Dlouho jsme hleděli pohledy tesknými,
zírali v soumraky, zírali do zimy,
dlouho jsme hleděli v tragiku západu,
zírali na bídu, zírali na zradu.
Se zrakem zrak se jen setkával znavený
a s ramen krčením krčení rameny.
Plaše a nesměle zřeli jsme do stínů,
den byl tak bez slunce, život tak bez činů...
Pro skutky malounké malounké omluvy –
srdce, jež nebije, ústa, jež nemluví.