když dospěl, vždy se náhle zarazil,
a co následovalo, neřekl,
snad boje se výčitek Mistrových.
A přece tajemství zlé trápilo
jej v nitru, duši jeho svíralo.
Tak rád byl by se svěřil příteli
se vším, – Mistr však neměl otázek.
Ó jak by si as býval vyznáním
upřímným tehdy Lazar ulevil!
Již několikráte se pokusil
svůj vylíčiti nápad šílený,
jejž sluha Joab musil pomoci
mu uskutečniti, leč – sotvaže
dvě věty promluvil, zas umlkl.
Ne, ne, to tajemství rtů nepřejde!
Tož pouze v nitru znovu prožíval
smrtelná muka, kruté úzkosti,
jež – zavřen v temném hrobě – vytrpěl...
I bylo mu, jak znovu cítil by
vzduch dusný, horký, temno děsivé,
a v hladu čekal chvíli poslední,
až mdloba schvátila jej, vědomí
pak opustilo tělo sesláblé
a vrátilo se teprv, velikým
když hlasem Mistr zahořekoval
před tichým hrobem... Jako hromu hlas –
tak na sluch působila Lazarův
Mistrova slova... Přišel?!... Nevěstu,
dí, že mu přivedl? Že vrací se,
by, třeba pozdě, slib svůj vyplnil?
Ne, ne, toť klam je, sen to šalebný!
– Zas nový zvuk? – Zde mýlka nemožna! –
Kéž slední zbytek síly sebrat lze
a střásti tíhu mdloby dusivé! – –
Ó! – – Slyšel? – Ano... Kámen hýbe se
– teď vzduchu proud zavanul do hrobu.
Ach – ustaňte, – ten vzduch svou svěžestí
můž usmrtit! – A hlasy slyšet jest...
To Marta pláče,... šepce Marie,
a – Mistrův hlas teď zvučí lahodný! –
Co chce ten zástup? Proč zde zevlují? –
Ó pryč! – – Ne, nelze... Mluvit nemohu...
Spíš – zalknu se... Pomozte – umírám! –
To v hlavě hučí, na rtech chvěje se,
však hlasu Lazarova neslyšet – – –
Jen oči jeho vpadlé hovoří
svým leskem horečným... Pak omdlévá...
Čís ruce chápou se jej... Odnáší
jej kdosi do domu – a v dřímotu
se jeho nese hukot stera vln...
Ne vln, – jen hlasů hradby zvědavců...