A první úspěchy mé! Trnu žasem!
Ký div, že toto všecko věřila jsem,
že v budoucí mou slávu jsem se vžila,
že snad jsem, Kriste, příliš zpupnou byla,
že největší to, neslýchané štěstí,
jež dáváš člověku zde, aby nésti
moh’ svůj kříž lehčeji, že lásky darem
jsem povrhla, svým uchvácena žárem.
Jej vidím posud. Sličný byl mladý
ctný kavalír, erb jeho neměl vady,
on jmění měl a zámky, v dáli slyšel
o obrazech mých, v moji dílnu přišel,
však místo obrazů – mne viděl pouze.
To nestačilo tenkrát mojí touze,
to urazilo klíčící mou pýchu,
já nepoznala oheň, jímž plál v tichu,
že pravý byl, bez sobectví a ryzí,
já střásla jsem jej, hmyz jak střesem s řízy,
a s lehkou myslí jsem to udělala.
Zřím posud v snech svých, kterak tvář mu vzplála,
jak polo žalost, polo hněvy v zraku
stál v mojí dílně, škubal ve rozpaku
na kordu svého koši třásní pestrou.
Pak odešel a s uměním, svou sestrou,
ba víc teď s miláčkem své duše, zbyla
jsem sama, láska mne již opustila,
já nemohla podlehnout spánku moci,
já bděla, a tu viděla jsem v noci,
jak Láska stála v středu mojí dílny
jak bílý stín, bůh veliký a silný,
jak před obrazy mými v hořkém lkání
svůj luk zlámala v svojí božské dlani,
svůj vínek z růží sundala si s hlavy
na práh mi složíc trnový laur – slávy
a smutná, slzy v očích, bledá celá
jak z dílny mojí provždy odcházela.
Stůj! Darmo za ní já jsem volat chtěla!