Tvář její mrtvá vzpomínala mi
na duši milou... Tahy dívčiny,
kdys oživeny kouzlem života,
ztrnule hleděly teď po smrti,
však zjemnělé přídechem bolesti
a majestátem smrti. Mrtvola
zavřené oči měla, kolem úst
si jakýs trpký úsměv pohrával,
tak nevýslovně trpký, a v něm přec
i odpuštění bylo. – Ubohá!
Kdys kolem čela masky ovinul
jsem věnec růží, které dávno teď
povadly zatím – – najednou v té chvíli
jak divem zářil obličej ten bílý.