Jako spokojený stařík
z rohu náměstí se dívá
nízký, čistý hnědý domek
se zamříženými okny.
Kolemjdoucí (hlásí-li se
ku praporu vládní strany)
uctivě a slepě jaksi
pozdravují v krajní okno.
„Volný Občan“ však v ně cílí
každých čtrnáct dní svým vtipem,
jeho stoupenci se zubí
zlobně v ně a vyzývavě –
a přec v okně tom je klidno,
po celý den nemihne se
lidská tvář v něm, tiše visí
obloukovitá dvě křídla
záclon krajkových až dolů.