Ohnivé barvy pyšné komnaty
do oka kmitají se vlnou živou,
koberce orientu dálného
pestří se rozbujeně pestrou nivou;
čalouny plny fantastických her
jsou jako přikouzlené roje bájí,
jež v stanech pod hvězdnatou oblohou
vypráví poutník při palmovém háji.
A mezi tím se vinou po stěnách
zelených listí rozprostřené vnady,
jakoby prst jich něžnou svěžestí
dotknouti chtěl se pohádek těch řady.
Obrazů visí malba mistrovská,
lesknou se v bělu sochy mramorové,
a květy vonné kolem skvostných vas
na odiv vykládají krásy nové.
Letního slunka z venku žhavý žár
marně se dere skrze žalusie,
záslona těžká pouští polosvit,
do něhož tajemně se prostor kryje.
Čeří se vzduchem jakýs kouzla dech,
na polo v snu a na polo jsa v bdění;
fontanka malá v květech ukrytá
vzhůru proud tryská, stíny v chlady mění. –
Na sofě pestrých látek východu
Miriam kněžna luzně odpočívá,
puštěný na svobodu černý vlas
v prstencích dme se jako mračna živá;
ze mraků těch lesk perel lihotá,
třpytí z nich báje, jež dno skrývá moří;
pod bledou lící žhavý hárá dech,
dvou sluncí plamen v černých očích hoří. –