Ó čarovná ty dívko na obraze!
jen obracuj ty jasné zřítelnice
výš k nebesům! – mé lásky není více
i blaha mého strhány jsou hráze.
Bouř života mi všechny květy sklála,
tys nejdražší, tys byla poslední,
teď hrobu tma mé smysly obetkala,
a darmo ptáš se, kdy se rozední!
V Madonnu tebe zbožný mistr změnil,
bys vírou jeho rány konejšila –
však pohár žalů mých se mocně zpěnil
a vášeň moje dlouho dřímající
mi v choré srdce všecky jedy vlila.
Ó kéž by – mluvte ústa moje smělá –
se tahy tváře, blahý úsměv lící
zaměnit chtěly smrti na anděla!
Pak vyprosil bych polibek si jeden,
ten poslední, tak významný a dlouhý,
v něj vydechnul bych lásky svojí éden,
v něj peklo svojí rozvášněné touhy.
Však darmo volám – bůh ví, kde dlíš v dáli...
kolem mne noc... mé květy oprchaly –
jak miloval bych! tys jen obraz pouhý!