Chce duše k bráně nebes výš
a stoupá v sny, v tu blaha říš,
ó kéž by sňalo jí to s očí
ten božský závoj, smutku tíž!
Ať nezmrzne v tom chladu světa,
ó zahřejte ji láskou již!
Však zmládne slastí vědouc, že
nepadla marně v světa mříž,
že našla moudrosti zdroj čistý,
jim plnou z hlubin vznesla číš.
Jí vše a jedno jesti moudrost
pro věčné časy, Bože, víš!