Már, amint régen megizentem Náraim által,
Éles jambusokat kezdtem rád írni; de csendes
Euridicém nem akart háborgást vinni magával;
Sőt kérlelt, szépen kérlelt, s ezt adta tanácsúl:
“A Hazafit, Magyarom! mint jó testvéredet úgy nézd,
S kéméld meg; mikor egymásnak vesztére rohantok,
Ellenségtek örűl.” S meggyőzött gyenge szavával.
Félre tehát jambus, vagy azokra, kik ártani mernek
A jóknak, főként Ruszekemnek, vond ki s ropogtasd
Fegyveredet. De, hiszen, kész védeni őtet Apollo;
És maga is képes, mihelyen megpengeti lantját,
Minden Gorgonokat szétűzni s leverni pokolra.
Mindazonáltal az én készségem légyen előtted
Kedves; s mert méltó Músád szeretetre, fogadd el.
Szent a béke, Ruszek, köztünk: ezt tudnia illik
Mindennek; de pörünknek okát más senki (hanemha
Vajky barátságból meg akarná tudni) ne tudja.
Úgy légy, óhajtom, minden léptedre szerencsés:
Amire hágsz, legyen az puha gyep, basa-rózsa, kakukfű.