Jej schvátilo to dusno parné.
Ó, krůpěj jednu na skráň, ret!
skal tesy byly stěny žárné,
dne vedro dýchající zpět.
Na mechu bez dechu sám kles
a bezmocně se v mukách svíjel,
táh’ spánek jeho v mračnech kdes,
a pouze jeho oči míjel.