Václav to. Dnů mnoho v těsné cele
zamčen trávil. Dumu jeho chmurnou
rušívali časem věznitelé,
snažící se marně šíji zpurnou
sklonit pod bývalé jho. Jak němý
sedal před nimi, zrak chýle k zemi,
a kdy s hněvem vyšli, dále spřádal
temnou dumu, bledé líce skládal
na spoutané ruce v žalné mdlobě.
Však dnes uchvátil jej náhlý hněv,
vzkočil, zařval jako spjatý lev,
pouta rozerval a v divé zlobě
zalomcoval dveřmi. – A hle! dvéře
povolily. Prázdné chodby šerem
k brance u schodů se kvapně béře –
Zamčena je! – Opačným teď směrem
ubírá se ve klopotném spěchu
a tam stoupá temnem schůdků krytých
pod krov domu, pod mohutnou střechu.
Mocné krytí cihel žlábkovitých
nese, rozpíná jak dlouhý stan,
úžasný, směs trámů obrovitých,
břeven, kráčat, latí umně sbitých
křížící se hustě s obou stran.
Po kládovém roštu spěchá ruče
jinoch vzdušnou dřevěnou zde kostrou
nedbaje, že tu jej krokev tluče,
tamo trámec bodá hranou ostrou;
prolézá pak, nahrbené šíje,
pode stříškou, která chodbu kryje,
pojící dům jesuitů k chrámu,
a dál v nové síti přeumělé
rozmanitých rozpon, sloupců, trámů
leze, skáče, proplétá se směle,
až pak zdvihnuv dveře padací
temnem schodů točitých se níží
v těsnou kobu. K lepotkané mříži
dvířek železných se obrací.
Nejsou uzamčena. Kvapným krokem
vystoup’ jimi. Zraky udivené
bloudí plaše v kole přeširokém,
nad nímž k výši závratné se klene
obrovitá lepá kupole.
Titanští tam zevšad andělé
v ladných barvách malby umělé
velebně se nesou k vrcholu,
tam, kde Otec s koulí světa v lůně
vedle Krista na oblačném trůně
sedí velebně a křídla bílá
nad nimi duch svatý rozestýlá.