A vrátný uposlechl beze slov,
ač slzy proléval, a Renald šel
jak žebrák z hradu, bos a ve cárech
a smuten k smrti. Vyšel v širý kraj
a do lesů se pustil hlubokých
a bloudil dlouho, týden, dva a tři
svým bolem štván, bez klidu, pokoje,
až jednou večer klesl v dubu stín,
kde rozjímaje takto pravil si:
„Je volno mi zde v chladu, v samotě,
když unik’ jsem těm lidským poměrům,
jež setřás’ jsem jak s obuvi své prach.
Kde roste ale strom ten olbřímý,
pod jehož listím celé člověctví
by odpočinku z útrap nalezlo?
Proč trpí všickni? Není nápravy?
Ó Adamovo bídné plemeno,
což tvoje slzy věčně potekou?
Ó, Bože můj, mně srdce krvácí
nad bídou trýzněných a trýznících,
nad bídou králů, manů, otroků.
Co platno mi, že zmírám v samotě
a s klidem v duši, nezanechám zde
své děti, jejich příští potomky?
A dědictvím ta bude kletba jim
ta stará, pod níž úpí věkové!
Což zemřel marně pro nás spasitel?“