Divý vztek a chátry pohrdání,
metla msty, již dumy splítaly,
trpný žal a lásky postrádání
bouřnými mu ňadry zmítaly.
A v tom citů boji a v té bouři
utonula láska pomrazena,
k chladné rozvážce se oko mhouří,
Marje hasne z mysli vyhlazena...
Ó, já bláhový! To sprosté dítě
mělo by mé duši rozuměti?
S tou bych měl své mládí na úsvitě
daremnými vzdechy prošuměti?
Té bych měl své mladé rozechvění
obětovat’? – Což je v pravém bytu?
Trochu slupky, zevnějšího skvění,
jádro zádné – bez vyššího citu...
Zdaž by mohl někdy opětovat
city moje – svatě planoucí,
zdaž ty krásné puky vypěstovat
slzou z nadšenosti kanoucí?
Ó, ne! Ona zůstane tak sporá,
uvázána na ten zemský byt,
obmezená, v duchu, v srdci chorá,
nepozná kýs vyšší život, cit;
jedna její žádost: ženich možný,
jedno vyšší hnutí: povzdech zbožný...
A ten její bratr a ta luza,
nohou svou ji zašlápnouti mohu!
Ne!... Však ona překvačí je hrůza,
až si střesou opici... Svou nohu
poškvrnil bych jimi... Oni mněli,
že teď samou pomstou zplápolám,
aneb samými snad klesnu žely
v svojí lásky rozbořený chrám...
Bláhovci! již zítra hrdě shlédnu
s vozu svého v blátivou tu pěnu!
Ať se moří! Přes hory se zvednu,
víc jich neznám, víc jich nezpomenu...
Zapomenu sprostého i děcka!
Až mi rozevře své luhy svět,
utrhnuť si tam, kde rozkoš všecka,
vonnější a čistší, vyšší květ! –
Tak se ráno prvý k cestě měl.
Ten den ještě s mátí odejel. –
Jeli, jeli jako žlutý blesk,
pod nohami vznikaly jim proudy,
rostly hory v mžiku zas co hroudy,
řeky stříbrné co nitky lesk,
vstoupala a ztrácela se města...
Krásné, blahé, vznešené to chvíle,
než se dlouhá, rozmanitá cesta
dotočila žádaného cíle.