Dočet’ Ivan, nezdržel se
ani slzí, ani pláče;
naděje zas v duše lůně
vyskočila, jako skáče
z bažinaté časem tůně
bludné světlo v noc chmurnatou.
Potichounku nyní sobě
postěžoval, požaloval,
neboť srdci srdce našel.
Zapomíná, že ho kašel,
že ho souží dlouhá chvíle.
Našla ruka, kde co robit,
a myšlénky svoje cíle.
S nadějí jest život v hrobě,
s ní i v pekle sladký pobyt!