„Aj, pane kmotře Neplecho,
ty chuďasů všech útěcho,
ty boháčů všech postrachu,
tak vidím tě zde ve prachu!
Jsi ty mi pěkný, noční pták,
podívám se ti na zobák.
Jsi ty mi vzácný, řídký host!
Hle, napřed kost a vzadu kost!
Mně líto, že tu musíš stát,
jak sedíš, to bych věděl rád?
A co mám k večeři ti dát?...
Jen nekruť se zpod perlíku,
pár zrzavých mám hřebíků
a zkroucené dvě podkovy,
ty popřát ti jsem hotový,
však jiného, věř, nemám nic...
Že nešlehne stud tobě v líc,
se lidem plížit ve zápětí
a dávit ženy, muže, děti
svém nehostinném ve objetí!
Sít zmar a zhoubu na světě!
Však nastal čas už k odvetě.
Teď mám tě, nepustím tě juž,
ty vycítíš, co pravý muž;
svět sloužil tobě – mně teď služ!
Já blázen! Strach měl před tebou
a větší skoro – teď to řeknu –
i než před Boha velebou!
Však nyní mám tě pod sebou
a podruhé se neuleknu;
ples v srdci a smích ve zraku
chci pást se na tvém rozpaku.
Jak zabloudil jsi, kmotříčku?
sem v tuto pozdní chvilčičku?
Rci, kam jsi zamířeno měl?
Kde s chutí byl bys večeřel?
Ku zámku tíhnul snad tvůj chtíč,
či v chatu vesničana šerou?
Jsi zpozděn, strachem před cholerou
ze zámku panstvo dávno pryč.
Odhodil sedlák pluh i rýč,
prch’ do lesů a v dálný kraj...
Tak vida, nejsi přece báj;
jak líčil farář v kázání,
tak nyní zřím v tvůj kontrfaj!
Nu, odpusť mi mé rouhání,
ten perlík můj tě asi tlačí,
hle, jak se vryl v zem přehluboko,
tvé důlky oční tonou v pláči,
ty kapitální kuří oko
při nejmenším si odneseš
a zimy zkusíš, hladu též...
A jak jsi, milý brachu, stár?
Co prošlo zim, co prošlo jar,
co zdávils tvorů v rozkvětu
na zemi, v blesků přeletu,
pod zemí, moře na vlnách,
sils všady hrůzu, děs a strach
a plíseň, kosti, popel, prach.
Však vyhublý jsi z něho přec,
prachatrný jsi kostlivec!
Ty miliony spočítáš
a při tom prázdné břicho máš,
rci, Nenasyto, kam to dáš?...
Dnes bouřlivý host, zítra tichý,
požíráš panstvo, chátru, mnichy,
dnes v klášteře, dnes na bojišti,
kde víno se, kde krev se prýští,
kde číše se, kde meče blýští.
Však nepoletíš v doby příští!
Dnes konec tvému řádění,
jsouť lidé mnou teď spaseni!...
Ty nemukáš? Jen vrtíš hlavou?
Jsi hotov s celou svojí slávou,
tvou přelámu ti kosinku,
sám odzvoním ti hodinku,
víc nebudeš mi děti strašit,
šestinedělky ve snách plašit,
po chodbách hnáty zaharašit
se nezachce juž tobě více!
Juž nerozžehnou tobě svíce,
již nebude ti kadidla
nos pošimrávat vůně mdlá,
ty zdroji pláče, bídy, zla,
jsi hotov. S tebou konec. Amen!“