Listopad jim větve provívá,
prosinec je jíním odívá,
leden tuží mrazem,
až s nich srazí na zem
nejednu snět měkkou.
Celé jaro nové
rosa na nich klove,
kterou ranní větry pijí,
ale stále jako kdysi –
plody visí.
Teprv příští Vesny květ
staré plody shodí zpět.
Zapadnou. A kam? – –