Kdys v noci vichr tak se rozdivočil,
že obrovskému dubu, s nímžto vždycky
jen hrou se potýkával, náhle skočil
v týl opravdu a rval jej zákeřnicky,
jak vzteklý pes, jenž kousl svého pána.
A divno, pod dubem co našli z rána:
snět sukovitý sražen visel dolů,
a na něm v zeleni té přebohaté
se bělaly, jak pařáty dva vťaté,
dvou rukou kosti, s dřevem srostlé spolu;
dál žebro čnělo s vetchým zbytkem hávu –
a lebka šklebila se spadlá v trávu. . .
To nalezli. Ó kolik let již tomu,
co ten, jenž zemřel v chranných loktech stromu,
tam kryl se mrtev, znám jen havranům?
A jaký los jej štval, že v lože také
šel umřít? Schoulen v sněty křivolaké
zda zhynul strachem, prchnuv katanům?
Či vrahům? Hle, tam vedle lebky cosi
se černá, v směsi divně rozervané:
toť troska knihy, na ní kapky rosy
a zápona se viklá rezovitá,
jež chvíc se nalomena, marně chytá
kraj listů větrem pustě rozhozených,
kraj v uhel zubatě kol ohořalý...
Zřím v duchu teď, jak dýmu mrak se valí
kol hranice knih klatbou zatracených
a jak snad noc i bouř i dým jej halí,
an z žároviště tajně rve svůj poklad
a s ním jak prchá, k smrti štván i proklat...
On zmizel – slídičové vytrvalí
kol hledali pak marně jeho stop.
I zůstal tajným vzdušný jeho hrob
věk po věku. Teď z knihy katované,
již vykoupil svou smrtí, plíseň vane,
déšť písmo smyl, jen dva ty listy kleté
z ní zbyly vnukům. Co tam psáno, čtěte.