Jaké to procházky po škole do obory!
Pod nohou chrupají žaludů shnilé misky,
ten zápach fialek a rudé skorem hory,
ten výhled v mlhavě se rýsující vísky!...
A starý řídící, modrého šátku cíp
u nosu, šňupne si, vykládá s pathosem,
oh, někdy dobrý má až k smíchu skorem vtip!
Do trávy sedne si, co stařec kucká v smíchu
a cuká šelmovsky zvětralým svojím rtem.
Tak sedíc dívá se na pláně, kolem v tichu
jež rozloženy jsou... Chrpy se modrají
a rudé koukoly, jahody potají
se hustě těsnají pod listí svěží háv
co kapky krvavé ve tkani třeslic, trav.
A bílá kora bříz a můstků ve stržích
jak sníh bys nahodil, se ztrácí v modré půdě
večera jarního... Jak plech, jímž bys jen hnul,
se třpytí rybníky tam dole v údolích
a v cípech červánky se lesknou krvorudě,
stín letí, jak by síť kol země v dálku snul.