A přišla náhle, jako zloděj v noci
ta smutná všech nás rozloučení chvíle;
mor zasáhl nás rukou hrůzomoci
a neustal dřív ve svém děsném díle,
až uvrhl nás na své strašné lože,
zkad zoufalá jen otázka se chvěla:
Ó jsi-li nebo nejsi, velký Bože?!
Na zemi čtyři začernalá těla,
jež svíjela se v bolesti a muce,
a z půdy trčí zkostnatělé ruce,
div zdivočelé ty a plaché oči
z hubených důlků rázem nevyskočí –
tak leželi jsme, brzkou jisti smrtí,
a dívali se na sebe a čekali,
až morový dech žití naše zdrtí
a bídná těla v prach a bláto povalí.
Ó hrůza! Ve všech tělech jediná
jen duše mře a na vždy shasíná...
A ve vzduch temný, šedým dýmem sytý
vzdech, ston, řev, pláč a hýkot vychází,
a démon moru neviděný, lítý,
s chechtotem zírá na své obrazy.
A přišla dlouhá, nekonečná noc...
Jak čivů mých by ozvala se síla,
jak titanská by hruď se rozvolnila,
chci vstáť a letěť jim všem na pomoc –
v tom strašná tma mé obklíčila smysly
a obraz trhaný a nesouvislý
se rozprch’, oči jala mrákota,
chvěl úd se každý, hlava od těla
jakoby v jakous hloubku letěla –
poslední chvíle toho života!
Pak přišla znova noc... Uplynul čas,