Martin zvolna opět své lesklé témě okázal,
do předu málo šina hlavu vážnou v pokloně lehké,
vztáh’ obočí poněkud, „hm, hm,“ polohlasně zamumlal
a v šos pak sáhnuv, z hluboké jeho kapsy vyvážil
ohmatanou tabatěrku starou, jíž v malbě vybledlé
svůdná víla jakás podlouhlé krášlila víčko.
Víčko dlaní otřev, tabatěrku pozorně otevřel,
Živsovi nejprv z ní a druhým pak mlčky nabídnul.
Sám na konec dlouhé v pel temný prsty pohříživ,
zvolna, ba s úctou jaks nosu bambulatému posloužil;
v povzdechu pak pochoval v šosu hloub zpět schránku tabáku,
lehce rukou setřepal zrna jemná s vesty zarudlé
a s vážnou, dumavou tváří v pozadí se uchýlil,
jak dvoru obřadník po slavném výkonu státním.