělo; rozpomenuv
Na děti se, na laskavou ženu
Ztrnul, skočiv s hory k domovu se
Kradl co liška na lov, aby před svou
Smrtí spatřiv domov dítky zlíbal.
Nyní viděl rozmilé, a cýtil
Na mžik štěstí záři, již se od nich
Odtrhnouti, v smrt se uvaliti
Maje, protivníky proklíná, a
Žádá s zůřivostí, aby zbiv je
Krev pil vřelou, srdce z těl jim trhal.
Žena připiala se k muži jako
Holubice, hladíc zplameněné
Tváři, slovy lahodnými vzteky
Krotila, a představila živě,
Jak svou divokostí zprzniv čest, a
Zmařiv rod, jej uvrhl v proudy nehod.
A tu vyprávěla nehody své,
Přítel se jich stranil, sousedové
Proklínali dravce; nesmějíce
Tváří ukázati světu, na svém
Opuštěném zavřeli se statku.
Zármutek sem vkročil, hlad se vedral,
Nemoc na zem vrhla nešťastníky.
Bohové sy nevšímali bídných,
V nejtrpší jen bídě, když již duchy
Měli vypustiti, člověk vešel,
Nesa krm a líky o půl nocy.
Pokrmy a laskavými slovy
Okřívaly naše těla, naše
Duše; o půl nocy vždycky nás muž
Navštěvuje, po něm prahne duše,
Po něm touží srdce vděčné; snad již
Přicházý, ó Bohové! jak duši
Oblažíte šlechetného muže,
Až se doví, že tě, otče! máme.
Toť nám předpovídal svatosvatě
Přislibuje, Bůh že outlých dětí
Neopustí, nám že strážce vrátí.
Proroctví se vyplnilo, máme
Otce, nespustíme zástupce se
Svého; dobrodinec rodiny se
Slabé ujav, vysvobodí otce.
Vojmír slyšel příběh s pozorností
Rodiny své, skalné srdce změklo,
Duch se rozvětřený tišil, rádby
Viděl dobrodince, rád mu žehnal,
Však bíd povídání zarazylo
Šípy zplameněné v trhlé srdce
Na zlé protivníky, y ty potře,
Pomstí nehod svých y rodu svého.
Vztek mu jiskří s očí, ruka skáče
Zůřivostí, škubá sebou, chce pryč
Z krásy lidí; Václav v tom, jak blesk zlost
V žíly probíhá, nůž chopiv skočí,
V bok chce vrýti, žena uchytí se
Muže, křičí s dětmi: Náš to otec,
Náš Bůh! nůž mu z ruky padá, klesá,
Děti líbajíce dobrodincy
Ruce, prosý za dravého otce,
Václav bezestrachu postupuje,
Nepříteli ruku tiskne; ten co
Bez života leží, potřásá se,
Divě vůkol hledí, na Václava
Míří okem prudkým, vidí lásku
V oku zblažujícým, vidí obraz
Božství v tváři vyjasněné, cosy
Ozývá se v rozedraném srdcy,
Jakýs oheň rozleduje žíly,
Cýtí lásky moc, a člověčenství
Křehkost, žena, děti, ruce spiaté,
Nemoha se udržeti, k nohoum
Vrhá se, a Milost! křičí. Václav
Míří dravce s světem, míří s Bohem.
Sotva Václav okřál spaním, již se
V chrámu koře Hospodinu za lid,
Za divoké modlí nepřátely,
Radí s Pavlem, jakby zjasnil duchy,
S Stanislavem, jakby vytrhl z chlapství
Lid, zem požehnáním zveleboval
Božím. Bůh mu žehnal, víra čistá
Šířila se, země bohatstvím a
Okrasami jak ráj vykvetala,
Školy rostly, umění se stkvělo,
Mravy sápavého lidu krotly,
Zpěvy srdečné a jímajícý
Rozhlásyly po krajině živé
Štěstí národu a slávu Páně.