Již nedbala, by sponu rozepjala;
však chotě hájit horlivě se jala;
„Můj dobrý pán mi všeho přeje rád;
tím laskavější jest, že není mlád,
a vše, co může, pro mé štěstí činí;
je čestnější než všichni muži jiní.
Však vy jste, mistře, přijel znenadání
sem na hrad k nám v tu naši samotu
a probudil jste ve mně vzpomínání
na velké město plné blyskotu
i radovánek nádherných, – a trošku
ten šperk mi hlavu zmátl závratí.
Pán chce mi halži dát, a tolik grošků,
co může jen, vám za ni zaplatí.
Zde tento měšec zlata – to je cena,
již může dáti; více nelze mu.“
Teď stála od zrcadla odvrácena –
i sňala perly. Mistr ke všemu,
co promlouvala, vrtěl jenom hlavou,
rty stisknuv pod svým vousem havraním,
co vodnatý, však smělý jeho zrak
ji zkoumal všetečností pronikavou;
pak zaskuhral: „Já pána nehaním,
však halže z perel není taký brak...“
A zase mlčel. Nevšímal si měšce
a nepočítal, neřekl, co schází,
zřel jenom na ni. Pocítila těžce
ten pohled tísnivý až do nesnází,
jenž srdce strašil, mrazil v každou kost.
Děs jímal ji – a přec i zvědavost,
neb tušila, že ledový ten hled
má tajemství, jež zjeví naposled.