Vyšel jsem v den idylický
uslyšet svůj výkřik lidský.
Aspoň vlastní hrudi křik.
Pouště, pouště, písky bílé:
generace zotročilé.
Všecko průměrnost a zvyk.
Pouště, pouště, písky bílé:
Umluvení idioti
šlehající vášně krotí
formulkou, již našli k stáří
ku ztišení hříchů svých.
Pouště, pouště, písky bílé:
Člověk ubožák je nahý,
ochočil se příliš záhy.
Proč ho oblékli? Proč jednu
celu sobě dobyl pěstí?
Proč mu záviděli štěstí
v tisíci těch smutných děr?