Na hruď klesli sobě muži oba,
v srdcích ohně, v bledých lících vláhu,
a než k půlnoci se nesla doba,
z Mihulčina kročil Hanuš prahu,
kmet však s tváří citem zarosenou
k nebi povznášel svých rukou obou,
vítr hněviv dral se věže stěnou...
Bílý anděl letěl temnou kobou. –