Můj papa jaksi s povzneseným klidem
novinu přijal, šlo mu pouze o to,
by Dvoru nestalo se všecko toto
záminkou k vojenskému zakročení.
De Richebourg mnul si ruce v rozechvění
a mluvil krásně básnickými slovy,
že Francii teď čas nastává nový
a podobně tak. Papa odporoval,
a de Richebourg se dále rozpaloval
a tak se přeli. Rozuměla málo
jsem tomu všemu – tohle však se stalo:
řek Richebourg, krásno že žít v čase takém
a na mě patřil rozzářeným zrakem,
že pohled ten mi jel až ke dnu duše
a já mu rozuměla v sladké tuše.
(Už při whistu dnes prst můj jednou chopil
a políbil jej – potom oči sklopil,
falešně vynes, pot si utřel s čela –
a já v té chvíli také neviděla.)