Tak se vleče k loži Dagmařina skonu,
k podlaze tam hlavu níží v bolném stonu.
„Kdo jsi –?“ Dagmar šeptá. „Čeho žádáš, kmete?“
Odkryl tvář. V ní kněžna chvilku bádá zrakem...
„Ty jsi –?“ Žasnouc praví. – „„Ach, to jméno kleté
nevyslov! Nechť zajde nepaměti mrakem!
Tento ret, lží sterých doupě, hoden není
rozvlniti svatý vzduch, jejž Dagmar dýše,
dovol mi jen vzúpět prosbu: Odpuštění!
V temno zoufalosti shlédni s jasné výše!““