A tak šel jednou mladý vévoda
po náměstí San Marco. Vracel se
z obvyklé svojí ranní vyjíždky.
Stár dvacet roků, díval zvědavě
se do oken po sladkých tajemstvích.
Tu v jednom záclona se rozevřela
a bílá ruka vysunula se
s kyticí květů, květy shodila
v prach ulice a vonná prška jejich
zlákala oči syna vévodova
k zácloně vzhůru: stála nahá tam,
a halila se v čínské hedvábí,
jako by právě z lázně vystoupla –
než zjevení to trvalo jen mžik,
jen co by srdce mohlo rozpálit
a zmizelo – a rozpálilo srdce
a monna Bianka od toho rána
vládkyní byla syna vévodova. –