A Lizočiny srnčí oči
s obdivem visely mu na rtech
a rtíky její pouze chvilkou
náběhem němým pohnuly se,
neb hlavou kývla – věční bozi,
a tihle mile směšní lidé,
jimž duben žití první lístky
vylákal k slunci, tihle byli
tak nebezpečni carské říši,
že mezi ně a tělo svoje
půl Asie si vsunout chtěla!
A tehdy zvěděl jsem, že vlastně
mou Soňu z doslechu jen znali,
že jmenem jejím zaklepali
na dveře mé jak navštívenkou,
vždyť padli do té švábské Vídně
jak kameny dva do Dunaje...