Hle, v démantovém vzdušin lesklém kraji
kříž ze dřeva se staví před okem;
viz lásky symbol, plný čar a bájí,
jenž stejně září v nebesa i zem;
v tom znaku smíření a hříchův odpuštění
se mečův rozmach v sladkou náruč mění.
Kříž na nebi se v pestré duze třpytí
severní hvězdou v moře vlnobití,
a do tmy srdcí mocně šlehá, tepe
jak velkých bohův činy velkolepé.
A ku kříži kdo jednou přísahal,
ať uvedli jej v smíchu na hranici,
neb v řvavě zvonů k bídné šibenici,
ať v jeho nitro bludný vešel žal –
ten v přístav lásky s Tebou zavítá,
a byť co oběť vášní ubitá!
Nám ve plamenech Hus byl pochován,
nám šibenice vzala všechen květ,
an ještě dech Tvůj vůní plnil svět
a v živých srdcích rozbíjel jsi stan.
A my jsme potomci! V nich stejná krev
se posud proudí z uplynulých věkův,
jeť posud v nich ten starý český zpěv
a dávná chrabrosť odumřelých rekův! –