Tři léta však jen žila Sibyla
po návratu svém, hoře podťalo
jí kořen žití, příliš hluboko
nůž utrpení v srdce vnikl jí
a uvadla, jak vadne bílý květ
po noci mrazivé. A její syn
též znaky nesl hoře matky své,
byl smuten vždy, byl bled a nesilný,
byl plachý vždy a málo mluvil jen.
Tak vyrostl, a Karlu zdálo se,
že živou jest mu, věčnou výčitkou,
a proto pravou lásku necítil
v svém sirém srdci k tomu dítěti...