Jako v lesklém zrcadle se země
jásala, a lesy šumí temně.
Tehdy Veronika, sirá vdova,
vyšla z domu, v ruce děcko chová,
druhou rukou otep slámy vláčí,
žluté slámy snop. I přišla v pole,
slámu po svém nebožtíku v pláči
klade v oběť. Děti sedly v kole.
A když zapálila, vznikne plamen,
jako zlatý vítr vzhůru šlehá!
vdova šepce: „Až na věky amen!“
Kdesi pod lesem jak tajná něha,
rozlehla se písenečka jemná,
kterou vzdychla dívka nedočkavá
vyhlížejíc miláčka si z temna.
Vzdychla vdova, v ruce klesla hlava,
a tak hořekuje v žáru slámy:
„Muži můj! Proč nechceš býti s námi?
Kterak budem živi? Vidíš děti!
Počínám už hodně šedivěti.
Nechal jsi mi je! Ach, co se stalo
co se to jen s námi učinilo!“