A čtvrtý zástup bral se podlé paní:
děvčata v tanci, v žertech, ve smíchu,
pak ženy v práci, v smutku, v radování,
i stařenky ve klidném potichu.
Všem paní moje darů podávala,
jichž mnoho choval hojný její klín,
i braly jsou a každá děkovala
převroucí láskou za ten lásky čin.
„Ty matko naše milá, dobrá, drahá!
Čím splatíme tu mnohost obětí,
jimižto plníš nám vždy studni blaha?
Ach žádej všecko, všecko od dětí!
Své srdce celé, každé mysli hnutí,
i pot, co vlaží v práci naši horkou líc,
vše dáme tobě v lásky zaplanutí –
ach, žádej, matko drahá, ještě víc!“ –
Tak mluvily u vděčných srdcí vznětu
a klekše k nohoum milé matky své,
pestrými věnci z nejluznějších květů
okrášlily jí čelo bělostné.
A sladká slova, jež k ní promlouvaly;
ta zněla hudbou rajské lahody,
a polibky, jimiž ji celovaly,
úrodné lásky byly výplody.
I zaplakala paní plna slasti:
„Hle dcery, ježto máť svou milují!
jež hotovy jsou vše jí v oběť klásti
a celým srdcem k ní se schylují.
Ó, jak mne blaží tato láska vaše,
dcerušky moje zdárné, srdečné!
tať převáží i bol, kterýž mi páše
to plémě netečné a nevděčné.
Však přijde den, kdy rod můj poveškerý
se vrátí ke mně ze svých bludných cest,
kdy pokleknou i odrodilé dcery
před tou, jež věrnou jejich matkou jest.
Pak radost moje bude dokonalá,
neb moji spočinou v mém náručí,
a láska má i láska vaše stálá
vše srdce milovati naučí.
Vy pak, jež ctily jste mne v povržení,
až jitro spásy mé se rozšeří,
dojdete nejvyššího oslavení
co apoštolky lásky k máteři.“ –