– – Jen kdyby nebylo tak teskno v duši!
Vždyť hříchů balvany má na svých bedrech
a kameny ty nikdy nedovolí
jí vzletnout vzhůru. To jsou žernovy ty,
jež přivázal hněv páně k hrdlu mému,
až vržen budu do hlubiny mořské...
Jak vydáš počet? Bůh mi hřivnu svěřil,
bych vykoupil jí spasení své duše,
já hřivnu vzal a koupil sobě místo
v království temna, věčných ohňů, pláče,
jež viděl Dante. „Polonahé ženy,
jež znešvařují domy“ – – – ano, Sandro.
Bůh pověděl ti soud svůj ústy frate
o díle tvojím. Ale třikrát větší,
hříšníku podlý, je tvé provinění,
než frate tuší! Otevři své srdce
a ukaž satana, jenž šklebí se tam
a kraluje ti, tvore nejbídnější!
Nu, vyznej, Sandro! Maloval jsi kdysi
i dívku Páně, pannu nejsvětější,
jež, dcera syna svého, plod svůj chová
a nemůže se ani dívat na něj,
– ten nejstrašnější úděl čisté matky –
neb oči její ve dny příští patří
a v dnech těch vidí Golgathu, kříž na ní,
a na něm v mukách Boha, syna toho,
jehožto bílé tílko k sobě tiskne...
A tenkrát, hříšník, já si zamiloval
své duše výtvor, sen svůj svaté Panny,
tak, že jsem jinou ženu poznat nechtěl;
já miloval ji hříšnou zemskou láskou
a ruka se mi třásla, zrak mi hořel,
když jednou maloval jsem Pannu boží,
jak šat chce rozpnout, aby dala píti
děťátku svému z mateřského prsu...
Já netroufal si šat jí rozhaliti,
ne ještě tenkrát... A já byl jí věren,
že když se jedenkrát mi v noci zdálo
o svatbě, kterou slaviti jsem hodlal
s nějakou pěknou dívkou florencijskou,
já rozechvělý vytrhl se ze sna
a vstal a zbytek noci chodil městem
jen ze strachu, bych nesnil sen ten dále!