Olga smála se, s ní smál se Igor,
jenom stařík Oleg v sedle koně
letěl mlčky jako orel burný.
Zadumal se, v jeho duši písně
starých dob si hrály, ale ústa
byla něma, jízlivě se stáhla,
obočí se svraštilo i čelo.
Což tak nebyl Oleg ještě nikdy!
Zasnil, jakás jímala jej hrůza,
otřásl se, jak by mráz jej přešel,
vzpjal se zas, ba v duši bylo teskno,
jak by věštba plnila ji pravdou,
nebo smutnou předtuchou před smrtí.
Teprv nyní promluvil jen k sobě: