Mladší ale takto zahovoří
k otci, jako ve horečce, prudce:
„Spěšme, otče, krev mne v skráni pálí,
srdce mé jak zvonu tepe v prsa,
oko, krví podlité, je slepé,
cítím by oheň pálil v dlani –
V uchu mém až posud výkřik slyším
ženy mé, mé holubice bílé,
v niž sup dravý necitné vbod spáry –
Spěl jsem na pomoc přes jeho tělo,
v tom však druhý, třetí zkřiknul: vari!
čtvrtý odnášel však ženu moji –
slyším její výkřik: Jesu Kriste,
když jí pohan prznil tělo čisté!“
„V tom jsem ze sněhu tě, synu, zvednul –
ránu měl jsi v hlavě – údy tuhly –“
„Otče! ku předu – sic rozum ztratím...
Litoval jsem, že křik srdcervoucí,
jejž má žena v skonu vyrazila,
nerozbil má prsa jak hruď zvonu,
že s ním srdce nepřestalo tlouci.
Nyní vzdávám tisíceré díky
Bohu všemocnému – aneb ďasu –
že, jsa živ já ztrestám hanebníky –
ku předu již, otče! přišla doba.“