Pan Oldřich Mandelinka sledoval hled její.
Tam nedaleko dveří notář v koutku stál,
tak skromný, nepatrný! Jeho rty se chvějí,
jen mlčky patří na zem, jak by hnout se bál.
V tom Oldřich Mandelinka hlučně zavolal:
„Kdo pro vlasť chová v prsou aspoň špetku citu,
kdo Čechem slouti toužíš, hrdý na svůj rod,
kdo potomkem jsi věrným slavných Táboritů
a hotov bojovati statně pro národ:
svou pravici mně podej, se mnou musíš jíti,
to heslo svaté musíš před sebou vždy míti:
Pan notář jenom budiž naším poslancem!
veškeré ctnosti muže vtěleny jsou v něm!“ –
Kol bylo chvílku ticho a pak ostychavě
kdes ozvalo se: „Sláva!“ – Však již heslo dáno