„„Ustaňte člověče už, připusťte nás přec k řeči:
povězte tedy všecko, co a jak na vás svědčí,
odkuď jste zboží nosil, kudy jste tam a zpět kdy šel,
jmenujte spoludruhy, s nimiž jste čin ten prováděl?““
Cizinec pohrdlivě: „Nač, pánové, se přetvářeti?
Chcete-li z foliantů svých sem do mé tváře zřeti,
nuž, tu jsem! Poznáte zde někdejších žárů ostatky?
po lásce, odvážnosti, půvabu jakés památky?
Bývalým půvabem jsem přilákal děvče jako květ,
dívčinu, skoro děcko, jež neví, co je svůdný svět.
Dala mi všecko, vše nač jsem jen pomyslil,
a víte, pánové, čím jsem ji já splatil?
Unes’ jsem přísahami její srdce podloudně,
vyloudil lichocením její čest jsem nestoudně,
vymánil blaženost jí, odnesl spokojenosti vznik,
a pak jsem prchl se vším co bídný, bídný podloudník.
Já prch’ s jejími statky a ona klesla do hrobu.
Podloudník ale v krčmě propil svou vlastní osobu,
propil Boha svého a propil svoje spasení
a jedem srdcemorným pokálel všecko stvoření.
Nuž suďte nyní, páni; se světem jsem já hotov již
a déle neponesu a nechci nést tu hříšnou tíž.
Za noci hřmí to na mne: Vykup se, vrahu, plať Bohu,
vykup se! zaplať! – dluh však přílišný jest, – já – nemohu!“