Zadívala k oblakům se: vida,
velká zamračená mužská hlava
s bujným vousem, rozcuchaným vlasem
mračí se tam – tak mohl vyhlížeti
Samson, hrůza lidí filištinských.
Teď se valí k němu valné čmouhy,
ano, takhle vypadalo moře,
když se bouřilo a bilo k zemi –
bože, úloha! Teď označiti
co nám z putování našich zbývá
jako místo z všeho nejkrásnější –
Praha? Šumava? A moře? Tatry?
Města? Kraje? Řeky? Což se zeptat
u maminky? Zpřísněla by jistě:
Vzpomeň sama. Napiš – Pak by trochu
usmála se – a já bych jí letla,
míní Hana, na šíj, dala pusu,
stulila se, sedla bych jí na klín –
Na klín! Na klín! Už to mám! A Hana
namočila, rozblažená v očích,
tváře zapáleny, usmívá se,
pevně staví písmenka a píše: