“Ne felelj, ne kérdezz! Közelít az óra;
Közelít (vedd, látó! vedd ezt fontolóra!)
Közelít hazádnak végső veszedelme...
Hacsak a nagy isten különös kegyelme...
Énekelj!” - Ezt mondván, elfordula tőlem,
S mint egy rövid álom, eltünék előlem.
Kínos kötelesség!... Egek, mit szemlélek?
Mit tüntetsz előmbe, késértő bús lélek?
Nem jobb-e, hallgatnom, ha már nem remélek,
S nékem is a sírba leszállanom vélek?!