Ji v poutech předvedli, kde v dlouhé řadě
se soudců vážný sbor k poslední sešel radě.
V jich středu Alfred s tváří na smrt bledou,
v níž s strachem hrůza kruté boje vedou.
Ji předvedli, a ona s pyšným okem
a přímou šíjí, pevným, hrdým krokem
se přiblížila – ne jak vyznat chtějíc vinu,
leč mstitelka jak volajících o krev činů.
Tam pevným okem kol se rozhlížela,
na soudců vážné tváři mžikem dlela –
až tam – to on, toť jeho oko, bože! –
jí oči utkvěly, jak vražedné dva nože.
On vstal, a hlasem, v němž se slovo chvělo,
jak z bázně o tu schráň, již opouštělo,
jí četl vinu – ne jak soudce čítá,
leč jako souzený, jímž vina zmítá.