Odjela baba-jaga časně z rána,
loutečkou práce v chvíli udělána.
Na večer vešla baba-jaga v chatu,
prohlédla práci, na to křikla v chvatu:
„Pospěšte rychle, moji sluhové,
vytlačte olej z máku, druhové!“
Hned ruce troje do máku se daly,
stařeně ruče olej vymačkaly.
Ku stolu rychle baba-jaga sedla,
pojedla všechno, sotva zraku zvedla.
Mlčky tu stojí děva Vasiliska,
zlobivě na ni baba-jaga vříská:
„Což jsi dnes němá? Mluv ty se mnou přece!“
„Netroufám sobě,“ děva smutně vece.
„Sama-li však si žádáš řeči mojí,
babičko, dovol otázky mi trojí.“
„Otazuj ty se, odpovím ti snadno,
tázati se však nebývá vždy radno.“
„Když jsem šla k tobě, babičko má milá,
což jsem se děva smutná poděsila,
bílého jezdce na brůně jsem zřela;
prosím tě, o něm bys mi pověděla.“
„Na koni bílém onen jezdec krásný,
to je můj sluha, to je den můj jasný!“
„Lesem pak přejel, jak když plamen hoří,
červený jezdec na červeném oři –“
„Druhý to sluha, slunce moje rudé –
otázka třetí ještě tobě zbude.“
„U chaty když jsem stála za večera,
černý tu jezdec vyjel z temna šera –“
„Na koni černém, děvo, jezdec černý,
temná má noc – toť třetí sluha věrný.“
Na troje ruce zpomene si děva,
otázkou více babu nepohněvá.
„Dobře ti, dívko, že máš na tom dosti,
běda by bylo další zvědavosti!
Nyní však ty mně pověz, čeho žádám:
jak zmůžeš práci, kterou na tě skládám?“
Zašepce děva, hlavičku svou sklání:
„Matčino pomáhá mně požehnání!“
Stařena skočí jako peklem hnaná:
„Vzdaliž se odsud, dcero požehnaná!“
Z jizby se hnala, lebku s plotu sňala,
napíchla na hůl, Vasilise dala.
„Tu máš ty oheň – dobrýť pro macechu!
Z chaty si pospěš, děvo, co máš dechu!“