Tu Psyché prázdné místo vedle sebe
vždy viděla, kam první paprsk šleh’,
ji bolí to, ji nejistota střebe
a z ňader se jí vyrval první vzdech.
I děla k sobě: Kdož ví, vedle tebe
ký netvor moře nebo země leh’?
Proč po tmě máš se vzdávat jeho touze?
Být blažena a šťastna – po tmě pouze?