„Viz, blázne,“ vlastenec se na mě katil,
„s korouhve naší strhli barvu míru
a barvu krve drze vytyčují –
oh, jenom bodák sklopí tyto ruce,
olovo stiší řvoucí tato ústa –
toť vlastizrádci –“ a šel rozhorlený
pět píseň druhů. Já šel k lidumilům.
Ozdoby lidstva, svědomí ta přísná,
seděli v radě: zakládali spolky
k ochraně zvířat, psali manifesty
o věčném míru, skládali tam protest,
to proti vraždě tuleňů a mrožů,
neb Eskymové tak prý zuřivě si
proti těm přeubohým tvorům vedou,
že možno bát se již jich vyhubení...
Na slova má vstal stařec šedobradý
a útrpně mi v oči patře pravil:
„Ubohý, blázne, jedno tobě povím.
Zda pozoruješ koně na ulicích?
V povozech těžkých zapražené koně?
Hleď, tak jdou od prvního kuropění
do pozdní noci. Viděls jejich oči?
Jsou slepci, bědná zvířata. A nad to
nemají hlasu, nemohou si stýskat
a požalovat. Jdi, rci milionu,
by na kolena pad a blahořečil
Osudu svému, že mu oči nechal
a lidskou řeč, že stýskati si může.
Cíl náš je velký, daleká je cesta,
a protest první tam, kde utrpení
je větší...“ Lecos řek mi ještě
filantrop starý – paměti však nemám.