A rytíř brzy usnul. Tvrdým snem
již zaspává svou bídnou honitbu.
Mdle noční lampička jen bliká v růžku
tam za klekátkem, kde svou modlitbu
choť mladá šeptá roztržitým rtem;
pak po špičkách se zvolna krade k lůžku
a dlouho nepohnutá, bezehlasá
jak duch tam stojí bílá, prostovlasá.
Ač něžně krásna jest jak světice,
přec u pasu jí visí tkanice
a na ní – nůžky. Stojí zadumána
a pozoruje spánek svého pána.
Ba, pán to jest a pokornou má služku,
ne volnou, šťastnou, milující družku...
On čestný muž a ona čestná žena,
však mezi nimi skelná z ledu stěna,
a na tu stěnu bolné otázky
si píše smutný život bez lásky...