Vězí Vlasta nad návěštím ve úžasu,
Celá dřevení a hrůzou bledne;
Aniž oči k přítelkyni zvedne;
Sotva lekem dopídí se hlasu;
Praví posléz celá hnutá:
„Příhoda to strašná, velekrutá!
Což ji není možno přejinačit?
Nemá žádná pomoc ke opravě stačit?“