Na stupnici zřel jsem řadu schodů,
na nichž vývoj lidského byl rodu.
Na nejnižším stupni děcko malé
ze stebélka dutiny
mydlinové pouští bubliny,
v líčku zříš, jak šťastno neskonale.
O stupeň výš s obroučkou hoch hraje.
Ještě výš, a jun se k dívce shýbá,
objímá ji, líbá,
oba v duchu stojí u bran ráje.
Ještě o stupeň zrak těká dál,
statný muž tu stojí
se životem v boji
pevně, jak vlastního losu král.
Hrdě stojí schodů na vrcholu,
od něho pout začíná již dolů.
O stupeň níž, a tu v šťastné chvíli
nad kolébku rodiče se chýlí,
ještě níž, sám vdovec v pláči
ze hřbitova kráčí,
ještě níž kmet šedovlasý
schoulen sedí,
okem ducha zpět v minulé časy,
okem těla na poslední stupeň hledí,
kde hrob otevřený zeje,
jehož přítmí zpola rakev kreje.
V středu, ve průřeze toho schodiště
stojí Smrt, je tenká jako bičiště,
kosu v jednom hnátu, sutky v druhém,
z úst jí kruhem
s legendou list bílý vychází:
„Jen se roďte, bujte, rozvíjejte,
pomalu či rychle k hrobu spějte,
hříšník nebo duše čistá,
pouze kosa má všem jistá!“
V jaké moře bez hrází
vržen duch můj těmi obrazy,
skoro pout jsem konal u všech lidských rodů,
skoro na každém z těch octnul se již schodů,
abych celé lidské žití
moh’ zde zříti,
ptát se, v údech, v srdci mdlobu:
„Stojí za to tato cesta dlouhá,
kde se jeden modlí, druhý rouhá,
kde vzdech kletbu stíhá a ples, touha
od kolébky k hrobu?“
Sotva oko obraz tento zahlédlo,
ku protějšku jeho hned se pozvedlo.
Stejný tvar i stupňů rozdělení,
stejné z obrazu též naučení.
Nejníž voják ve železné zbroji,
„Všechněch hájím!“ jemu z úst se rojí.
Učenec výš černém ve taláru:
„Za všecky já myslím ke všech zdaru!“
Ještě výš kněz s kalichem a křížem:
„Hříšnou zemi s Bohem my jen vížem!“
V středu král byl s žezlem v zlatohlavu:
„Všemu vládnu!“ hrdě pravil k davu.
Pod ním tlustý kupec s měšci zlata:
„Vším vás zásobit má péče chvátá!“
Řemeslník pod ním paže silné:
„Všechněch máte z mojí ruky pilné!“
Žebrák potom s mošnou stál a holí:
„Všem jsem na obtíž, a vše mne bolí!“
Nejníž sedlák: „Nechť si záda křivím
pod jhem pánů, já vás všecky živím!“
Poslední schod prázdný stál;
hrudku jsem hned vzal
a tam napsal: „A já poutník sluji,
všecky vidím vás a pozoruji,
všecky chápu, všecky polituji!“
V středu ve průřezu toho schodiště
zas ta Kmotra jako bičiště,
kosu v jednom hnátu, sutky v druhém,
z úst jí kruhem
s legendou list bílý vychází:
„Vaše tužby – vaše služby,
práce, snaha – bída nahá,
děti ďábla, nebo Krista,
pouze kosa má všem jistá!“
V jaké moře bez hrází
vržen duch můj těmi obrazy,
skoro s každým z těchto lidských stavů
setkal jsem se, poznal jejich slávu
i jich bídu, bych zde celé žití
mohl zříti,
ptát se, v údech, v srdci mdlobu:
„Stojí za to tato cesta dlouhá,
kde se jeden modlí, druhý rouhá,
kde vzdech kletbu stíhá a ples, touha
od kolébky k hrobu?“