Sněží, sněží!
Tak ticho vše, a já tak zadumán
zřím oknem na ten sníh a hejno vran,
a co chumáčů padne na venek,
tolik se zrodí divných myšlének
v mé duši neklidné.
Tak mrtvo vše. I krkavec se skryl
jak smutek, jenž se do mé duše vryl,
i jedle před oknem dřív zelená
od sněhu těžká sklání ramena
jak já mdlou hlavu svou.