Města, co kolem nás mlčí,
vsi, v nichž jsme vězněni k nepřečkání,
abychom vyčkávali spasitelné chvíle,
všecka ta místa
hrobem jsou živých bez vůle, bez svobody.
Do tmy ulic nikdo se s pochodní neodváží.
S černou maskou.
Pravda se bojí šeptnout pouhé osvobozující slůvko,
láska se krčí s krvavě zprahlými rty,
mateřství rozbijí kolébky širočinou.
Není jich potřebí, není potřebí
jediného svatého dítěte. A proto zklamanému světu
za trest teď chůvou strašlivou je Bída.
Celé člověčenstvo v loktech houpá a skřehotá,
kostlivci hlavou nad ním morově vydychuje
horoucím zákonem zhouby.
Ještě tak ze zvyku dávných jar,
flakon hnilobné vůně
kostlivec pozdvihuje k díře nosní,
k očním otvorům sune kytici fialek,
uvadle převislou pres vřetenní kost,
drkotá zuby:
modlí se, modlí, či je to klnutí?