Trudný vykroutiv se synáček z náruči matce,
Z bouřné utroby žel tajný slovy takto vylívá:
„Otče, ty máti milá, jediná ó mé duše touho!
Mé oko jen na vašem se blažívá pohledu jasném,
Zhlížeti kéžby na něm bylo ještě se dlouho mi přáno! –
Tvá duše nechť se nyní neobírá máti milovná
Strašlivě tím obrazem, na jaký dnes patřila ve snu.
Veškero pomni bytost řídí že nevyzpytatelná.
Ta vladaří životem mým, tať mi i ochranu dává.
O mne budeť ruka míť všemohutná péč i budoucně.“
Proud jemu slz udusí slova v ustech s tváři tekoucích.
Od milených v dalekost odcházeti již noha pílí;
Ukrylo máti nyní ve slzách oko byť se tonoucí.
Sevře tu láskyplné bol mocněji srdce miláčka,
Umdlévá noha, jí ztud kráčeti dále nemožno,
Chceť zrosené oko zas pohlednouť vratno žalostně.
Ívanu aj tu se šept v uchu ozve potichmo nebeský:
„Já proto slán k tobě, dobrotivý tak Tvůrce uzavřel.“
Pod klenutým ztrudilý obloukem modra zaúpí:
„Svrchovaný Pane, odpusť mé křehkosti milostně,
Zemšťanu těžko je víš zde opustiti otce a máti.
Vzíti račiž Velemocný sám ty je ochrany do své;
Zříš teď s výše nebes, že plním tvou vůli ochotně.“