Teď člověk ve svém vlastním světě žije,
jenž dalek přírody, jím samým stvořen,
ve stvůrách ruky své a fantasie
již nepomní, kde všeho první kořen.
Ve tvarech ustálených, zvyklým směrem
dál pracuje, za požitkem se honí,
um napíná a tvoří štětcem, perem,
dál mudruje neb ve chrámech se kloní.
Však nejednou přec vědomí se vrací,
že styk se s živným ňadrem země ztrácí
a srdcem zprahlým touha proletí
po matky velké teplém objetí:
Tu básník rozmrzelý náhle cítí,
žeť cetou umělou slov jeho kvítí,
že láskou není láska, o níž pěje,
že stínů hra jsou jeho hrdin děje –
i sejde s výšin kulturního žití
zpět k lidem prostším, bližším přírodě,
kde ještě slyšet její tepny bití
a s citem zdravým řeč je ve shodě.
A malíř pojednou své dílny nechá,
v níž paví peří, koberce a vázy,
a podstavec svůj v lese vztyčit spěchá,
kde svit, jenž padá na březové mlází,
mu otevírá nové krásy říše,
z níž pravdy, skutečnosti půvab dýše.
A filosof od vtipných meditací
zpět v prostý život přírody se vrací,
na místě soustav, tkaných dobou mnohou,
zas pozoruje živý malosvět,
boj mravence a mšice u svých nohou
a svlačce jinde spirálový vzlet,
a v duchu křísí život pračlověka
a zkoumá pouť, jíž rozvoj lidstva spěl,
a poblouzení jeho mnohověká,
zda tak či jinak dál by jíti měl.
I člověk rovný mně, když touhu cítí
nad světa tajemstvím a života
se volně zahloubat, jde tamo sníti,
kde obestře ho tvoje samota,
ó přírodo! Kde nezní vřava denní
ni dogma věr ni protest nevěry,
kde jest mu v tichém listů ševelení,
jak měl by zvolat plný důvěry:
Mluv, lese, ty! Snad šum tvůj poodhalí
té clony tajemné cíp aspoň malý.