Stud vzplanul v tváři jí a mlčela
a bojovala těžký, těžký boj,
on za ruku ji držel pevně však
a řekl: „Bůh sám tomu slovu dal
ti skanout se rtů jako růže květ...
Ó, nech mi ruku tvoji celovat
a šatu tvého lem a šlépěj tvou...
Ó, Pio, Pio, pamatuješ se,
v té vaší staré, stinné zahradě
jak spolu hráli jsme, jak nechtěl jsem
tě pocelovat tenkrát při hodu?“
A oba mlčeli a blaženě
se ztráceli v těch dávných vzpomínkách
a zapomněli přítomnosti žal...
Pak jal se Sandro sladce švitořit,
až ohlas budil kleneb vysokých,
a lampy jako hvězdy kmitaly,
a bylo jim, jakoby v lese kdes
za letní noci spolu chodili,
a Pia nyní pamatujíc se
na slovo, které byla pronesla
kdys v domě chmurném svého manžela,
že láska zlem, teď hlavou potřásla
a pravila: „Jest blahem láska vždy,
i když ji nutno krví zaplatit
a slzami a hořem bez konce!“