Když zemřela, kmet zcela osaměl.
Už prodán také vatikanský dům,
jen jednu světničku mu nechali,
a z movitých všech statků tolik má,
že sotva žíti může. Nechodí
o věčný olej psaní podvodná,
už pod okny se lidé nestaví
a prsty neukazují si víc
obydlí jeho; žádný turista
nevkročí více v jeho světničku,
by pohled na něj, grošík almužny
položil na stůl, usmál se a šel –
nic, pranic. Tak se dožil konečně
let Petrových. A jednou po ránu
sousedka jeho, žena dělníka,
jež dělívala s kmetem soucitně
prostičká jídla, našla staříka
již vychladlého. Lidé sběhli se
a – stěhovavost rodin dělnických
si nezakládá v hlavách archivů
o životě svých spoluobčanů –
na kmeta zřeli v sešlé lenošce
v hábitu sešlém, jenž byl bílým kdys,
na jmeno jeho někdo zeptal se,
však z přítomných je nikdo nevěděl,
ne jmeno, stav ne, počet roků ne,
nic. Byla tu jen seschlá mrtvola
starého neznámého člověka...