Stojí stařec na zelené louce,
Shrabuje hraběmi vonné seno,
Vonné seno, nedávníčko žaté.
A teď odpočívá ode práce,
Mluví takto, opřen o své hrábě:
„Dni, zplozenče světla modrooký,
Řekni, kolikkráte ještě sejdeš
Nad mou hlavou, pahrbkem tím lysým,
Na němž mládí květ již dávno svadl?
Má-li prakmen ještě déle trvat,
A se smútit v kruhu mladých stromů,
Chutě kolem něho vzrůstajících?
Ó dni, do rovu jej vložiž brzo,
Ne snad plamennými hromoblesky,
Ale někdy, ty když budeš scházet,
I on sejdiž zvolna ve hrob s tebou!“