Pomáhal příliv – a lodice Dánů jak na oddech
pokryly výspy a břeh,
ale z plujících draků ven řítí se oštěp a meč
na lup a vraždu a seč.
Na krovy slaměných chat již letí plamenný vích,
lká pláč, hřmí ryk a smích,
z Gotlandu travných niv pěst zbrojná štve o překot
do lodic ovce a skot,
na hradby Visby a kláštera Kariny bránu a zeď
útočí zbrojenců změť,
z portálu chrámu však opat jim v ústrety. Pozvedá dlaň:
„U míru svatyně staň!
Pohostinu jdeš-li, nám vítán buď z daleka host;
mnich, sám dne námahy prost,
na stůl ti klade chléb a v rohu pěnivý mest,
cizinci v ochlad a čest.
K ostatkům svatých-li pospícháš k očistě, vítán jsi! Pojď,
kříž tě k pokání voď,
světců přímluvou hřích buď prominut! Bez viny, chyb,
i nám svou modlitbu slib.
Čemu však násilou lámati veřeje, do chrámu bít,
žhavou smolou dštít,
loupiti míru lid, v jich krvi ruce si mýt?
Chrám zněl jen modlitbou díků! Kde brázdou my vedli kdy pluh,
žehnal, jsa s námi zde Bůh!
Nevzněcuj bouři ni z Boha, ni v lidu, zlo platiti zlem –
bezedno moře, hluboka zem.“