S tím však ještě pocit jiný, nový,
rozevřel svůj kalich purpurový:
nad námi že dosud záblesk duhy,
křídlo chví se spásné myšlénky,
bychom rodné nemusili luhy
opustit, svých chatek přístěnky.
V Jičíně pán z Valdštejna teď sídlí,
český pán, jenž slávou válečnou
vznesl k slunci se jak orel křídly
v milost trůnu, přízeň bezpečnou.
Půjdu k němu; osten nevidomý
budí mne a ve snách provází:
snad že on svou mocí, ne-li zlomí,
zmírní aspoň kruté příkazy.
Nebes pán, jenž výmluvnosti duchem,
medem dařil kdysi proroka,
pomůže, bych citů mocným vzruchem
vkouzlila mu soucit do oka.“