A abatyše šla, a napsala
list doňa Ana králi Filipu.
A psala tak: „Já ortel vyslechla
neb spíše to, co zove majestát
váš ortelem mým, ony urážky,
jež zlíbilo se vaší milosti
mi metat v tvář. Nuž, cože činit mám?
Jsem slabá, sirá – a vy králem jste,
jsem bezbranná, a vaše všechna moc.
Vy dobře víte, jak jste křivdil mi;
svět vida, jak mě těžce trescete,
v mou vinu uvěří; věc jedinou
jsem ještě měla (vy jste vzal mi vše,
mou volnost, dětství mé, můj dívčí věk) –
čest moje zbyla mi a tu jste vzal
mi tedy teď, víc brát mi nelze už.
Můj život? To by štěstím bylo mým
a vy to víte. Proto necháte
mi velkodušně dech můj, zbavě mě
však za to světla, spolutvorů mých,
a hrob za příbytek mi dáváte.
Ó, ano, oči též jste nechal mi,
bych plakat mohla, víte zajisté,
že slzami už poloslepé jsou...
Ta jiskra vědomí, jež ještě plá
v mém nitru, ta se jala přemítat
a řekla mi: Teď čeká nejspíš král,
že zvoláš: milost! Milost pro mou čest...
Já vrtím hlavou však, neb dobře znám
jej, který v Eskorialu chmurných zdích
jak mátoha se kryje před sluncem,
a nejmocnější světa korunu
jak dravec zatáh’ v brloh příšerný.
Že čekáte mou prosbu o milosť,
to zdá se mi, neb rád by, jako Bůh,
jste viděl na kolenou celý svět
před temným vidmem vlastní osoby.
O milost nevolám. Vy katanem
jste byl nám vždy... Šest let když měla jsem,
už začal jste mě trýznit, král a muž,
a stud jste proto neměl. Starcem jste
teď chabým už, a srdce, tvrdé vždy,
vám zkamenělo během života...
Proč píšu vám? Nuž proto jedině,
bych řekla vám, jak malým, malým jste,
vy králi mocný, který vládnete
tou říší velkou, v jejích hranicích
prý slunce nezachází... Malým jste,
neb nikdy velkodušná myšlénka
v tom spráhlém vašem srdci, prázdném tak,
se neozvala... Vy mne soudíte?
Ne, lupiči mé cti, vy vraždíte
mne násilně, vy nesoudíte mne,
a souditi vás bude za to Bůh
a pykat budete pak zajisté
za čin svůj dnešní... Nezlomil jste mě,
vy zničil jste mě pouze. S výše své
já mohu klidně hledět na nízkost
na vaši ubohou, a raděj přec
jsem sebou v žaláři než vámi bych
na trůnu býti chtěla v nicotě,
již purpur kryje váš tak chatrně.
Toť poslední mé slovo. Amen dím.
Můj účet s lidmi tedy uzavřen
na tomto světě. Bohu patřím teď.“ –