A stíny zkameněly v modrost tichých stěn
s měkkými azurnými záclonami.
Ó, byl to modrých, přimhouřených očí sen,
vykvetlý z nebe, vynořený z moře?
V laskavé samotě být sami –
s tajemstvím hluboké a slavné modrosti –
Náš stojí člun
spoutaný do magických run
v modrosti – noci, břehů, končin bez hostí
a bez obřadů, do pomněnek skolébán –
V náš došel vyvolený svatostan – –
sta lety plul –
až na ostrově Štěstí spočinul.