„Velekrásná, blahá doba,
Z večera při medovině
V družném spolku přátelů svých
Připomínat sobě činů
Pominulých, bohoslavných.
Krásnější však, nevýslovně
Sladší blaho býti musí:
Seděti při hodování
S bohami nesmrtelnými,
A s duchami hrdin dávných.
Ó jak toužím po výsosti!
Však má síla zlomená je,
Mně slabému nelze více
Táhnout v bitvu, tam naleznout
Blahé smrti, jenžto vede
K stolu s vysokými bohy,
K hodům věčně radostným!“