Gábor diák mélyen elmerűlve
Űl a lócán, egy nagy könyv előtte;
A világért fel sem pillantana,
Ha egy filégy reá nem szállana;
De már erre csak felpillánt,
S ím meglát egy fürge leányt.
„Ejnye, húgom, beh piros az orcád,
Hadd szakasszak róla egy pár rózsát.”
„Gábor diák, hamis Gábor diák!
Hagyjon békét, mert bizony meglátják.”
„Semmi látás!” - mond az jókedvében -
„Lakodalom van a csók végében.”
„ Jaj ne bántson! kell sietnem -
Elhull pártám, itt felejtem,
Ah vegye el azt a forró száját.”
„Még egy csókot!” „Nem, nem!” „Kettőt adj hát.” -