Metelice kdy cestou své na chvíli výbuchy tiší,
zaklesne spáry a uschová zoban pod kleslá křídla,
obracím chorobný zrak zase do nitra zvířených proudů,
záhada tajemných vln mě rdousí zas do osidla.
V dál plaše mrazy a sněhy se plahoče ku dni až soudu,
– na pravo, Kriste můj, vel, ať se skutků mých nakloní miska! –
dvojí cítím krev, jak v plných tepnách mi šumí: