„„Tam? – Milený ó poď, sobě ve chladě ať pohovíme,
Zdeť vysoké hor témě dělí tvou otčinu od nás,
Hospodin ostříhá vyvolence tu laskavě svého.““
Počne Miloň zase po krátkém k němu oddechu takto:
„„Tam, co jará krajinou klidnější Míza se krouží,
Tam, co se roztahují rozkošná rovna palouků,
Skrz kteraké se hadí s bubláním něžně potůček,
Tamto, co líbezné zvuky pastýř z píšťaly kouzlí,
Rounobělé na holech pase trávných své kde beránky:
Tamť krásná junochu květolící otčina má jest! –
V rozkoši jen, dny radostné tamť mé mládi uplouly.
O jak ještě nyní krev spěšněji žíly probíhá,
An blažená v paměť vloudí se o vlasti myšlénka!
Teď ti miláčku budiž vyznáno, co dlouho tajil jsem,
Tam juž vzíť hlubokého co má chtěla do hrobu usta!
O, životě v tom jaktě Boží jsou cesty podivné!““
Jednou ještě nyní se starcova usta uzavrou,
Při spanilém vod šplechtání se skály kypících,
Ívanu vypravovať pěstoun své počne o mládi: