Ten dětský pláč se v Svatoňově bytě
teď ozval náhle... Šťastných lidí dvé
se zahledělo na plod lásky své,
tak draze, krví vykoupené dítě.
Hle, zdá se, že to malé stvořeníčko
s tím bídným světem spokojeno není,
neb stále více rdí se jeho líčko,
teď na bradičce zříti lehké chvění –
teď hlasný pláč už z hrdélka se dere,
ač ze zavřených oček zpod víčka
se nevykradla dosud slzička.
Hned robátko v svou náruč Svatoň bere
a nejdražší svůj poklad matce mladé
pak opatrně v bílé lokty klade
řka usměvavě: „Tu máš – naše dítě!“
A bledá Eva přitiskla je hbitě
k svým plným ňadrům – – – – Slastí nepoznanou
hruď mladému se otci plnila,
když viděl, kterak dcerka rozmilá
se k životu má, po líčku až kanou
jí praménky dva potu. Kolikráte
se sklonil k ní a zlíbal vlásky zlaté!
A když ji Eva nasycenou, spící,
zas uložila vedle sebe, tiše
se vzdálil po špičkách a sotva dýše
v kout usedl a s usměvavou lící
tak poupátko své pozoroval z dáli,
s nímž ve snu jistě andílci si hráli.