Ba, bohužel! Však slyšte mne jen dál.
Když k večeru jsme jeli na hrad zpět,
tu Palaméd a jiní rytíři
nás provázeli. On jel vedle mne,
a jeho hlas mi stále v sluchu zněl.
Co mluvil, nevím, mně však zdálo se,
že kaštanový háj a luny svit
se podobaly krásné pohádce.
já nevím, jak se stalo, zůstali
jsme pozadu na cestě uzounké...
On tázal se, proč nenávidím jej,
děl mi, že cítí se jak vyhoštěn
by z luna věrných byl, když v svatý den
mu odepřen byl míru polibek...
On přísahal při rytířské své cti,
že za ten polibek chce vykonat
vše, co mu uložím, a jeho hlas
se chvěl, a slza v očích blýskala
se mu, a oči moje zvlhly též,
a srdce chvělo se – já dala mu
ten polibek, o nějž tak prosil mne...
Byl boží hod, já podrobila se
jen dámy z Blandaretu zákonům.