Na budínském hradě v pyšné stolně
Zikmund césar v bujném hodokvasu
zapomínal na divý běh časů;
hodoval tak spokojeně, volně,
jak by trůn se nechvěl ve vichřici
bouře husitské až svého do dna.
Čechy – to přec země jeho rodná,
kterouž chlubíval se v dvořan kruhu.
Zdálo se, že vše mu slouží k duhu
a že všude nalézá, co hledal
celou silou duše rozvášněné,
všude plný pohár ke rtům zvedal
rozkoše, jež za chtíčem se žene:
plný pohár révového moku,
plná ústa žen se žárem v oku
v stejné rozkoši on tisknul ke rtu,
vinul ruku kolem vábných boků
žen i pohárů ve stálém žertu.
Dvořané všech zemí, v skvostném kroji
řídili se krále svého vzorem,
blýskaly zde oči také vzdorem
na kolbišti lásky, jako v boji.