Má Musa, já, – my oba máme
z líbánků svých už dvacet kněh
a tiše se tu usmíváme
rozpakům mladých párků všech,
již líbánky své tráví tady.
Ach, máte je tu viděti!
Když přijede sem párek mladý
a každý jako na děti
se na ně dívá, které metle
utekly právě z domova
v té nové toilettě světlé, –
toť burleska je hotová!
Při table d’hôte se nejlíp vidí
ta nezkušenost mladých lidí,
jichž milování rostou křídla,
a pro něž není pití, jídla
a není noci, není dne.
Jsou stále plni rozpaků,
jen sobě hledí do zraků –
a oběd vždycky vystydne.
Já každý nový párek vítal
jsem s úsměvem, tak pospolu
už dvanáct jsem jich napočítal, –
sám lichý byl jsem u stolu.
Jak nestřežil bych zrakem orlím
jich každý pohyb, – (ale vím,
já zcela zbytečně tu horlím) –
tak zpíjeli se štěstím svým
a říkali si „moje zlato“
v jazycích celé Evropy...
Já klidně musil hledět na to,
ti lidé co se natropí,
jak pohledy se něžně baví,
se nejsladšími jmény zvou
a tiše, hlavu vedle hlavy,
jak opiti jsou láskou svou,
jak celým světem jsou si sami,
jak tisknou si ty ruce obě
a zmámeni jsou vzpomínkami,
že oba patří už jen sobě,
jak ruce si tak něžně hladí
a šeptají si do ucha...
Ach, bože, bože, lidé mladí,
vždyť nejsem hmota bezduchá,
a třeba řeči nerozuměl,
v níž vy šeptáte lásky ples,
já také ručky hladit uměl, –
a snad bych doved’ ještě dnes!