Kde ona chvíle? – – Byl to jako zážeh blesku,
zaplanul bouří, projel dívce duchem, –
i takže náhle zašel v temnu hluchém –
hledejte jemu nyní stopu na nebesku! – –
Než jedle, co se před tím pnula pyšně v lese,
ta po té bouři smutně hlavu kloní,
a v tichu hlubším ještě dumá o ní –
vždyť na svém bílém ňadru stopu její nese...
Tak těžko Lauře bylo onu chvíli nésti;
ač Hynkův duch ji v nové pudil vzdory –
cítila přece, s ním že její kvete štěstí,
a bez něho – že klesá bez opory. –