Pipa řídil obezřetně tahy,
soupeř jeho „šach!“ však opět hlásil,
marny zdály se již všechny snahy,
jaký tah by ještě jeho spasil?
Z Růže pán zřel ve důvěře smělé
vítězně na svého protivníka.
Pipa seděl, hlubné vrásky v čele
jako hráč, jenž vítězství se zříká.
Bez péče již téměř, děl pán z Růže
k panu Záviši: „Kdo říci může,
že vyvázne protivník můj ctěný?
Zavřen jest, jak Žižka mezi stěny,
kdo z vás o tom pochybuje? Nuže?“ –