„Já je beru, já, můj pane!“
Cizinec děl s úsměchem.
Byl jak stín, jenž v cestu stoupá,
temný, mračně ponurý.
„Země má, ach, není skoupá
na blankytné azury.
Dá i tobě světla lesky,
sluncem lásky vyzlatí
vlády tvojí nové stezky.
Čekej!“ „Nechci čekati!