Jaj! már nem nyerhet zokogásra bocsánatot! égő
Szívének buzgó kérelmei mind elenyésznek
A levegőn, s fel nem juthatnak az égnek Urához.
Aki sokat tűrt, várt eddig, s nem akarta haragja
Mennykövit a népnek feslettségére leszórni.
Mostan igazságát nyilván kimutatja, s hatalmát.
Íme, kevélységét Szolimánnak földig alázta.
Sok kincsét, mellyet, vagy az ég jósága vezetvén
Fegyvereit, győző erejével szerze; vagy elmés
Munka, s királyoknak takarékos gondja rakásra
Gyűjte sok esztendők által, kizsarolta dühödve
A Káldor, vagy irígységből a tűzbe vetette,
Hogy megemésztetnék. Ez, ez annak haszna, gyümölcse,
Hogy megszegte hitét, s azokat, botor alkura lépvén,
Társainak fogadá, s a szent templomba ereszté,
Akiket eltiltott házától, és kirekesztett
Szent oltáraitól, mint undok népet, az Isten.
Nemcsak az ellenség vérengző fegyvere által
Bünteti elpártolt fiait Szolimánnak az Isten.
Ah! kínosb eszköz szent tetszésének az éhség!
Íme, miként nyögnek bágyadtan az emberek! Ah! nem
Emberek! árnyékok borzasztó képei! csontból
Álló szörnyetegek! négykézláb másznak az inség
Elpusztúlt mezein. Nincs, aki segítse halálos
Kínjok közt; ha mit elrejthettek, mellyre sem a tűz,
Sem pedig a dúlók nem akadtak: drága ruhákat,
Bébor köntösöket, gyémánttal, ezüsttel, arannyal,
Bővén béfoglalt csészéket, készek od’adni
Egy falatért, amelly megtartóztassa röpűlni
Készűlt lelkeiket. Hol, hol van régi szerelmed
Szent Isten! kedves Szolimánhoz? nézz le Sionra,
Hallgasd meg szomorú panaszit, hallgasd meg utolsó
Inségére szorúlt nyomorúltnak jajjait! Oh! én,
Így sír fel hozzád, oh: én boldogtalan árva!
Régi szerencsémből mi kegyetlen sorsra jutottam!
Oh! te, ki mellettem jársz, és kélsz, addig is állj meg,
Oh útas! kérlek, míglen sebeimre tekintvén
Láthasd, nálamnál ki legyen több kínra kitéve.
Engem az Ur, mint szólott búsúlása haragja
Napján, megszede mint szőlőt a gazda, s előbbi
Díszemet elfosztván pusztán hagya. Nézzed: az égből
Rám küldötte tüzét, melly mellemet általütötte;
Minden csontokat, és ereket megtört, megemésztett.
Tudnillik, hogy ezen sanyarú vereségei hozzák
Helyre kevély eszemet, s szent engedelemre tanítsák.
Lábaimat, mellyek gonosz ösvényekre, szemérem
Nélkűl hordoztak, nagy erős békóba vasalta.
Hogy fájdalmaimat rám gerjedt lelke nevelje,
Én magamat földhez szegezett, s kis üdőre sem enged
Megpihenést! ez még nem elég: kikereste haragja
Undok vétkeimet, s azokat mind öszvekötözvén,
Mint valamelly terhes láncot rá verte nyakamra.
Ah! ezalatt romlott meg erőm, ez gyötri szünetlen
Vénségem, melly sírja fölött már várja halálát!