Pravda, Henochu, že mlhy plitké,
do nichž podání mne zavilo,
rozptýlil jsi sluncem nauky břitké,
než to slunce poušť mi zjevilo!
Ve tvých očí pronikavých žáru
kněží báj se rozplynula v páru.
Veden tebou navždy opustil jsem
dětské víry divuplnou říš,
vírem prudkých vášní zašustil jsem,
na dno rozkoše vychýlil číš.
Mrákotou se duch můj obestírá –
však ta chmura v podoby se sbírá.
Přeludy, jež zažehnal jsi kdysi,
naděje a snové mladých let
v bývalé se odívají rysy,
v duši malátnou se vrací zpět!
Zřícena tvé nauky ohrada,
odevšad mne tísní záhada.
Onať časem v době požitku
z řasy hebké, velkých dívky očí
meteórem vstříc mi povyskočí,
třepetá se rosou na kvítku,
šeptá hájem, bouří hlučí temně.
Zdá se mi, že příroda se chví,
okem blýská, rtoma hýbá jemně,
jak by zjevit chtěla tajemství, –
však to slovo velké, vševýrazné
na jazyku ztrnulém jí vázne.
Jako loďka po neznámém moři
potácím se, pochybností míč,
vše, co stálo, nade mnou se boří,
k novým základům kdo zatkne rýč?
Nuže mistře, ty mi rozřešení
záhad těchto dej a pravdy zvěst,
dosti dlouho říkal’s, čeho není,
za to nyní povídej, co jest!
Upevni mi půdu kolísavou –
tážu se – ty věčně vrtíš hlavou!