V hodinách dlouhého čekání za noci chladné a tmavé,
milence, jež dole toužebně přechází,
soustrastně kynu,
a ženě ve vetché pleně s temnýma, vyplakanýma očima,
s vyšeptalýma rtoma a vysílenými údy,
tmy náhle rozzářím,
by čekaného uviděla tam
a radovala se.
A k dětem plačícím, stojícím bázlivě,
a chvějícím se zimou, čekáním a hladem,
pošlu své paprsky,
by sladké slzy se tváří jim setřely
a v úsměv rty by zladily
na uvítanou otci unavenému,
jenž v mozolných jim dlaních chleba přináší.