V to všechno kouzlo vznětů mystických,
v ty zbožné vidiny a harmonie
tak démonicky vpadl její smích,
zrak sršel takým bleskem ironie,
že zor se sklopil můj. Když vzhléd’ jsem zas,
již zjev té líce v šerém vzduchu zhas’
a místo oltáře jen trosky sled
se v presbytáři jeví uprostřed.
Ni rytíř neklečí již v lodi stranou,
zříš desku jen zas věkem ohlodanou;
i křižák mladý zmizel; s abatyší
se rozplynul i zbožných panen tlum
jak stvůry bílé mlhy. Vůkol rum
a prázdno zříceniny, hrobu tišší.