S točinkou již dvou a dvou
plesá píseň o sokolu,
o králi, jenž králku svou
volá lesem vzhůru, dolů,
aby vyšla rozmilá
a nic pyšná nebyla.
Králka vyjde, ale chromá,
polámaná, ospalá,
nemlátila žitka doma,
leč celou noc skákala
u muziky, kde jí hráli
na housle a na cymbály,
bosé nohy pošlapali.
A je chudá, chudičká,
naše králka maličká,
dejte groše dva nové
na střevíčky jirchové! –
Pásávala pode mlýnem,
mývala se černobýlem,
aby byla pěkná bílá
a chlapcům se zalíbila.
Jednou s ní jen král náš postál
a juž za králku ji dostal,
k dílu za to bude bdělá, –
k tanci – jakby neuměla.
Cibulenka, makulenka,
z panenky je pěkná ženka,
jak ta naše máje tenká, –
ať ji král juž zobjímá,
za královnu nám ji dá.
Heja, hejsa, zatočme se,
vrby se nám zelenají,
na dvě strany prokvétají,
veselme se! Letí v plese