«Elmédet hát mért bocsátod
Tilosomba szünetlen,
Boldogtalan, ha már látod,
Hogy nem esik bűntetlen,
Onnan szedett eledellel
Táplálgatni szivedet?
Édes ugyan, a mit ott lel,
De az öldös tégedet?»
Elképzelém életemet,
Ha szeretne ő engemet;
S az ész ekként dorgála; -
De semmit sem használa.