Sevřelo se srdce Hasanovo,
úzkost jako postrach ve snách cítí;
staré, shaslé zaznělo v něm slovo,
dávný, zažehnaný hnul jím taj.
Paša velí, – Hasan musí jíti!
Táhne s vojem – tlupou vražedlnou –
bulharskou tu zpurnou zkrotit raji
pomstou po turecku spravedlnou!
Tak se vrací ve svůj rodný kraj...
Z dávna zní mu v paměť jako v báji
otcův hlas i horlí kouzlem tklivým: