Viola v leknutí se vzchopila,
Kdy v objetí se sešli jejich rtové
A krásné zraků řasy sklopila
Tak cudné – hlavinky jak violkové,
Kdy lístky kalíšku bouř stopila
A ony porosené k nebi zří –:
Tak ona hleděla, ač v lásky blahu
Přec s výčitkou – ač milou cítíc snahu,
Kdy duše její při touženém dlí.