Don Rodrigo zdvihl zrak a zbledl,
jako poprvé kdy na ně vzhlédl,
na ty tahy, na nichž vrásek tisíc
podivně se svíjí, zapleteně,
jako črty divné, nikdy nezbádané
na sežloutlém straší pergameně,
na tu brvu, která chmurně visíc
nad okem, v němž děsný oheň plane,
podobá se netopýra křídlu,
jež se klání ku mrtevců bydlu...,
na ten holý leb, jenž sobě vije
věnec šedin, jako sněhů hora,
na ten bílý hábit, pod nímž kryje
pokorně se sklánějící vzdora.