Na tvojich prsou odpočinouť 
Po úchvatu a strasti mdlé;
K plnému srdci tebe vinouť
A zapomníť na doby zlé:
Ach! tož nedáno osudem,
Jenž dávno nás oulestně dělí
A hroutí štěstí stánek stkvělý,
V němž vespol žíti nebudem’!
Ó kde ta doba, když se linul
Pod starou zdí milý slib tvůj;
Když ohlas jeho v hukot splynul,
Jímž pěla vlnou tichá sluj!
Tvé oko v mém se topilo,
Kde slz tvých družky se rojily,
Když rtové sotva vyslovili,
Co v srdci mojím bouřilo.
A nic z těch dob mi neutkvělo
V roztoužených všech hlubinách,
Leč co juž tehdy zhynouť mělo,
Jak ohlas v mrtvých skalinách:
To jedno slovo vrylo v hruď
Svým zvukem žalným věčné hoře,
Tak krátké sic, však strastí moře,
To slovo děsné: „s Bohem buď!“