Vyšli spolu, ona o krok v předu.
„Prcháte mi?“ slyší za sebou
ostrý šepot jeho. „Nedovedu
celou nekonečnou láskou svou
rozplašiti nedůvěru vaši,
předsudek vás jakýs ještě straší?“
Po jejím se boku ocítil,
šakalími zraky zasvítil,
za ruku ji lapil, jež se chvěla, –
Blaženka se bránit neuměla.
„Pojďte se mnou!“ šeptal, „půjdem sami
pod kvetoucí větve pěšinami,
kde tůň šerá dříme ve stínu,
kde na velkých listech leknínů
rusalky se bílé kolébají,
s drobounkými vlnkami si hrají,
kde se tolik sladkých vzdechů tají.
Půjdete? ne? Proč?“ – Tak stáli tu
pod bílými květy, ve svitu
májového slunka. – Hleděl na ni,
jak se prudce hruď jí zdvíhala.