Tiché odpoledne letní...
U zaprášené silnice nad dědinou
ani list se nehne –
tulák ve škarpě ležím a vzhůru se dívám:
jářku, něco se zastavuje ve mně,
jako bych snad už měl vyzvracet krev,
po víčkách mých očí jako by přejela smrt –
ještě něco visí v tom tichu,
jak skřivánčí píseň je to energické,
jak rosa na trávě prapodivné,
nad všechny hromy úděsnější,
a při tom něžné jak tyčinka květu –
cože? – stín ohromného srdce ještě tu visí,
zvon nad zemí má svoji duši,
milion továren svým kouřem to nevytvoří,
opravdu – je něco pod nebem,
stín nade všecky stíny,
okrajů země se nedotýká –
ohromné srdce visí nad zemským tichem!