Proti vůli své nám slouží úzkost démonů, fantomy půlnoční,
tragičtí stavitelé šílenství.
Cesty naše srovnávají zemětřesení. A do noci
jako zapálené ohně přátelské nám svítí horstva sopečná.
A jak po kamenech mechem zelených, jež vyčnívají z vln
v místech nebezpečných přechodů,
od ostrova k ostrovu před námi tančí jara nad zrcadly vod,
do slunečních dlaní chytajíce ptáky pějící
a motýle.
Blízkost naši tuší národové, zapřažení k pluhu vítězů,
od oceánu až k oceánu všemi pevninami brázdu táhnoucí,
ostří pluhu, šlehající blesky, zaryté až v lůno prahorní.
Miliony zraků, rozevřených úžasem, v tajemství země hledíme.
Všechny ruce pracující zemí naše jsou.
Zahaleni do oblaků žhoucích hmyzu černého
mezi ženci národů všech jdeme z věků do věků
na oasách pouští, na rovinách melancholických,
tragickými městy podzemí a mezi výhněmi.
V zracích oslnění květy krvavé, vidění staveb gigantských,
na tisíci staveništích země sestupujem s lešení.
Zvoní naše širočina v temném hvozdě tajuplném,
v horských lesích pod ledovci, v loděnicích u pramoře,
z každé rány vůně prýští, sladkým dechem ocel voní,
rozpálená údery.
Přes města a oceány, v obratníků pouště solné,
v ticho moře polárního, vyšších světů souostroví
naše rány před svítáním, bití do bran uzavřených,
tisícerým echem letí, jásot zpěvu stříbrného,
sladký výkřik odpovědi, duchů jitřní uvítání
křísí z hlubin vesmíru.