Ach, sladké pomnění! sny duše mojí,
Snad přízraky jste pouze mysli matné?
Nech – duše ráda přízraky se kojí,
Zalétá s touhou výše do závratné,
Kde sny ty na čas bolné rány hojí,
Jež zasadil jí svět. Jak známe málo
Až dosud to, čím duše naše jest!
Či přec to s oněch jasných výší zvěst?
Či se to duši mojí jenom zdálo?