„Jak květy leží zde, jež někdy nit
do souladného celku pojila;
když nit se přerve, padne každý květ,
kam vánek nese jej... Ó děvy mé,
juž nedaleko čas, kdy Morana
mne, která v celek spojovala vás,
ze středu vašeho v stín odvleče!
Kam zavěje vás vání osudu?“