Dnes jakás divná klidu předtucha
mně tajuplně o dno duše zvoní,
jak šeptal kdos by zvěst mi do ucha
o žití vrby, jež se nad hrob kloní,
u hlav tichého vyrostla ta spáče,
kde matka, žena, dítě snad proň pláče.
Pryč zaháním ty stíny, resignace
chce sednout na stolec mi života,
v můj klid krev divně v srdci kolotá,
dnes mír – však zítra nový boj a práce!