I jak teď oči zvedla od práce
a rozhlédla se travou u nohou
a spatřila tu bujnou květů směs,
žluťák a zvonky, sléz a jitrocí
a pomněnky, a spatřila již teď
tak mnohý, záhy podlomený stvol
a na všem zvadlý jabloňový květ,
tak rozsypaný jako první sníh:
tu na mžik bylo jí, jak v šerou tmáň
by žití nahlédla; – však na mžik jen.
Pak přes líce jí úsměv přeletěl
a utrhnuvši sama jeden květ,
jak jeho tvar a zvláštní podoba,
na šaty jala se ho vyšívat;
a děla tak: „Zde bude se mnou žít,
co se mnou kvetlo v jaru lásky mé,
i bude se mnou žíti v zpomínce,
až napadne ten stáří mrazný sníh.“
Teď na jabloni zvučně zapěl pták
a strhal pásmo matných myšlenek
a naslouchala; – potom poznovu
se v práci vnořila – a myšlénky
jak dříve zalétaly v budoucnost,
tak nyní vracely se v přešlý čas
a na šatu jak vyvstával ten květ,
tak před ní ležel obraz života.