Nevábí nás sladké srdce žaly,
říčky zpěv a buků šumný stesk,
tam, kde jsme kdys první verše psali,
když sen lásky v duši se nám lesk’?
nevábí nás jas vyhaslých zraků,
jenž nás oděl v nejskvostnější šat,
nechť svět vůkol tměl se v záští mraků?
Nebyl’s nikdo v pažích matky jat?