Byl by to zázrak, kdyby za večera
jsi na pěšině lesní náhle stál,
když vyjdu z lesa tajemného šera,
když více touha ne, leč svírá žal
mé srdce pro tebe, když cvrčků písní
se sladkovonný jetel ozývá,
když západ větve purpurové třísní
a měsíc do stromů se zadívá,
když do tajemství lesa moje bytosť
se noří, když vím; jak je krásný svět,
a duši jímá nekonečná lítosť,
když jménem tvým se zachvěje můj ret –
byl by to zázrak? Každý den tam bývám,
po příkré stráni vzhůru přicházím,
a v rozechvěném lese teskním, snívám,
až měsíc vyjde s jasem stříbrným –
byl by to zázrak?