Vzdechl baron: „Oh, tu duši milou,
věřte, chmura stejná stejnou silou,
jak vás, tíží, mrazí v ňadra ji,
z minula to stíny padají.
Jak bylina v šeru mdlá a bledá
blouznivé své oči s touhou zvedá.
Třeba více slunečního světla,
aby rozvila se, růží zkvetla
a ty stíny, kde jaký je skryt,
z těchto stěn už na vždy vyplašit!“