„Zapiš si můj tajný plán;
sudbou je nám namlouván.
Strýc náš Španěl, jedním slovem,
vážný strýček: vládne kovem.
Ne snad míru na zvony,
na tanky však, kanony.
Těch nám třeba do prestyže
víc než rýže.
My tu sice máme hlínu,
pro skulptory mramořinu,
slávu naší otčiny,
magnet pro zrak ciziny.
Ale státník radš má kov,
beze slov.
Proto snaž se, snaž,
maž a maž,
ať ten kov je brzo náš!
Nemíním já konfiskaci,
částečnou jen exhumaci.
Ale dříve, to se ví,
získat dbej tisk světový.
Ať však světu nekrákorá,
co šeptáme jenom zpola!
Pochopil to rozum tvůj.
Jen si ještě pamatuj:
Trojku – Malou dohodu
podle mého návodu
neber zatím na ránu,
nepouštěj však z programu.
Ona sice nic nezačne,
žádné dílo dobývačné.
Ona není diktátorská,
ona je víc profesorská;
jen ten Jugosláv mi tam
leží v cestě jako prám.
S ruským obrem ber to chytře,
ať tvá chytrost zrak mu vytře,
ať tvá chytrost pochopí
odšoupnout ho z Evropy,
dát mu práci s hafanem,
zaplést ho tam s Japanem.
Pak tě, synku, slavně svezu
Středozemním do Suezu;
druhého pak nezmaru
pošlu do Gibraltaru,
ať ta brána naší sluje,
nechať bez naší tam vůle
ani kachna nepropluje.
Ale chyba, kdybys chtěl
nedbát při tom Dardanel.
Bez našich tam pravidel
ať tam nepropluje husa,
ne tak loďstvo břichatého Rusa.
Tvé buď pium desiderium:
staré slavné Imperium.
Až to všecko uvidíte,
to se, to se podivíte,
Mr. Brite!“