A tenkrát – bude možno někdy, duše, zapomenout? –
při nádherném tom v barvách rozhýřeném západu,
v němž den pozdního léta klidně zhasínal,
uprostřed toho klidu, toho ticha velkého,
v tom osamění bytostí svých uštvaných,
my v náručí si klesli v extatické bolesti.