Když konečně kníže pán už dojel v les,
slavnostní měl ihned začít ptačí ples.
To vám bylo křiku, shonu, moudrých rad;
nejmoudřejší děli stále: „asi“, „snad“.
Chocholouši, dudci, sojky – samý frak –
ptali se již, kdy to začne, co a jak,
až pan luňák, který vše to pořádal,
zaklel zlostně a všem oslů vynadal.
V tom však přiběh’ hrabě sokol: „Saprlot,
co pak ta věc nezačíná? Není not?
Kníže pán už po dvakráte zazíval.
,Kdy to začne?‘ netrpěliv zakýval.“ –
„To Vašnosti nejde, načítat jen pět!
Tomu třeba,“ luňák na to, „rozumět!“
Věděl on, že s pány jinak nutno pít;
proto spolk’ ten granát, jejž chtěl vystřelit.