Mnoho zašlo let. Tu na potoku
u vísky se poutník objevil,
bílý vlas se v rozčeřeném toku
po šíji mu nakloněné lil;
do lící mu vpadlých, mramorových
smutek dlouhý, hluboký byl vryt –
než jak bludička se na hřbitovích
sladké naděje v nich míhal cit.
Z očí vyhaslých mu jasné slze
k pouvadlým retům splývaly,
až pak jako hvězdy v bílé mlze
v šedivém se fouse skrývaly.
Stavil se a rámě rozestíral
více květy osypané vstříc,
na potok a na lučinu zíral
a zář ranní zlatila mu líc.