V té chvíli poslední, ó běda,
co všecko bych ti řekl rád,
tvou mrtvou ruku, ústa bledá
bych zlíbal ještě tisíckrát!
V té chvíli poslední, ó bída,
co všecko hlavou proletí!
Ty noci, které smutek hlídá,
vzdech, který se rtů splyne ti;
ten cvakot hodin, který chvíle
života tvého v tichu měřil;
ta naděj, v niž jsem s tebou věřil,
ten smutek, který v čelo bílé
se pomalu a zvolna klad’;
ty dny, když jsem již polou šíle
tvůj život cítil unikat;
tvá víra v jiné, lepší časy,
to, když jak Lazar ležela jsi
(až do srdce to zabolí,
jak umírá ten život mladý!)
když ven jsi chtěla do zahrady
a do lesa a do polí;
tvá víra v každé ze slov těch,
jež k útěše ti lidé řekli;
tvé slzy, které v úzkostech
jsi skrývala, jak maně tekly,
když předtucha a úzkost náhlá
ledovou rukou na tě sáhla,
když cítila jsi snad, ó milá,
že nevstaneš už více as,
a hlavu svou jsi odvrátila,
bych neviděl, jak plakala’s...