Šlo k půlnoci. Král převrh’ šachovnici.
– Jsi vítěz, pravil s šklebem ku rytíři,
jenž nepotěšen z triumfu v skříň skládal
poslední zbytky zmoženého vojska,
skříň zavřel, uklonil se a chtěl jíti.
Však Ludvík sáhl rukou k škapulíři
a zvolna vytáh’ ze záňadří papír,
jej roztáh’, čet’ v něm a jej složil zase
a pravil svadlým hlasem – tak as šustí
had suchou travou – : „Olivier Daněk
když odcházel, než podpíšu, mi pravil,
bych ještě přemýšlel a uvažoval.
Já uvážil, to doplněk je malý
k zítřejší exekuci. Buď tak dobrý
a dones mistru Tristanu to, odsud
až půjdeš, stačí na okénko dole
u brány třikrát zaťukat a říci:
Král posýlá zde k zítřejšímu kvasu
cos k zákusce – on juž to obstará.“
Jak v snění k ňadrům naklonil král hlavu.