Tož Pavla olšinkami po struze se plíží,
až nad rybníkem stane, s břehu pilně shlíží
i vidouc, že je sama, v olšinkách blíž dubu
již plna naděje si našpulila hubu,
jak na zvuk kohoutí, a ručky přiložila
na obě strany k ústům, za křoví se skryla,
a sedíc na bobku tak hlasně kokrhala,
jak kohoutí ta cháska nedospělá, malá.
Pak se tlukoucím srdcem, ani nedýchajíc,
sluch napínala, v ruce uchystaný krajíc.
Tu něco zašustlo, tu něco zapleštilo,
však opět přestalo a vůkol ticho bylo.
Tož za chvíli zas Pavla napodobíc kury,
hlasněji kokrhá i hází hroudy shůry,
však ty jen zažblunknou a mrtvé ticho zase,
jen žáby hlučely, jen sluka ozvala se.
Tu sevřelo se Pavle srdce jako v kleště,
i sotva mohla strachem zakokrhat ještě,
pak volala již jmenem Jozu nešťastníka,
a zoufalá zas hroudy hází do rybníka,
leč marno. Křičí – hlucho! Pláč jí volať nedá,
tož po břehu sem tam hned chodí a hned sedá:
„Ach co to na nás přišlo!“ usedavě vzlyká
a spíná ruce, zraky třeští do rybníka.
Zlá tucha jala ji a bázeň nevýslovná.