Ale přec vrátil se z města a z dálky,
od cizích, z otroctví, zámoří, z války,
v chatrči místo kdy vyplnit moh’.
Políčko když moh’ přeorati,
přes potok na luka květná hnáti,
pásat, jak zcela malý hoch.
Zase byl doma, a zas tu vrůstal
a tak, si zvykl již, navždy zůstal
s políčkem, s kravkou a pod krovem...
Na schody mlynské s pytly stoupal,
snopy zdvihal a v potu se koupal,
za kravkou kráčel, žernovem,
cítil, jak voní vlastní hlína,
děti jak rostou, jež sundaval s klína,
žena jak zraje domovem,
něco tu bylo, co teple a němě
mohla mu dát jen vlastní země...