Ne, zticha, srdce! Ztlum ten plápol ryzí!
Či sbořit chceš si svoje štěstí rázem?
Jen vykřikni, a kouzlo přerveš, zmizí,
a s hvězdných výší spadneš dolů na zem;
ty tam hned budou blaha chvilky snivé,
pryč bude sad, keř zvadne bez růží,
zdroj čistý vyschne... Můžeš pak, jak dříve,
jen ze špinavých píti kaluží!
Měj na tom dost, že dýchati smíš pouze
ten její vzduch, tak čistý, vůně plný,
k ní vzhlížeti jen jako k hvězdě v touze,
jejího hlasu sladké vnímat vlny;
s tou její bílou duší na mžik splývat
a v její záře křišťálové lázni
sled staré rmuti s duše svojí smývat!
Ó, jakou chvím se o své štěstí bázní!