Ulekla se paní Kateřina,
kterak dobrácký vždy její muž
změněn přišel dnes: tvář jeho siná,
čelo jak by rádlo rozbrázdilo,
z očí blesk mu časem šlehl krátký;
bystré oko Bětuščiny matky
poznalo hned, kolik uhodilo.
Ve světnici dusné ticho chvíli,
před bouří jak ve přírodě bývá.
Dutým hlasem, ze kterého divá
bolest, beznaděj a hoře kvílí,
ptal se topič, pravda-li, co děla
Kulhánková. Žena rozechvělá
přikývnutím přisvědčila němě.
„Kuplířko! Že nosí tebe země!“
vzkřikl Kovařík a na stůl pěstí
udeřil, až okno zařinčelo.
Těžké mraky, které bouři věstí,
v okamžiku pokryly mu čelo,
v oko se mu uložil stín vzdoru.
Světlo vzal a vyšel na komoru,
kde je lůžko Bětuščino prosté.
Krev mu v žilách vře, hněv jeho roste,
zdá se mu, že nejlíp ukončiti
pádnou ranou všecku hanbu, muku –
a již skokem k Bětušce se řítí,
svírá pěst – už zdvihá k ráně ruku – –
„Chcete něco, drahý tatíčku?“
procitnuvši děvče zašeptalo,
slza se mu třásla na víčku.
Bůh ví, co se Kovaříku stalo,
že mu náhle paže klesla chabě,
hlas že změkl mu a chvěl se slabě,
k vyhýbavé když se odpovědi
vzchopil posléz: „Chtěl jsem vědět jen,
spíš-li, když ti do komůrky hledí
měsíček; teď však jsem spokojen.
Spi jen dále, do dne dlouho ještě...“
„Dobrou noc, tatíčku! Dobře spěte!“