Darmo Svatoňova rodička se
obávala svátků vánočních;
dřív než chladný podzim stromů kráse
konec učinil šat strhav s nich,
hrozná zvěst zas zoufalého syna
domů volala – ; den nežli zhas’,
Svatoň s Evou zlomen stanul zas
u smrtného lože matiččina – – –
Žalostný to pohled, drtící,
na hasnoucí zvolna světici!
Svatoňovi srdce krvácelo
při pohledu, jak ta duše drahá
odlétá, jak na zsinalé čelo
kostnatou svou rukou smrt už sahá – –
A když v hlubém tichu za šera
nenasytná ona příšera
bezmocnou svou kořist uchvátila,
zoufalý se ozval nářek těch,
jejichž bolest dosud němá byla.
Svatoň však už neměl slz; jen vzdech
ze rtů sevřených se vydral dlouhý
a v tom okamžiku duší mihla
myšlenka se jemu nevystihla:
člověka-li práce, sny a touhy
pro vše věky rázem nezahynou,
sotva rakev zasypali hlínou, –
rodičko má zlatá, blaze Tobě,
za krátko že odpočineš v hrobě,
který v sen tě věčný zkonejší,
z něhož nic už, nic Tě nevyruší;
vždyť Tvůj duch se sejde s drahou duší,
bez niž život smrti hroznější!