„Mračí se a mrzí Staroch.
Nedivím se jeho chmuře.
Aniž myslil, aniž tušil,
na Zemi jsem podmanil mu
hýčkaného tvora tvorů,
kterým se tak pyšnil hrdě,
až si libě, stvořiv si ho,
sedmého dne odpočinul,
vida, vše, co vůkol stvořil,
že tak dobré, dobré jest.
Nejlepší jsem jeho dílo
odloudil mu, člověka.
Podle sebe stvořil si ho,
podle svého obrazu.
Chtěl v něm míti odlesk sebe,
jako otec ve svém děcku,
odlesk božské vznešenosti,
odlesk tvůrčí síly své;
aby k němu jenom toužil,
aby na něj jenom myslil,
ač tkví v zemi, k němu rostl,
k němu žil a vznášel se.
Stařecká to samoláska,
ješitná a bláhová.“