– Nic neškodí, snad jednou časem...
snad moje pole jinde je –
já říkal potěšným si hlasem
a vrh se v jiné peřeje:
já zkoumal kolem sebe lidi
i vášně, jež jich vůli řídí,
i dobrých činů popudy,
já ukázat chtěl vředy vlasti,
kam jiní měli léky klásti
a zlepšit její osudy –
však umrazil těch veršů let,
hnis, posměch, netečnost a rány –
a uděšeny, pochroumány
a sláby přišly ke mně zpět.