Splynula tichá noc, podletní vítr vál,
Velebný Vyšehrad v papršlku Lůny stál;
Od zdí od sesutých i od skal kolmých stín,
Stopil se hluboko v Vltavy temný klín.
Dvanáctá odbila, poslední mroucí zvuk,
Se vmísil v ječící stříbrné vlny hluk,
I z blízké hospody v znějící hlásně smích. –
V bílý plášť zahalen pod skálou stojí mních; –
Velebná postava. – Vybledlou jeho tvář,
Strašnější činila sinavá Lůny zář;
Šedý vlas přes jeho zmrtvělý visí zrak,
Tak kryje jizlivý zdoutnalé hvězdy mrak;
I strašně po skále jakkoli vichr lkál,
Ticho, však strašněji šedivý mních se smál.
V tom temnou nocí zvuk stříbrný harfy zněl,
I smutný dívky hlas mutnou si píseň pěl: