ač od mlada jsem po ní prahnul již.
Té lásky, již jsem hledal, není snad
a – nebylo, si myslím k posledu.
Snad jednou jenom, za stotisíc let
se rodí v světě láska taková,
o jaké sním, – jako pták Ohniváč
za mnoho věků jednou přeletí
v svém zlatozářném hávu oblohou,
nám pozemšťanům jenom k údivu.
Zde v Bethaně již lásky nenajdu.
Tu chlípnosti jsou ženy oddány
a cizoložství – Pro lesk zářných hvězd
a pro krásu přírodních tajemství
je zrak jich slep, pro povinnosti pak,
jež opravdová láska ukládá
oběma vzájem milujícím se,
jsem nikdy u nich smyslu nenašel.
Tak pavučiny smutku opředly
mou duši, naději jež ztratila
na splnění dávného svého snu.
A přece nezanikla touha má
tak zcela, jak by mohlo zdáti se:
občas se jako jiskra probudí,
když slabě dechnem v hrstku popela,
bláhově schopna znovu rozhořet
se – jako v jitru sladké mladosti.
A v takých chvílích sobě myslívám,
že přece ještě – – ještě možno je,
bych opravdovou lásku nalezl.
Ne lásku dravou, krvežíznivou
až k hnusu, – takých v Bethaně je dost;
však něžnou, dovedoucí chápati
i nejmírnější duše záchvěvy,
– lásku, jež modrem nebes nadchne se,
jež potěší se vůní stromoví
a rozraduje slunce úsměvy, –
lásku, jež věrnou býti dovedla
by přese všecky chytré nástrahy
zlých sousedů, již štěstí jinak zří,
než jak já o něm sním již po léta...
A tu si častokráte myslívám,
že násilím svůj osud přinutím,
by dívku takou v náruč přived mi,
– jež splnila by tyto touhy mé.
Dosud jsem, jak dím, nenalez ji, žel,
a nebude-li štěstí příznivo
mi ve hledání dívky takové,
zde v rodné krajině mé bethanské,
do světa za ní na pout vypravím
se, jak jsem se již pevně rozhodl.
Však jedna pochyba mi svírá hruď:
Občas si myslím, že je touha má
již marna, a že všecky ženy jsou
jak bethanské, jichž snésti nemohu, –
jiných že v světě nelze nalézti...