Pěvec jakýs, nedouka,
zpěvem páše uším muka,
v hrdle prý má tony hladké,
jemné, stříbrozvučné, sladké.
Hej Slované se zápalem zpívá,
však pro Wacht am Rheine stejně nadšen bývá.
Hřívna zpěvu skvostná prý mu dána –
zatím chlapík zpívá jak vrána.
Takovému kokrhalu
řek’ jsem přímo bez obalu:
„Stříbrné že máte hrdlo?
poslouchejte, vy jste – –“ co pak?
To je paměť! – co jsem říci chtěl,
šťastně jsem vám zapomněl.