„Sem ruku vaši!“ náhle zvučný hlas
mu zvolal v omámený sluch. „Sem ruku!“
mu velel přísněji; on teprv nyní
zrak otevřel vstříc neznámému zvuku,
a buď mu oslepoval slunce jas
hled, jenž se míhal, žhavě obrosen,
či mysl blouznila i byl to sen, –
buď jakkoliv: zřel bílou postavu
tak štíhlou a tak vznešeného čela
a kolem ní tak zlatou záplavu,
že na ni zíral jako na anděla;
zřel před sebou ji velitelsky stát,
jak něžnou ruku vztahovala k němu,
a krásy její čistý majestát
jej přemáhal, že k její řízy lemu
by klesna zvolal v doufající tuše:
Ty, anděle, mne zahynutí chraň,
ó ty jen zhojíš rány mojí duše.
I vložil ruku svou v tu jemnou dlaň
tak oddaně, tak vlastní vůle zbaven,
jak v sudbu vyšší, velemocnou vpraven, –
a kráčel s ní, – kam? věděla jen sama.
I cítil opět půdu pod nohama
a zřel, že pozemská jej dívka vedla
jak anděl krásná, mocným citem zbledlá;
ret její chvěl se, a když k němu zvedla
své tklivé oko, blankytné a tiché,
tu jak by cos mu šeptlo v duši: Psyche!
A vzdušný úměr jejích obrysů
když zasvítil mu v udivený hled,
kol cítil vanouť vůni narcisů,
jak by se vesna nevracela v svět, –
ba zjev ten ladný jemu po boku
tak stepilý, tak bělostného jasu
a s korunkou tou něžnou zlatých vlasů
se rozkvetlému rovnal jaroku!
Ach, oko jara, plno jitřní rosy,
to nebe dívčích očí blankytné, –
oč jej tou sladkou, němou mluvou prosí?
Co věstí červánky ty úsvitné,
jež v bledou líc se počínají rdíti?