Doma matka vítala ji slovy;
„Kdyby tě tak, dítě, tatík zřel!
Štěstí, že dnes noční službu měl;
běda ti však, jestliže se doví,
žes tak dlouho toulala se venku!“
Bětuška se mlčky ve přístěnku
ztratila. Sen brzy lokty svými
objal dívku k smrti unavenou,
barvami jí líčil růžovými,
že je šťastnou Hofmannovou ženou,
v drahého že muže kadeřích
probírá se a že sedí v oné
besídce zas jasmínové, vonné,
v níž ji schvátil lásky sladký hřích – – –