„To jsem již pozoroval,“ Bohuslav zamyšlen pravil,
„celou noc zle mi vichorem ložnice řinčela okna,
komínem znělo hvízdání, jako by v ďábelském tanci
příšer honil se zástup. Slavně však proniklo slunce,
zahnalo mátohy noční vítězně, deště což trochu –
lacině střesem jej se svých vlněných huňatých plášťů.
Ve zvyku odkládat nemám, co jsem si umínil jednou.
Pro hosty doběhni dolů, starou též Hátu mi zbubnuj,
snídaní horlivě v mžiku ať se nám na stole zjeví.”