A neodolal. Dal se na cestu.
Sníh všude byl, a všude útrapy,
a víc než jednou myslil, do Čech juž
že nedovleče tělo chatrné.
Přec viděl posléz Prahu k nebi čnít
tak pošmurně ze sněhů hlubokých
do nebes, krytých krví červánků.
A kletý byl to, přežalostný den,
den smutný pohřbu Anny královny.
Juž tedy více, anděl, nestála
štít velké lásky v rukou třímajíc
před trůnem chotě, chráníc národ svůj.
Krev z nebes zářila co proroctví.
Lid úpěl po ulicích, hlasem štkal,
jak by byl tušil, česká královna,
ta poslední, že klesla v hrobu mrak,
ta poslední, jež milovala zem
tu českou, neblahou. Lid hlasem štkal