A země kolem jako čaroprutem
v rovnou, širou desku změnila se,
prázdnou, nekonečnou, ocelovou.
Vašíček se chvatně rozběh’ po ní,
v kruzích pobíhal jak kuře slepé,
rozběhl se náhle jedním směrem,
běžel dlouho hlavou nachýlenou,
jako tygr štvaný pudem letí,
křídla nadlidská mu během rostla,
jediný mu zákmit v mozku šlehal:
„konec desky země musím uzřít!“
Deska zvonila mu jedním tónem
zdlouhavým a děsným, vysmívavým,
větrem doběh’ konce, pousmál se,
rychle poklek’, chtivě shlídal s desky,
kalnou tůň zřel, mlhy prolínavé,
rozpřáh’ ruce, zavýsk’, v tůni mlžnou
s konce desky vrh’ se po hlavě.
Padal stále, padl do vod, proudů
divých, víruplných, zmítaly jím,
údy omlely mu, uhladily,
v balvan neforemný zkamenatěl,
až ho vlna mocná vymrštila,
usadila uprostřed ho cesty.