Šedá matka, chudá, opuštěná,
vypravuje syna jediného,
jenž jí vzdělával to pole malé,
živil, šatil, slzy s líce líbal.
Sama meč mu ostrý k boku váže,
na helmici dává péro bílé,
líbá zbraň a líbá syna svého:
„Jdi, mé dítě, jdi jen za svým králem,
on je dobrý, on je spravedlivý,
na kopí přineseš duše Uhrů,
aneb padneš, věčná matky chloubo –
a pak svatým budeš matce vlasti;
o mne postará se otec v nebi!“