„Zemřela školačka!" tak slech’ jsem po ránu,
jež šedé, špinavé v předměstí vláčelo se.
Tu v úzké alkovny setmělém čtyrhranu
jen sporé paprsky se zachytily kosé...
A ženy v nedbalkách a muži v županech
se v klubko tísnili před dveřmi na pospěch,
a trochu tajemné tlumíce krátké věty,
se vážně s povzdechem hned rozcházeli zas.
I domovnice šla a zaplakala v ráz
v skučivém pláči svém: Oh Jetty, slečna Jetty!
Pak mluvka u schodů zbyl s jakous paní sám,
jak rudka červené své ruce svěsil matně,
a právě lenivým uvolniv myšlénkám
cos mluvil bez konce tak trhaně a chvatně:
„Teď právě ve věku, kdy všecko mění se,
kdy radost nastat má, kdy děvče žitím vzkypí,
kdy čistší bývá pleť a tahy plní se..."
A jaksi dojmem též zacuklo jeho chřípí. –