schýlilo se jako bouří klas
a pak jako třpytem rosy ranné
slzí vláhou oči srdcejemné
vznesla k otci, jemuž výhně lesky
právě vletly pod brv mráčky temné –
vzhledla tam – to nejsou hněvu blesky!
Skok – a lehká jako mlhy dech
visí na tom statném, strmém kmenu,
hlavu krásnou majíc přitulenu
k jeho srdci, v černých záhybech
hrubé zástěry. I jeho hlava
k ní se kloní, blíž ji rámě vine
a z pod brvy, tam kde řasy stinné
výhně barví záře červenavá,
do zcuchané brady kmitlo cosi
jako jiskra rubínové rosy.