A všickni pohané se rouhali
a láli Karlovi a Francii.
Bez sebe bolestí tu Roland byl,
na něj se vrhl, skolil pohana
a duši jeho ranou obrovskou
mu z těla vyrazil, že mrtev skles’.
To první čin byl; nyní nastal boj
tak zuřivý jak požár v lesinách;
jak stromy tam, zde muži padali,
krev tekla proudy, zbraně řinčely
a stráně ronsevalské hučely
jak vichrem hrůzoplodnou ozvěnou
těch mečů úderů, jež pršely
na štíty, brnění a přilbice,
těch divých, bojechtivých výkřiků,
jež hromem hřměly bohatýrům z úst,
tím poplašených koňů řehotem,
a vřavou všeobecnou, nesmírnou.
Kdo všechny činy pairů, Rolanda
a Oliviera moh’ by vylíčit,
kdo odvahu a sílu rytířů,
těch z Francie, i reků pohanských?
Byl Roland dávno kopí roztříštil
a Durandalem nyní bojoval.
Král jeden saracénský vyzval jej,
a Roland rozpůlil až na sedlo
jej rázem, na pokryté purpurem.
Smrt širým polem sil a nakupil
jak hradbu kolem sebe skolené,
a roucho dříve bílé, červené
juž krví teď jak zora večerní,
a sklonek slunce žití znamená
ta zora plná hrůzy každému
vždy z pohanů, jemuž se přiblíží.