Večerní se šero snáší tiše
na kraj, který mírem svatým dýše;
zdá se, jak by nad tím božím světem
anděl lásky křídla rozepial,
úsměvem by svým a sladkým retem
s čela plašil stíny, z duší žal.
V ulicích, jež pomalu se ztměly,
záhy denní utichl dnes ruch;
zřídka jen se chodec osamělý
jimi mihne; jenom zřídka v sluch
rolniček tu zavzní ladný smích:
po umrzlém sněhu jako střela
letí sáně lehké; tušíš v nich
hosta z daleka, jejž touha vřelá
nese v rodné město – v den tak svatý
chce být hostem rodné svojí chaty.
Do hustého večerního šera
náhle jasná záře rozlila se:
v četných oknech v nevýslovné kráse
světélka teď zableskla se sterá...