Ne plný den, dne tajemná jen tucha
v chrám kleneb vysokých se klidně line,
jak pod slz těžkých oponou jen v mlhách
zrak vídá bílý den, kdy do vysoka
duch letí z prachu země s touhou Věčna
a tady matným přítmím se mu jeví
den přítomný, jak nádech na zrcadle,
jež pod bolnými vzdechy mdle se kalí
a čeká oddaně svit slunce zářný,
by zákal tál... Tak slavné westminsterské
mně opatství se na paměti jeví.