Vešla v park. Směs různých vůní
zavane k ní. S levé strany
karafiáty se pestří,
střemchu tuší kdesi v blízku,
agáty a prvé růže;
nyní ořechové listy
zápachem tu převládají,
vešla v obrovskou jich alej.
Pěšinkou se dává v Ievo
k staré rokokové části.
Blízko cesty v bujné trávě
chvilkou poskočí kos tiše,
tajnůstkářsky jaksi hledí
na ni čiperným svým okem.
Pěnkava se hlasně ozve
takřka nad samou jí hlavou.
Včely šumí jí kol ucha –
jinak ticho... svaté ticho...
Sejde po kamenných schůdkách,
na jichž zábradlí se tyčí
otlučené dávné sošky,
v starý park. Zde jasan, platan,
kaštan s růžovými květy,
staré břízy stelou na zem
neproniknutelné stíny.
Vzduch tu chladnější je, vlhčí.
V staré fontaně, kde nymfa
obemšená, bezruká, už
dávno nechrlí víc vodu,
leží plno hnících listů.
Rozvrácená lávka místem
do stínu se tulí větví.
Stromů vrcholy se chvějí
teskným šumem. Lucy maně
stoupá tiše, opatrně,
jako by se bála rušit
sny té mrtvé minulosti.