Teď opět vidím davů vlnobití,
jimž čela zdobí svěží ratolesti,
jimž v očích jasné nadšení se třpytí
a jejichž ústa šumí blahé zvěsti
svátku lidstva, o bratrské shodě,
o rovnosti a míru, o svobodě.
V tom vábný obraz příšerně se mění:
Zřím náměstí se zpilou chátry směsí,
zpěv divý slyším, skřeky, bubnů hřmění
a zevšad krve záplava mne děsí:
krev barví vrásky megér, mužů cáry,
i hlavu srubnutou a pod ní piku,
i nesčíslné odsouzenců káry,
z nichž ston se mísí do holomků křiku,
i lešení, kde pekla přístroj sklání
svůj smrtonosný čepel bez ustání –
Hle! dopadl teď právě k šíji lepé
a v lidu krutý smích, za kadeř zlatou
kat pozdvihuje krásnou hlavu sťatou,
v líc úbělovou s pošklebkem ji tepe...