Když ráno druhý den si Jirka stavil k střeše
už žebřík, rozmetat že hnízdo smí, se těše,
tu farář přistoupil a s úsměvem naň kýv’:
„Nech, musím hnízdo si prohlédnout ještě dřív.“
A již byl nahoře, ač trpěl na závrati,
a patřil do hnízda. „Tak, bělouškové zlatí,
to byl váš příbytek!“ nachýlen k hnízdu, šepce,
„jak moudře spleten je a jak je vystlán hebce!“
V tom cosi zabělat se viděl v hnízda věnci,
blíž přihlédnul a vzkřik’: „Ó, ejhle, zatrolenci,
vy čápi lotrovští! – Tak na mé práce kusu – –
no, počkej, chásko zlá!“ A plné špíny, trusu
již táhl z hnízda ven – své listy ztracené.
„Ó, chudák Terinka! ó, kdo pak vzpomene,
že ti by...“ bědoval a rychle slézal dolů.
A mžikem do fary a ku psacímu stolu
a dlouhý skládal list, do svého vnořen křesla,
pak kázal, služka hned by list do města nesla.