A všechen bol, a všechna zádumnosť
se rozplynuly jak na jaře led,
když slunce z mraků vyjde závistných.
Svit, temenící hvězdně z oči jí
na jeho tvář, ten poklad nesmírný,
chtěl s sebou vzít do temných samot svých,
ten postačí, by štěstím naplnil
mu truchlou hruď, jak stačí jediný
do pustých vod vnořený paprslek,
by slunným zlatem zasypal jim klín...
A vzýval večer, by juž přikvapil. –