Teď venku snad juž táhne ku polední –
zde mrtvý klid jen leží na doubravě,
zde stejně stále ticho je i tmavě
a schýlené tu na mech vaší hlavě
les nikdy víc se vůkol nerozední!
Z hustého mlází lehká mlha vstala
a velké můry bzučí teplým vzduchem.
Nad mořem stromů spitých zevním ruchem
kdes hrdlička se v dáli zachechtala – –
jak mile zní to vaší duše sluchem!
Leč zvuk ten zhas a žádný po něm jiný
juž nevnikne vám prsou ve hlubiny;
jen mrtvá tiš, jak prv, ta sama zase
svým těžkým křídlem všady prostírá se,
kol na dubech ni jeden list se nehne –
cit vzrušený zas rád si v poklid lehne.
Jak jediná sem na svět upomínka
zvon v dálné vísce poledne kdes cinká...