Lucy přemýšlela dále
o tom konci. Bez výčitky,
beze stesku, bez odmluvy
šla tak k němu. Ba, i jakás
slabá radost vznikala v ní:
myslila si spokojeně,
jak tu očistěna státi
bude v paměti všech lidí,
jenž ji znali... Stará paní
jak si bude vzpomínati...
jak ti všichni, jenž jí tolik
ukřivdili... Jak ten Jiří
výčitkami bude týrán
pro to dnešní... Odpouští mu,
odpouští všem... Za pár hodin
bude míti nejlepší los:
pokoj, pokoj! Rozhledla se
povznešeně po krajině:
Nový obzor. Jako stůl tu
leží kraj až k dálným koncům...
Obdélníky polí, luka,
vísky – všecko v ladných barvách
oddychuje spokojeně
v lesku slunce. A ti cvrčci
chřestí kolem, a v té výši
třepotají trylkující
skřivánci, a vzduté mráčky
lehce visí na blankytu...