Pak se zas vrací k bolesti svojí. –
Tolik již lkala, tolik již trpěla;...
naděj’ než v srdci vyhyne docela,
tisíce slz a vzdechů to stojí.
Anna tu tíž již nemůže zmoci,
podléhá chorá nezměrné muce.
K obrazu němě zvednuvši ruce
omdlelá klesla v náručí otci. – – –