No, mások ezt más útakon teszik,
S mindegy az út, ha összeérkezik.
Ezt elragadja „villám képzelet”
És hordja fenn „a csillagok felett”;
Azé „miként sas” röptiben merész,
Felhőt eszik s bátran a napba néz;
Sok a babért fitymálja, megveti,
Mint gyermek a babot: „kell is neki!”
Míg más, ki páva-tollakkal ragyog,
Fennyen kiáltoz: „én költő vagyok!”
Némelyik „pálma”, ezt ő mondja, ő;
Már most is óriás... hát még ha nő!
A másik így zár minden éneket:
„Lesz oly idő még, mely megemleget!...”