Zamyslil se staroch o tom světě;
v oblaky se díval, které v letě
podivně se na blankytu tváří.
Andílek snad v nebes slabikáři
čáry máry črtal, pak chtěl skládat,
co si napsal; – tak chce tkadlec hádat
z těchto črtů pokyn z druhých světů.
A jen jednu bezpečně čet’ větu:
Přijdu brzy. Ale moje děti?
A juž vidí, s oblakem jak letí
andělů tlum, s kterými se bratřil.
Viděl, viděl, ale nedopatřil:
pozemský hluk vyrušil ho zase.
Mařenka, jež dříve splašila se,
ploužila se totiž za zahrady
kolem Včelařových. Okno dvoje
ku východu, napřed bzučí roje,
dvanáct oulů podél stojí tady,
dvanáct špalků po dvou černých děrách
každý nese klobouk šindelový,
kámen nahoře, a na podpěrách
stojí tu, tak jako když si hoví
dvanáct divných pídimužů v listí,
zabzučí, když někdo kolem kráčí,
jak by v zlosti hned ho chtěli snísti,
ale jako zatvrzelí spáči
nehnou se, neb v cestě jsou jim listy;
dětská hlava s tílkem ukryla by
snad se pod každým – list zve se babí,
zaprášený, nikdy není čistý.