Ve smavý kraj vždy svěží Polabiny
se šklebí náhle mrtvých šerý dům.
Na jas a záři padnou černé stíny
a stlumí zpěv letící k nebesům!
Jen oknem nahledneš a kosti, hnáty...
Do žáru června hrobu šlehne chlad,
chceš spěchat dál, děs okřídlí tvé paty,
však v srdci ztlumeně to slyšíš lkát:
Klid! Klid! – Leč jaký, hluboký a svatý!