Leč od severu, který zapad v chmuru,
zář náhle žhavá blýskla do lazuru.
Jak rudý šíp, jenž vichrem z luku letí,
šleh k výši paprsk, za ním druhý třetí,
čím dál tím víc, až jako výheň vzlétla
k obloze jisker záplava a světla.
Ta v zlaté vějíře se dme a splétá,
hned růže z ní se vine stříbrokvětá,
pak třpytných sluncí chorovod se tvoří
s průvodem hvězd a červánkových zoří.
Teď rozpjala se v oblouk siné duhy,
z níž pásů ohnivých se řítí stuhy,
tříšť paprsků, tůň lesklých vodopádů,
jež vlní se jak moře v hlučném svádu.
Kam planoucích střel padl úsvit, všady
jak v báji pnou se stříbrné již hrady –
zde cimbuří, tam z perel skvoucí brány,
věž, bašty, střílny, řims kraj hvězdotkaný,
v severní záři roste zlatoskvělé
teď z blesků, hvězd a růží město celé.