Mé hlavy témě roků v jeskyňce pobílila tíže,
O jak v kobce se mých rozléhaly výlevy písní!
Proudy jaré co naposled svá roztříštily pouta,
Sem pověst od Sávy do hor se i ke mně donesla,
Tam že koří juž lid skrytě onde a onde se Kristu.
Símě Boží tamo roztrušovať mne i touha donesla.
Svrchovaný světa Pán snažení mé hojně požehnal,
O synu vojvodský, tamť Bůh mi tě poznati dopřál!
Tamť plamenem k tobě lásky jenom mé háralo srdce.
Ach brzy v otčině tvé bylo zas rozloučiti nám se!
Tu mne opět nalezáš neznámé tobě ve dálce.
Vlídně na vůli Boží vlast svou teď i ty jsi opustil,
Tam mé mládi co věk trávil jsem v rozkoši druhdy,
V úvalu půvabném ti nebes Pán sídlo uchystal,
O plň vůli oné moudrosti nevyzpytatelné! –
Hospodin ostříhá tebe pouti na této pozemské.“