„Rovnosť v drahé vlasti všude
naší snahou vládnouť bude!“
V ušlechtilém tomto hesle
libuje si plémě kleslé?
A proč skutkem jako proutí
milou rovnosť divně kroutí?
Pokud sami nejsou v čele,
moudré vůdce haní směle;
stále svou je hyzdí vinou,
pořád svou je špiní špínou,
až svým křikem ve tmu sklátí
rozum méně jasných hlav,
a jich řvavou na rub zvrátí
klidný pokrok, dobrý stav.
Odštěpencům krásné heslo
do rukou má dáti veslo.
Zmocní-li se loupeží
v společenstvech otěží,
provozují „rovnosť“ svou
krutě pýchou ohyzdnou;
stejně, rovně toho moří,
kdo se jen jim nepokoří.