Zdaž mu to zas po letech máj lásky v nitru se hlásí?
Zas citu jarní bouř, již paměť sotva že křísí
z hloubi jinošských dob? – Již nápoji dávno hrubému
ústa přivykla chabá, jenž smyslů žízeň ukájí
douškem neblaživým, v duši prázdno a pusto nechává. –
Však teď zas cítí, ba v každé žilce to cítí,
že z nenadání zas mdlé rámě přichýlilo ke rtu
nektaru číši zlatou, čaromocný édenu nápoj;
cítí víno bohů, jak ve skráň perlivě stoupá,
mozkem sladce šumí, v žár slastný srdce potápí
a zraky zamžívá kouzelnou illuse párou,
jíž se jeví vše kolem v báječné záři a kráse –
Ó věru víno pravé v krvi cítí z lásky poháru.