Skáče hafan z pod lavice,
vrčí, kňučí, štěká,
marně svadlou rukou brání
Běla nedaleká;
Tomík zplakal na kolébce,
máť ho na klín béře:
„Zas štěkotem dítě zbudil,
otvořte mu dvéře!“
A když mu je otvořili,
na dvoře je letem,
zatím kočka na pecině
shrbila se hřbetem,
protáhla se, umyla se
mýdlem skrytým v noze,
venku starý soudruh její
štěkal na příchoze!