Minden elmúlik tőlem.
Még látom a lengő szallagokat
nyári bokrok közt eltűnőben.
A zergeszakállas zöld kalapok
belemerülnek az alkonyi nap
vért permetező korongjába.
A hűséges szemű kutyák
messze ballagnak a nyájak után
s a madarak is ívben kerülik el
a helyet
ahol állok.
Csak a fák állanak mögöttem.
Nem mehetnek el.
Szél fonja ágaik között
szomorúságom fonalát.
Messze villámok cikáznak:
szíváramok felsikoltó fénye,
s a fák rámejtik a fátyolt
mely talpig beborít.
Özvegy vagyok.
Előttem
a föld szívéig mélyűlő sírban
fekszik halottam:
Az élet.