ven vyprovázel hosta. Schmidinger
však osamotněv, k oknu přistoupil.
Ven zíral v kraj, jenž v sněhu ležel tich
jak bez života. Mladá kněze tvář
se zahalila smutku chmurami.
Je platno něco, co tu podniká?
Zda neměl pravdu baron Hildprandt dnes,
když děl, že vše to sen a pohádka?
Sic krásná tak, leč přec jen pohádka!
Zda možno je, by ještě jedenkrát
sem vrátila se vesna, jak ji snil?
Oh, všude sníh a led, i na srdcích – –
a on teď sám – – – A vzdychl hluboce – – –
Když po večeři slavné vánoční
se uvelebil baron Chanovský
v svou lenošku, tu šlehl po očku
po zámeckém svém mladém kaplanu
a pousmál se. Pater Schmidinger
tu seděl mlčky, jakby pohřížen
do smutných dum a též snad vzpomínek
na domov svůj a leta mladosti.
„Vy slavíte dnes velké vítězství,
můj milý abbé, – ze sna vytrh jej
hlas Chanovského – ano, ano vy,
nic nedivte se.“ – „Já, a vítězství?“
žas Schmidinger – „Barona Hildprandta
jste okouzlil, sám tak mi povídal.“
„A nehněval se, že byl poražen?“
„Ne, milý abbé, to ho neznáte.
A na znamení zvláštní přízně k vám
cos jako malý dárek vánoční
mi odevzdat vám kázal, a též já
svůj připojuji...“ S milým úsměvem