Dopěl Janík v tichém vzlyku.
„Milý, hodný šuhajíku,“
děl pan Adam, „písní svojí
rozrýváš jen srdce snivé;
o vodě však oné živé,
která mrtvé tělo křisí,
ani darmo nemyslí si.
O tom živém, divném zdroji
žádná zvěsť tě neukojí. –
Co můž’ zeman o něm vědět?
Po boji když může sedět
hezky v teple – šťasten dosti,
a jinak je bez starosti!
Hochu, hochu! škoda tebe,
zpíváš jako ptáče z háje,
a ta fujarka tvá hraje,
že rozpláče zem i nebe.
Ještě mlád jsi – nech své pouti,
zůstaň u nás na kaštěli,
rádi bychom tebe měli,
kdybys chtěl jen poslechnouti.
Na fujarku bys nám hrával
pěkně z rána, večer celý,
zdráv bys opět spával, vstával,
zlehoučka se vystonával! –“
Ale Janík vrtí hlavou.
Musí dále v hory, skály,
aby živé vody daly,
prosit písní usedavou.
Děkuje se pánům, kloní,
a než proberou se trochu,
ani vidu po tom hochu,
z dálky jen ta píseň zvoní...