Když vystoup z vlaku tichou na stanici,
tu bylo mu, jak ovál vzduch mu líc,
jak nabrat by ho do plných měl plic,
než pošine dál krok svůj belhající,
a pít a pít jej žíznivýma rtoma.
Ne, nikde přec to nedýše jak doma,
tak zdravě a tak sladce. Vítr zpívá
tu bystře letě přes pláně a chlumy
jak bujný kůň, když zavlaje mu hříva;
snad někomu je ostrý, možná, dost,
i dívčí dlaň tu drásá, řek by host,
leč rodák ví, jak blaze hladit umí.
Zde silný dech a volný šíří prsa,
nic nezkřiví se a nic nezakrsá;
a jemu je, jak kleknout měl by na zem,
za sílu vděčen, již z té půdy ssál –
s ní snesl vše: cest svízel v cizí dál
bařinou, srázy, úpalem i mrazem,
i noci bez spánku, i tíhu denní,
i pršku střel a ohlušné děl hřmění.