Tu jednou mládež v skotačivém reji
si vedla guslaře po obyčeji,
pak sedla s ním a hladila ho v skránu,
ždajíc: „Pěj o Milánu! O Milánu!“
Co stařec zpíval, znáte z této písně.
Však jeho oko zkalilo se přísně,
když vypočet’, jak Milán mezi všemi,
co žili kdy, svou zamiloval zemi:
jak ta mu nad život i duši draha,
jediným zřídlem rozkoší a blaha,
jak myšlením bdě nad ní, skutky svými
co čáp nad hnízdem s krčky mladistvými,
všech statků stanovil ji za dědice –
a dodal pak: „Takých nežije více!“
Když umřel, nezemřel. Nebť země celá
se za svým otcem v slzách roztápěla,
a že byl blaha země mocným zdrojem:
šat černý stal se navždy země krojem,
a s země lodí zavál prapor černý.
Kdož vtisk’ se mocněj v lidu soucit věrný?