Na nebi tma, ni hvězdy jediné.
Na zemi světlo. – Steré pochodně
zde chtějí slunce žárem zahanbit.
Jak okouzlen zřím na vír těkavý,
jenž roste, dělí, pojí, míhá se,
jenž mluví rykem, aby smíchem zmlk’.
Tu sprostý lid, jak právě od práce
jej vede kolem matné nohy krok;
jak přítomnosti palná otázka
pěsť pod halenou leží zaťatá.
Tam kočárů dav. – Řady lokajů,
z nichž každý v kroji barev křiklavých
vyčnívá nad vůz jako čínská věž
a kolébá se jako pagoda.
Hle, ze kožichů jejich huňatých,
z klobouků ploských, z dlouhých kabátů
s vším obarveným, lesklým barbarstvím,
zda s mraznou tváří tupý středověk
všech stavů rovnost ve tvář nebije?
Juž vystupuje panstvo z kočárů,
hle, viz jen paní pestrou směsici!
jak osedlal si každou Karneval!
Té z oka svítí, té zas vrkočem,
jenž vzdorně unik’ stužce sametu
se rozpustile houpá nad čelem.
Té čtverák s hrdla stáhl hermelín
a výše zvedá kyprý, nahý prs;
té, v naušnice kalich ukrytý
okrouhlé, plné líbá rameno,
a té, jež chtěla hustým závojem
buď zahanbiti plachou zvědavost,
buď skrýt svou touhu dnešní orgie,
té na stupátku vozu pozvedá
šat sametový víc, než sluší se,
a útlé nožky tvarem kouzelným
v dav lidu hází jiskry zápalné.
Ó smyslnosti moře kypící,
i ty máš víry, ty máš prohlubně,
však perla v nich se nikdy nezrodí!
Lid pomalu se tratil z ulice
a brzy stál jsem v tichém loubí sám.
Ó náhodo! tam temný, chmurný dóm
své věže vznášel v mračnou oblohu,
jim naproti ve světla paprscích
plál před orgií palác nádherný
jak nevěsta před nocí svatební;
a zde, ve stínu stál jsem básník sám,
k chladnému sloupu horkou tlače skráň.
V tom chrámu bůh – v palácu bláznů rej –
a v hlavě mojí děsná myšlénka,
již mohl zplodit s těmi blázny bůh
a na kterou moh’ Satan hrdým být!
Ta za mnou šla jak za rafijí stín
a teď zde v chrámu temném pozadí
v paláce zoři, jenž se světlem smál,
pod věčným nebem v mraku mlčícím
v mé srdce lačný zatínala spár...