A duší člověka to blesklo znáhla,
a první myšlenka mu v duši sáhla:
v tom obláčku, jenž k nebi odletuje,
toť Božství, z něhož život vytryskuje.
Tam za ním spíná chvějící se ruku,
jak vlna v proudu – srdce v bouřném tluku.
Pad’ na kolena, plesem chvěl se vzduch,
kdy první člověk prvně zvolal: „Bůh!“
„Bůh“ kolem stromovím to zašumělo,
„Bůh“ pahorků se uklánělo čelo,
„Bůh“ jásalo to v sladké písni ptáků,
„Bůh“ hřmělo od země až do oblaků.