Leckde na temenech, stráních
pnuly kříže ramena svá
na vše strany všehomíra.
Omšené a s věky staré
stály jak pomníky časův,
jako pomníky té bídy,
nouze, strasti, utrpení,
které s lidem umírají,
jsouce vezdy s ním zas nové,
jako přikovány k žití
nerozlučnou jakous páskou,
jak jest tělo k myslím našim.
Stály jak pomníky časův,
pomníky vznešené lásky,
jež jak lidstva tajná struna,
jsoucí v stálém rozechvění,
čeká svého velemistra,
jenž by zbudil její zvuky
odsouzené nyní k spánku.