A nejprv zvolna, z vážna v před,
ať nohu nohy najde sled,
ať postačí i křehký hnát,
a pak se zrychlí sedumkrát.
Teď rychlej, čerstvěj – víc a víc,
pokud dech stačí mrtvých plic,
a z kroku nechť se stane skok,
pokud nám stačí porozkrok.
Hej holka, drž si vínek svůj,
neb spadneli, víc není tvůj –
divá ho chasa roztrhá,
a vítr ti ho rozmrhá.
Jen miluj, kdo co uloví,
však ona na tě nepoví.
Až k hrobu jen ti přisáhal,
a když tě pohřbil, jinou vzal.
Neupejpej se, manželi,
však ona tebe neželí;
než zvíš, přistrojí svatby skvost,
a k hostu sedne lačný host.
Ty stará, jen se nestyď smát,
mrtvým je stejný každý hnát;
však živý tvůj už zapomněl
a jiné též to pověděl.
Rozdílu nezná mrtvých rej –
kdo klopýtneš, se vzhůru měj!
Však cizí manžel – k předu, hop!
má vedlé cizé vlastní hrob,
a hrobu noc to nepoví,
a slunce se to nedoví. –
Bez vůně mrtvých lásky květ,
a bez naděje mrtvých svět –
odcizen světa dětským hrám,
nové si hry vymýšlí sám.
A naše hry ten noční rej,
a kdo jsi mrtev, k nim se znej.
A skokem k předu chutě – hop!
čas k odpočinku podá hrob.
A skokem vpřed, co stačí skok,
a nedbej živých na výrok.
A přes své lůžko, přes svůj hrob –
jen hnáty na něm nevyklop. –
Hej ladná hudba hnátů chřest,
kdy čelest drnká o čelest
a zuby klapou, cvaky cvak,
o žebra žebro taky tak,
a sejček s sovou na věži:
huhú! to k svatbě náleží –
a korouhvička skřípe svou,
že též ji k svatbě nepozvou. –
Teď mocí k předu – skok a skok,
až chřestě zkřípne mrtvých bok,
a každý krok je dlouhý sáh –
dbej, starče, by se nenatáh’!
A mrtvých tanec divý rej –
jen každý o své hnáty dbej,
a mrtvých tanec divý běh –