U hal to bylo – v srpnu za poledne,
tísnícím davem zamyšlen jsem šel,
kde v klikatině štítů nedohledné
Eustacha kostel dumavě se tměl.
Od chrámu dveří suknem ověšených
zanášel vítr kněžské chorály;
ve zvucích varhan z teskna přidušených
pak muži tmaví na vůz vkládali
mrtvolu v rakvi, neznámou mi, cizí; –
ji sledoval jsem rozteskněným zrakem,
jak chodců všedních nepropustným mrakem,
lhostejně městem ztrácí se a mizí.