Byl jasný jara den, a ve přístavu
se kolébaly lodě v pestrém davu,
a barvy praporů co nápis věrný.
Já na tu vstoupil, na níž prapor černý,
nic netuše, že kolébkou té básně,
a ploul sem k ostrovu, jenž skvěl se žasně
jak démant, v knížecí zadělán žeslo.
Nám „dobrá víla“ zprovodila veslo.
Na břehu hejřil sem ve všech těch krasách,
jež sem tu pěl: v modravých kopců řasách,
ve stínu oliv, cypřiší a bezů,
v čarovném vzduchu, vlnek hravém řezu
v slavíčím tlukotu, jenž chvátil mocí,
ve vůni večera i v lesku nocí.
Tu zřel sem hradů šedé rozvaliny,
jak břečťan rozložil se v jejich stíny,
na jejich stěnách zpěvné rody ptačí,
a kdo tu žili, sotva pověsť značí.
Poznal sem ostrovanů hry a zpěvy,
dcer jejich krásu, mužů statné zjevy –
však co můj div zbudilo silným chvatem:
že vše tu přioděno černým šatem.