Byla někdy jedna matka
A ta měla synů mnoho;
Jemnostpána udělala z toho,
A z jiného půl hrabátka.
Dobrá vdova tato
Rozdala jim celé jmění, všecko zlato,
Myslíc: že co dobrým synům dá,
To že nejlépe schováno má.
Ale slávou oslepení synové
Brzo na svou matku zapomněli;
Jiným dávali, a jí jen dáti chtěli;
Ach, a dobrá matka, aby synům hanby nedělala,
Pod večer na Pražském mostě žebrávala.