Čelo přetřel, jak by chmury stíral. –
Blaženčiny dvéře otevíral,
vešel tiše v milý úkryt její,
kde se jen sny mladé duše chvějí,
v oknech narcisky se rozvíjejí.
„Blaženko!“ děl šeptem, lichotně.
Vstříc mu vyšla, dětsky roztomilá,
ruce podala mu, nastavila –
k políbení rtíky ochotně.
Usmál se a vlásky hladí jí,
páž kol pružných boků ovíjí.
„Blaženko má! o samotě tady
ve snách odlétá ti život mladý,
což jsi nikdy netoužila ven
mezi lidi, ze studených stěn?“ –
Usmála se, přimhouřila oči.
Na klín ji jak malé děcko vzal,
hladil, líbal, v rukou kolébal.
Kolem hrdla paže jemu točí,
na rameno sličnou hlavu klade,
slyšel bušit její srdce mladé.
„Poslyš, sestřičko má!“ měkce děl,
„vyzpovídat dnes bych se ti měl.
V touze žhavé, plný nepokoje
jsem jak ve snách dlouho, dlouho žil –
lásku tvou jsem zradil, srdce svoje
i svou duši na dvé rozdělil.
Družku jsem si našel, krásnou, milou,
její úsměv čarodějnou silou
život zkrášlí mi a prozáří, –
štěstí dá mně milovaná žena!
Uhodneš-li, která vyvolená
půjde po mém boku k oltáři?“
Ucítil, jak náhle srdce jí
tepe neklidně a bouřněji.
Ale ani očí nepozvedla.
„Znám ji!“ dechla jenom, k smrti zbledla.
„Nehněváš se?“ ptal se přitlumeně. –
„Za tvé štěstí modlívám se denně!“