Na poušti – tam prý neví se o krvi nic,
kterou je nutno bezmocně prachem se plížit,
k prachu být upoután, věčně jím růst, jím se sytit
bez očí vidících do nebe, bez blesku pravdy.
Na poušti – tam prý neví se o krvi nic,
kterou je nutno bližnímu vyssávat dole.
Na poušti – tam prý neví se o bídě nic,
co činí člověka otrokem masařských psů.
Na poušti – tam prý neví se o bohu nic,
který mě ztlačuje, který mne nezná, nechce,
před nímž se chvěju a kterého hledám marně.
Na poušti – tam prý myšlének hlinitých není,
na světě jediných, jež je buď zašlápnout nutno,
holdovat skývě a dnu, pak se klidně dát zahrabat,
či v chodbách blázince jedné se myšlénce kořit.
V pustinu půjdu, v plášť svůj se zahalím řasnatý,
v pustině vysoké v samotě ulehnu tvrdě,
tvým budu, Sókrate, sladkým snít spánkem smrti
bezduchý vandal a člověk a bůh a všecko.