A však, milí braši,
ať vás naši vůdcové
ostrovtipem neodstraší!
Ani na lidské kathedry
nevstupují samí métři,
aneb jak řikáme:
samorostlí duchové.
Příkladů tisíce máme,
že se leckde blýskala
dušička zakrsalá
myslíc, že jest genius.
U nás Muška svatojanská
nemni, že je hvězda Sirius.
Nás veď smysl mírný, zdravý,
ne svévole pusté hlavy.
Zároveň jak rodopýcha panská,
z našich besed buď vyloučena
hrdost učená.
Na sezeních měj podílu
bez rozdílu
každý z nás,
buď si chlupatec,
nebo pernatec.
Každý bez pedantské zkoušky
přistup k nám a dávej volný hlas;
každý bez kukle a roušky
barvu vlastních lící zachovej;
každý píseň svou si zahudej.
Co dojemné srdce cítí,
co komu do duše svítí,
šetře jenom společného práva
volně v jevo ať vydává.
Každý čiň, co umí a co může.
Není luční kvítek růže:
však do věnce vtipně zavitý
pohled působí rozmanitý. –
Každý přístup měj ku besedám
samostatných Atlantidů:
a vzdor ochablému lidu
dříve, nežli pomyslíme,
vystavený uvidíme
Uměnám i mezi námi chrám.
Nuže tedy, ať žije
Atlantidů akademie!“