a vřava nová hřměla zahradou,
a znova táhl Ganelon svůj meč
as na dva prsty z pochvy, Blankandryn
však cosi šeptal králi do ucha;
byl Marsil náhle změněn, s trůnu vstal
a kývl rukou, ticho nastalo,
a velel král, by všickni odešli.
Sám do hloubi šel velké zahrady,
kde u fontánu věčně šumného
se křeslo bílé skvělo ze sloni.
Do toho křesla král se smuten vrh’
a zakryl tvář; za ním stál jeho syn
a jeho ujec, kalif africký.
Děl Blankandryn: „S tím Frankem promluv si.
On přísahal mi věrné spojenství,
v něm naše spása. Zmuž se, pane můj!“
„Ať tedy přijde!“ Marsil odvětil,
a Blankandryn za chvíli přived’ jej;
za ruku ved’ ho v hloubí zahrady
až před krále, kde zrádce Ganelon
svou černou zradu tkal a přísahal.