Dlouho tu Živsa seděl. Až náhle zašustily v listí
lehké nožky za ním. On v průseku pohled obrátil
a hle! to Ludmila sem hravoletnou mířila chůzí.
Sám zastřen lupením, mezerou prohlédaje větvic,
postavu zřel svižnou, jež v pospěchu blíže se nesla,
pro květ někdy letem v levo, na pravo bystře se chýlíc,
v rouchu barev světlých velkému podobna motýlu.
Ručky její z kukaček, petrklíčů rovnaly kytku
a hlava lehce při tom se kroutila na strany obě,
důležitou zevšad zraky vážné zkoumaly práci
a rtík sešpulený byl svědkem píle pozorné.
Než hotové kdy tuhou obvázala dílo povázkou,
vážnost roztomilá veselosti ustoupila rázem
dětské, nezkrocené; pozvedla do výše kytičku
a v kruhu pak se točíc s ní valčík tančila chvilku,
an ret přitlumeným k tomu dával hudbu popěvkem.
Pak zas šikmo kladouc obojí dlaň se strany k ústům,
„Jitko!“ zahoukla v dál a chvilku naslouchala bystře;
avšak zaznělo jen kdes v dálce žežulky kukání.