A zas dále svoji vede matka:
„Nasadit jsem chtěla na kuřátka,
chtěla jsem mít také baňat hejno,
a tu máš! Vždyť ani vrabec tady
nesmí přeletět a sednout k drnu.
Však by také nepřišel tu k zrnu
Střehl jste vždy – je mi sice stejno –
když vám krmím dobytek, ba taky,
kravičky-li dojím, přihlížíte,
vařím-li vám, do všeho své zraky
pod pokličky strkáte a víte,
kolik zrnek, soust a lžic je čeho.“
Neskončila ještě. Vedle stěny
píchá jehlou krejčí utulený,
děti košilaté vedle něho.
A než mohla žena mluvit zase,
zvolal sklenář, tak že děti s křikem
utíkaly skrýt se za tatíkem,
a tu sklenář, hněv se mu chvěl v hlase:
„Osobo, už kliďte se mi kvapem!“
Vyrazil to ze sebe a spěchá
vrátně otevřít. „Už moje střecha,
povídám, vás na noc nepřikryje.“