Vykročil, opřen o hůl. A v tom shora
odkudsi, slyš, „Hat ouha“ z dálky znělo.
Cos jako jiskra prolétlo mu tělo,
zrak zved a pátrá. Někdo poblíž orá.
Ba ovšem že, tam na protějším kopci,
jenž od Hůrek se lesných níží k obci,
pluh ve slunci tom podjarním se blýští.
Zaclonil oči rukou. Postava
tam malá, tmavá pole zorává
a připravuje pro den setby příští.
Můj Bože, toť je přece jejich pole,
toť straka s klisnou a toť chudák stará
sám dědouš – vždyť už vetchý je jak pára,
jak může zorat sám ty lány holé?
Tam orával on, Tomeš. Z polí všech
je nejradš měl, ztad na rybníků blesky
byl krásný rozhled, na kraj jihočeský,
a z Hůreckých vál lesů vonný dech;
zde vlnilo se vždycky klasů moře,
a jak rád rozmách z široka se kosou,
by časně z rána, vlhké ještě rosou,
posekal zrním bohaté tu žito!
A teď to pole slabý dědek oře.
Je dědouška mu náhle nějak líto,
než ještě víc, jak slyší „Čehy – ouha!“
pojednou mocná zchvacuje ho touha
po práci, které zvyk a již měl rád.