Tak vzdychala, však vidouc, jak byl bled,
jak umírat se samým žalem zdál,
ač sama bolem k smrti truchlivá,
přec síly našla, dát mu útěchy.
„Ó synu mého ujce,“ pravila,
„na lůžko ulehni, já dám ti lék,
spi do večera, vstaň pak posilněn
a vrať se k ní. Zdar tenkrát čeká tě.“