Z okna zámku hradčanského
Žofie se dívá zase,
Vidí vojů Zikmundových
Porážku a mluví k sobě:
„Což, kdyby ty voje byly
Zvítězily, bych se mohla
Těšit z jejich vítězství?
Nikoli! Trub jejich jásot
Zvučel by v mých uších, jako
Při pohřbu žel pozounů.
Ale všechno ukazuje
K tomu, že udělám lépe,
K odchodu když přichystám se,
Než kdybych se přichystala
Ke slavnosti vítězné.
S Bohem tedy, s Bohem, drahá
Země česká! Rozená jsem
Němkyně sic, avšak Tvoje
Strasti, Tvoje útrapy
Cítila jsem v srdce hloubi.
Snažila-li jsem se marně,
Upravit Ti stav šťastnější,
Bude přec mou těchou, že jsem
Chtěla Tobě upravit jej.
O jedno teď, o poslední,
Pokusím se ještě. Půjdu
K Zikmundovi, vrhnu k jeho
Kolenoum se. Ach, on Tebe
Nezná, ať Tě pozná mnou!
Ach on Tebe nemiluje,
Ať se učí milovat Tě
Mnou! Nezdaří-li ni to se,
Tož trp rekovně. I vzejde
Tobě někdy spásy den,
A noc, jež Tě nyní tísní,
Uprchne před jeho září.“