Byla noc a na obloze
Plály věčné lampy hvězdné.
A širými pod nebesy
Jinoch klečel přenešťastný:
Rozcuchané jeho vlasy
Vlály mu okolo skrání,
Jako větve rozdrcené
Okolo pně cedrového,
Jímž vichřice sem tam zmítá;
Z lůžek vpadlých jeho očí
Kanuly horoucí slzy
Řídko, poslední jak kapky
Z vysychající studánky.
A teď zdvihnuv obě ruce,
Takto k nebesům se modlí:
„Slyš mne, Bože, slyš mé lkání!
Zkusil klopoty jsem tolik,
Na zemi zde přebývaje,
Že se zdá mi žalářem být,
Vězením nejstrašlivějším.
Avšak je-li tím, můj Bože,
Tehdy lépe, jí se zhostit,
Trudný žalář prolomiti,
Z vězení se jedním skokem
Vyšinouti na svobodu!
Pročež přej mi, Všemohoucí,
Abych uzřel, abych poznal,
Čím opravdu tato země:
Znamení nějaké dejž mi,
Mám-li umřít čili žít!“