Má duše uslyšela, žasnoucí,
šum v stromu, jehož svatá koruna
se nekonečně nebem rozkládá,
a jehož květy zlaté hvězdy jsou;
tam ve vrcholku jeho, myšlenky,
obrovské holubice hnízdí se,
a vzmachy jejich křídel ohromných
hřmí světem velký ohlas budíce
v těch srdcích, jež se vznášet dovedou
nad davem hluše v prachu dřepícím.
Však běda těm, již ovlažili ret
ve hvězdokmitné číši nadšení!
Vždyť nápoj v žár se změní v útrobách
a opojený pozná, že to blesk,
co hrdým retem z číše bohů ssál!
I moje duše pila z číše té,
a velká hudba křidel tajemných
pod samé hrdlo, jako divý proud
mi stoupala, a bílých křidel van
mne pudil tam, kam viděls spěchati
mne s mečem v ruce, s čelem vztýčeným.
Meč vypad’ z ruky, osud zlomil jej,
však čelo sklonit nedovedu přec!
Já vím, že velkou moji myšlenku
pád Děvína na věky nepohřbil;
jak jiskra bude doutnat v popeli,
a jiná ruka k hvězdám vznese ji...
Ó nemysli, že z boje prchám sem,
bych vyhnula se přísné Moraně!
Já bohatýry kosila jak žnec
a zbraň má otupěla vražděním,
však srdce moje nezachvělo se
ni jednou strachem! Viděla jsem hrad
svůj s výše padat, krev mých bojovnic
se lila potokem, křik vítězů
mi vnikal v sluch, a přání jediné
mou duši maně v hloubi plnilo –
bych mrtva ležela v těch plamenech,
jež vichrem vzdmuty k hvězdám šlehaly,
by ssutiny mne kryly Děvína
co mohyla, jež nikdy z paměti
se lidí vytratiti nemůže!