A slunce stálo na obzoru,
by v moře písku lehlo zas,
a posavade v rozhovoru
ti mniši trávili svůj čas;
co námítek, co vyptávání,
co domluv jemných, objímání,
a jestli zamlčení krátké
v jich živé řeči nastalo,
ó jak jim bylo dvakrát sladké,
neb nových plesů chystalo
jim oboum srdce láskou vroucí.
Hilarionu se tu zdálo,
že Hesychia cenil málo,
zřel velikou v něm jasnou duši,
po pravdy výšinách se pnoucí,
jež věří pevně vše, co tuší,
a při tom byl mu jako děcko
tak přítulný, tak plný něhy,
tak lačný obejmouti všecko,
tak upřímný a synovský.
A Hesychiu Hilarion
víc nebyl ten kmet obrovský,
víc neměl v očích divé žehy,
kterými chtěl kdys dobýt Sion,
víc ne tu přísnost v každém tahu,
jež cestou k srdci mezí byla;
zřel v jeho oku mírnou vlahu,
zřel, kterak v něm se zrcadlila
jen duše prosta nádhery,
snivá jak letní večery,
a velká jako půlnoc hvězdná.
Tak seděli a zářné světy
když rozlétly se z klínu bezdna,
jich modlitbou se chvěly rety
a známá hymna bdících mnichů,
teď dvojím hlasem zpívaná,
se rozlehala v pouště tichu,
leč velkolepé Hossana
v ní zlatou strunou plesu hrálo
a jak z vod hvězda prokmitalo.