Drahný čas tu jako v zakletí
jezerní pláň utajená snila
v hor a hájů družném objetí.
Tu a tam jen chatu zrcadlila
rybářskou, ze břeven prostě sbitou,
v rákosí a v olší poloskrytou.
Zřídka nad hladinu modrou vzletla
člunu chudobného plachta světlá.
Z lesu dřímavého k její vodě
jenom laň se brala svižným krokem,
obhlížela, pijíc, v jasném brodě
krásnou hlavu tichosnivým okem,
prosta bázně: v tichém údolí
zřídka plnily jí srdce steskem
zlověstného rohu hlaholy
s láním ohařův a toulů chřestem.
Tak dol tento dřímal tichý sen,
až kdys Valdemar, sem zbloudiv lovem,
půvabem té strany okouzlen
nový vděk jí přidal mocným slovem,
vyvěživ tu v krásném jezeru
hradu malebného nádheru.
Do samého středu vodní pláně
základ položily dělné dlaně
a jak vlivem čarodějné síly
chvatně vyrůstal ten zámek bílý
z modrých vod; teď rozkošně tam ční
jak byt rusalek hrad jezerní,
vypínaje k nebi sněžným třpytem
ve zdí pevných pasu kruhovitém
stěny, kteréž zdobně ubrány
v hojné arkýře a pavlány,
štíhlé věže s krovem špičatým
nad cimbuřím pěkně zubatým –
a to všechno bělá se i pod ním
třaslavými stíny klínem vodním.