A tenkráte jsem dlouho po světě se ploužil.
Po ženě domů ovšem přečasto jsem toužil,
však moje hlavička mi nedala jíť zpátky.
Co vydělal jsem peněz, všechny za čas krátký
jsem poslal domů ženě, aby co jísť měla.
Já nešťastník! však o to malou jsem měl péči,
by zármutkem a steskem po mně neumřela.
Však také na mne touha doléhala větší,
neměl jsem pokoje, zlé tušení mě jalo,
chodil jsem pomaten, byl dvakrát v jednom místě,
a v noci nespal jsem. Mé srdce usedalo,
i tušil jsem, že něco stalo se jí jistě.