Hostinský (muž tučný, vážný,
po deset let v mládí sloužil
jako trubač u pěchoty,
podnáčelník veteránů
(bílých), boháč, jehož tužby
pluly k jedinému cíli:
křeslo rady na radnici)
přistavil si židli k stolu,
obrátil se ku Jiřímu,
míně, že on, Jiří, měl by
jako poslanec se starat,
aby rodné město jejich
mělo také svoji dráhu.
Živě vzpomněl, jak by zkvetl
celý okres, jak by město
oplývalo zrovna zlatem;
jak by dál on, Jiří, měl se
přimluvit, by slavná vláda
dala městu garnisonu,
takhle dragouny (a v celou
řeč tu sunul různé spojky;
„pakli“, „arciť“, „jestli“, „ačli“);
mínil, že by Jiří mohl
zajet s městskou deputací
ku ministrům, mluvit, prosit,
jak prý se to vůbec dělá.