Noc černá, jako proti dětem hřích,
noc příšerná, jak sobců smích,
jež nade Prahou právě nastala
a bídu skryla stínem křídel svých,
v myšlénkách takých stihla Častala.
Ten na trámoví polo sedě, leže
pozírá na nový zvon kalným zrakem.
Sám neví, jak se dostal na vrch věže,
kde jindy jenom s dusným šera mrakem
spí v tichu netopýr a sova za dne.
Kmet – jindy bojovník, – a v posled zvoník –
má hlavu bílou, jak když sněhu padne –
co tady hledá, jaký má zde cíl?
Žal náhlý, prudký jako samostříl
tím silným štítem jeho prsou pronik’.
Či horšího se něco stalo mnohem,
že takto mluví se svým – pánem – bohem?