A na večer na hospodě švarně
velkolepá hraje muzika:
od housliček do bručavé basy,
trub i bubnu zvuky jednotvárné,
klarinetem jizbu proniká
ve sluch bujné, tancechtivé chasy.
Všecko září. Děvčat líce planou,
leskem hoří na vše strany oči,
za písničkou zvláště milovanou
nožky po čisté se půdě točí.
Párky družně letí pořadem,
svižným taktem sem tam do závrati,
po odluce dlouhé svorný sněm
tancem spolu počal rokovati:
slovem jsou mu rukou jemné stisky,
ševel vzdechů laskavý a zpěv;
hochův čiperných a ladných děv
shromáždění z milé naší vísky.
Kol a kolem zvědy hospodyněk
teď je do svateb a párků měří,
do nejedněch pletou do kadeří
po žních blízkých svatební už vínek,
váží věno, váží krásu, píli –
což to věru svateb nastrojily!
A před okny pod lipami venku
neumělým skokem pleší děti
a vojáků návrat spolu světí.
Vedle jizby hlučně ve přístěnku
hovorem se baví tatíci;
ku pomoci mok jim chladící
šenkýřovou poskýtaný rukou,
jejíž družka po tabulce tiše
místo jediné vždy po dvou píše...