To neznámé, podivné krajiny kout, –
oh, Andělka bojí se ohlédnout...
Jej vidí a cítí... ne, nemá jej ráda,
div hanbou se do země nepropadá...
jak oči mu žhnuly, jak z tmy se zdál růsti...
A rákosí uschlé jí pod nohou šustí, –
teď proti ní leskne se tmavých vod ústí...