Kovařík už od nějaké doby
pozoruje, jakoby se z dáli
jeho domku známí vyhýbali;
proč se asi přátelé naň zlobí?!
Však i v továrně se teď mu zdává,
jak by mezi jeho přáteli
mnozí na něj cize hleděli.
Až ho z toho někdy bolí hlava,
co se marně o tom napřemýšlí,
jaká příčina té náhlé změny.
Proč dnes ráno, do práce když přišli
jeho druzi, byli jako pěny?
Sotva že mu dali pozdravení!
Co jen mají proti němu as?
On si aspoň viny vědom není.
Vespolek-li mluví, tlumí hlas,
úkosem též některý se z nich
časem po něm ohlédne, – a vždycky
je mu, jak by z pohledů těch lidský
hněv se šklebil naň a syčel smích.