Ó západy, ó večery! Co krásy
se kloní k vlnám z každé stínů řasy
a honí po paprscích zmírajících
a roní v duši melodií snících!
Hra oblaků, vln barvy, obzor hnědý,
ve vodě rýhy, vesel třpytné sledy,
na nebi proudy azuru a nachu!
Hle, mořský orel v jednom křídla vzmachu
vzlet’ do výše a hvězdou se juž třpytí!
A pohleď dolů, co tam škeblí svítí;
mníš, že bys mohl ke dnu dosáhnouti!
Zas křídel ruch, – hle, ve své dlouhé pouti
nad tebou labutí jde karavana,
jak aureola z vodních růží stkaná,
obloukem letí, stále výš a dále,
juž ztrácí se a na majáku skále
teď usedla si jako turban bílý.
Mha vstala z vod, nad stožáry se chýlí
a barvy blednou, v smutný šer se matou.
Jen v dálce ještě jako hvězdou zlatou
cos klikatě se nad vodami mihá –
to koráb jest! – mé oko v dál jej stíhá;
juž zmizel též! Zda duch můj za ním pluje,
či s labutěmi v skalách přenocuje?