Jak smutno venku! Rozervána v kusy
se mlha věsí na lesy a stráně.
Kraj pustý, chladný, – všude ticho teskné,
v kolajích cesty, na zoraném poli
v hlubokých brázdách jen se voda leskne,
k chmurnému nebi pne se topol holý.
Na jeho vrchol černý havran sedá
a houpaje se, velká křídla zvedá.
Křik jeho zní jak divý posměch z dáli,
jak onen smích, jímž ona smála se mi. –
Jak smutno, chladno! Stojím v dumách němý,
však hruď se svírá a mé čelo pálí,
červ jakýs hlodá, hrýže v mojí hlavě. – –