Co takto Lazar v duchu rozjímal,
lesk slunce ve blankytu zmohutněl,
žár jeho sesílil se pozvolna
a kraj zalilo vedro polední.
Teď teprv poznal chodec znavený,
jak daleko se pustil v cestě své – –
Již dávno přešel mimo jezero,
před nímž se s nocležníky rozloučil
před rokem, když je vyprovodit byl,
leč nikde neviděl, byť maličké
jen, známky blížících se poutníků.