Veselo teď v celém táboře.
Při pivě a družné ohňů záři
v každé úsměv rozhostil se tváři,
všecko zapomíná na hoře.
Hlad i žízeň netrápí již déle,
starosti se topí do korbele,
a již zpěv se rozléhá i smích.
Březinovi odpuštěn jest hřích,
Martina že opustil tak zrádně.
Vždyť – když se to uvážilo chladně –
z povinnosti jednat musel tak.
Kdyby se byl choval naopak,
mohlo snadno celé vojsko tady
zahynouti zimou, žízní, hlady.
Martin ovšem obětí té zrady,
proč se ale soužit proto. Však
on se vrátí brzo v jejich řady.