I řku: „Odkud jsou ti lvové,
Že na rod svůj nedbají,
A své vlastní krutě sápají?“ –
„Ti své vůle nemají;
Jimi pouze vládnou osudové!“
Odpověděl mi průvodčí můj.
Pryč jsem chtěl; tuť on mi: „Stůj!“
Přísným hlasem povídal,
A na nos mi jakés brejle dal,
Skrz něž já když pohleděl,
Hrůzou o sobě jsem nevěděl,
Neboť místo – běda bědy!
Místo lvů jsem viděl vlastní dědy!
„Bože!“ – zvolám – „sedmnácté století!“
A v tom všecko mému zraku odletí;
Nic – jen omlžená skála
Přede mnou tu stála. –
I spěchal jsem potom domů
Mladým lesem břekovým;
Co jsem ale cestou cítil –
To vám, bratří, nepovím.