A hle! kmet běloučký k němu s tíží,
jak by z nebe spadl, teď se blíží.
Tváře jeho plane zářným jasem,
dlouhá brada po pás jemu visí...
„Nelkej, hochu,“ dí tak měkkým hlasem,
„živá voda Aničku tvou zkřísí!
Jdi a hledej po světě ji celém,
naber ji a vrať se do dne, roku:
pod tou zemí vstane s jasným čelem,
s novým žitím v čistém, hvězdném oku
tvoje milá – –“ A jak tlesk’ by dlaní,
zmizel bílý kmet mu z nenadání.