Hle, Hildě vyhnankyni zahořelo líce,
jak šipka z lučiště se krahuj vzduchem kmitl.
To beran byl, jenž cestou krahujovi skytl
a Hildě hledanou zas kořist v pikle nové.
Řez dýky postačil, by potměšilí snové
té ženy pozvolna zas rostly k svému cíli.
Jen jazyk vyřízla z úst beranu v té chvíli
a tajně nezřena pak v houští s tváří klidnou
do roucha kajicnic svou loupež skryla bídnou
tak stanouc před práhy, jež vedly v nitro chrámu,
kde pěvcův jazyk ležel ve stříbrném rámu
všem viditelný skrze hladkou desku slídy.
A Hilda necítí, co v duši své má bídy,
když postem zkrušena, však více palnou zlostí,
před strážci svatyně stanula v zkroušenosti
své dary ukazujíc i svou víru pevnou
a prosíc, aby směla jazyk s lýrou zpěvnou
v dny příští stříci v úctě, jaká patří bohu.
Že postit bude se, dí, tělo metlou z hlohu
za vinu otcovu si stále bičovati,
až klid a spokojenost v srdce se jí vrátí.