Sami sobě světem sotva slyší,
že kdos cizí sáh' v tu jejich tiši,
vybuzený ruchem pantáta,
v jehož ruce vřetenem se točí
všední tabatěrka kulatá,
až tu zdiven ve slasť jejich skočí
hlasem káravým: „Aj, Růžo, Jene!“
že jak holubičky vyplašené
rozlítli se od sebe. „Až ráno
smělství vaše budiž pokáráno!
Jene, na zanášku, skokem, líný,
nasyp koše a pusť čerstvo mlýny!“ –