Až jednou přišel kdos, zda hoch či děvče,
to jedno, – obraz nazved’, plakal nad ním,
pak opřel zas jej malbou k dveřím zadním
a odešel. Ó malíři, ó pěvče,
snad sto let bude stát, snad zcela setlí,
než vypláče se nad ním duše dětská!
Však v chvilce oné, věř, byl paprsk světlý
a nesmrtelnost všecka!