Čas odstoupit, neb Tiberius čeká.
Řím bude tleskat, hra je dokončena.
A dobře tak, neb snadno moh by herec,
o ducha sílu stářím pozbavený,
v úloze zmást se, mluvit lidským hlasem
a vypravovat smutek duše svojí.
Žil mnoho, viděl zanikání všeho,
jmen nejslavnějších, legií i říší,
a smutný výsměch z toho všeho sedí
mu nyní v duši jako sýček věště
i skon mu vlastní. Není bohů kdesi,
jen chmurné Fatum, jež se stále živí
hynutím všeho. Šťastni jsou jen mrtví:
Agrippa, Maecenas a děti moje
a ti, kdož byli. Zapsat chtít své jmeno
v paměti lidí – smutné předsevzetí,
když časy ničí lidstvo i jich paměť.
Žil Julius kdys, zabitý můj otec,
kdo řekne dneska ještě slova o něm?
Oh, paměť lidská – jaká špatná deska
pro činy minula! Hle, paměť moje:
Je pravda to, že počet nekonečný
žen nejkrásnějších v nosítkách byl nošen
v ložnici moji? Syny že jsem míval?
Že Řím a svět rtům naslouchaly mojim?
Že mlád jsem byl? Oh, paměti ty bědná...