Jaro táhne v pláň i hvozdy,
na rtu zpěv a ples a smích,
z klícky pouští v háje drozdy,
teplem svívá z rokle sníh,
dechem zbouzí květy v luhu,
purpur kouzlí starcům v líc –
a já sir a vzdálen druhů,
s touhou volám jemu vstříc:
„Když jsi přišlo ke všem lidem,
fial plné loktuše –
– zlaté jaro! – svatým klidem
dýchni též mi do duše!
Všechněm’s hruď již zasypalo
štědře blahým kouzlem svým –
– mně tak dlouho srdce spalo!
rci mi, zda též doufat smím?“...