A ve sníh bílý zapadly i hroby
a pomníky i kříže, bezy, thuje;
teď k mrtvým už vzkřik neproniká zloby
ni živých pláč... a krásné ticho k snu je.
I jména jejich v hodinách těch ranních
jsou zaváta – co záleží už na nich? –
na náhrobcích. A dál sníh poletuje...