S štěstím zradili krále y přátelé mylní.
Utěcha zmizela z duše, a pokoje u svých
Nemaje věrných neviděl pokoje v zemi.
Turcy pozorujíce, že Křesťané v bitvách
Slabnou, počali boj jak zrádcové skrytí
S Křesťany vésti. Co stínové k západu rostli
Vražedlnícy; ctitelé pravého Boha
V lůnu své rodiny schnoucý vraždami mřeli.
Do nebe spínal se hlas mdlé neviny denně.
Na mstu y vyzvali kněží, na mstu y ženy
Mocného Boha, a s hrůzou čekali, denli
K západu chvátal. Tuť padali oběti vzteku.
Mstivý Nuredýn nám slibuje věrnost
Přívětivostí svou lid schytrale šálil.
Na oko anděl se Křesťana těsného ujav,
V temnosti kovaje pád svár po zemi šířil.
Nejbolestnější trn mou umrtvil duši,
Když náš milenec Boha y krále se spustiv
K Saladýnovi prchl, a proroka objav
Zlořečil Krystu. Tu hrůzy se svalily na mne
Celého světa, a král již povrhel lůzy
Potupujícý topil se v ouzkosti kalu.
Z svatyně Páně a z králova domu se zrada
Zrojila na světy šíré, a záhuba jistá
Hrnula na křižovníky. Vždyť Emanuel,
Čítaje myšlénku tajnou sprostého krále
V hlubině křehkého srdce již nastrojil syti,
Aby, mé panství zvrátiv, Křesťany zhubil.
Bídník přísahy skládal, že do hrobu složí
Nevěry blud; ach! zoufalec do hrobu složil
Vděčnost, víru a čest, a co člověka krásý.
Běda! že zvýšil jsem prach, a ještěra v srdcy
Pěstoval dobrém. Zde příběhy mrzkého zrádce.