Tak chvíli stáli oba nepohnutě,
až zasténala žena: „Slitování!
Jsem za svůj hřích už potrestána krutě –“
A zmlkla. Statkář nepozdvihl ani
svých očí, které tkvěly na podlaze.
Jen okamžik – a žena před ním klečí:
„Ó milost, pane! Čin svůj příliš draze
jsem zaplatila, nad něj trest je větší –“
Jí další slova slzy udusily.
Zrak na ni upřel za nějakou chvíli,
pak „Vstaňte, paní!“ něžně promluvil.
Ston odvětil mu hluboký a kvil:
„Ó, nechtě jen mne klečet u svých nohou
a přejte slzám mým, ať téci mohou,
vždyť netušíte, jak jsem klesla v hříchu.“
Zas umlkla a ve hlubokém tichu
jen tlukot svého srdce slyšeli.
Teď hlasem sotva slyšitelným děla:
„Můj dobrodinče, otče – příteli!
Chci vyznat se, ač bytost moje celá
se tomu vzpírá, jaká hrozná tíž
mou kruší mysl.“ Na chvilku jen krátkou
se odmlčela, sklonila se níž,
dvě krátká slova vydechla: „Jsem matkou!“