„Já nelkám juž,“ jí na to Tetka dí.
„Jest ještě druhý Vítěz Zelený,
s nímž jistě, neodvratně sejdu se.
Rov letní travou kryté mohyly
jest druhý onen Vítěz Zelený...“
Po tomto vzdechu kryje bledou tvář
na ňadra Kaši, tato zmuží se
a líbajíc jí vlasy odpoví:
„Buď klidná, sestro, duch můj hloubavý
snad najde ještě lék pro bídu tvou...
Pojď, položíme tělo na můj vůz
a zajedeme v svatý Vyšehrad.
A nenajdu-li více prostředku,
bych život opět vdechla jinochu
do sladkých rtů, jež tebe líbaly,
pak upálíme v háji šumných lip
na květokryté velké hranici,
při zvuku zpěvu, v slávě veliké
to sladké jeho tělo, plné vnad,
v němž bohatýrský bydlel někdy duch!“