Já hledím na ni s tajným vnitřním bojem
a hořkosť jakás hrdlo moje ouží.
Však přece pravím s vynuceným smíchem:
„Ba, máte pravdu! Stárnu poznenáhla
a na mou hlavu, hleďte, zima sáhla.
Sám živořím tu na svém dvorci tichém. –
O, nevíte, jak v zimě tady bývá!
Mha neprůhledná celý obzor skrývá,
vše pusto kolem, cesty zasněženy,
jen holý topol ve větru se kývá –
a den se plíží za dnem beze změny.
A večery! – těch opravdu se děsím! –
tu samotu svou cítím nejhrozněji. –
Sám a sám věčně! smutně hlavu svěsím
a před mým okem mlhavě se chvějí
vzpomínky milé uprchlého mládí.“ –