V tom jako rány, jako šípů hroty
v sluch jeho zabodly se matné zvuky
slov, smíchu, zpěvu v hlučné směsici:
toť proud, jenž lesem bral se k střelnici
a jehož veselosť mu strojí muky.
On nechce, aby všední hlahol ten
mu plašil blahý skutečnosti sen,
ten svátek shledání se s přírodou,
jejž slavil trnoucí svou, bolnou duší!
Les dýše posvátností, lahodou
mu v srdci mír. Však dlouho ještě ruší
jej mělký štěbot lhostejných těch lidí;
ač prchá, on je slyší, on je vidí
a v boru bezcestném, pln trapné tísně
si marně vypuzuje ze sluchu
jich planý smích a německé jich písně...
Až v pusté rokli potkal pastuchu,
ten pozdravil a blbě hleděl naň,
bylť blázen patrně, – i vypjal dlaň
a žebral, jakž mu asi návykem...
Tvor jediný, jejž velebný ten hvozd
zde slyšel hlesnouť starým jazykem
tím svatým, praotcovským, – Čechů řečí!