Toť nálada! Ač klidno, mře vše nepokojem
jak v noci tábory před blízkým z rána bojem.
Vítězstvím vnadí se tu hrudi s obou stran,
klid zachovává jen ten čtverák markytán.
Dle map všech na stolech štáb celý v samém vzletě,
jak po plesové když jen soudíš toaletě.
Však stačí maličkost, nepravá zprávička,
a čert vzal projekty – rozbolí hlavička.
Ba tak: vše klidno zdá se, mře však nepokojem
jak v noci tábory před blízkým z rána bojem.
Dnes dům jak přísná tvrz: jen friseur vejít smí;
dnes salón šatnou je s parkety lesklými.
Kdož ihned vyzná se v té bělosti až sněžné,
v tom růžném nádechu jak měkké květy něžné
voňavých jabloní? Kdož popíše ten šat,
ten střih, ten vkus, vrh záhybů a stuh a snad
i nevkus křiklavý? Což účesy ty různé,
pár zrnek démantů v nich, jiné opět luzné
jsou samy sebou již, tou krásou klidných čel,
tu dumných, veselých, a kdož by zamlčel,
že znešvařených též zle pochopenou modou,
již nevyčistíš zaříkáním ani sodou?
Než myslím: střevíčky a účes, vějíř, šat
vždy bývá nejlépe jen dámám přenechat.
Dnes všude bez toho už špatně obědvali,
kde dcerušku, zvlášť poprvé kde, na ples brali.
I strojí se a leká, srdéčko se chví,
ach, co v něm písní, v hlavičce co snů dnes tkví!
Maminka pomáhá, dva kroky odstupuje,
zda ta neb ona stuha dobře vystupuje,
nazvedá zrcadla – vše jen se mihoce –
a v plaché dcerušce srdéčko buchoce,
chuť k jídlu ta tam, pobledlo už líčko,
máť hladí hlavičku: „Přec pojez, Anduličko,
ať není tobě mdlo! Jeť dlouho do noci.“
I papá mrzutý teď spěchá k pomoci:
„A já ti poroučím: Jen chutě pojez, Ando!
Chceme-li jet, vše musí jít dnes na komando.“
„Ale já nechci dnes“ – dí plačky koťátko.
„Já ale chci –“ dí velitelsky papátko.
„No, nech ji, tatínku!“ máť chlácholí ho v mžiku,
a žezlo tátovo, huš! vběhlo do šuplíku.