„Což koník! ten je zdráv, však jdu k vám se žalobou.
Já nevím, víte-li – já ještě chvím se věru –
dnes byl by Jakub váš mi málem zabil dceru,
mé dítě jediné, vy také snad ji znáte,
má oči chrpové a vlásky jako zlaté,
vždy tichá, skromňoučká, je radosť patřit na ni,
a on ji kamenem až do krve nám zraní!
To bylo leknutí! Sic rána nehluboká,
však, mistře, považte, že nedaleko oka.
No, pěknou slyšíte to na synáčka chválu,
však ještě uzříme ho jednou v kriminálu!
Nu, co pak říkáte té krásné mojí zprávě?“
A jako v bolesti si sáhl kupec k hlavě,
a jak by plakat chtěl, tak škublo mu to rtoma.