Dávno tomu, dávno. Stepi sen
nezvyklým byl šumem rozplašen.
Uviděla, žasnouc, od západu
valiti se vozů temných řadu,
blížiti se vichrem jezdců roj, –
neznámý jí hostů šat a zbroj.
Hlahol rozléhá se kol do kola, –
naslouchá mu, rozumí jen zpola.
Ký sem vítr přivál divnou chasu
snědých tváří, pustých brad a vlasů,
půl jak hrdé bohatýry báje,
půl jak bludné syny Himalaje?!
Vetchých oděvů a zbraní směs
postýlá jim plíseň, krev a rez.
Letem vzdouvají se kusé hávy,
čapky srsť tu hledy zaclání,
s přílby rezavé brk onde páví
k osmahlé se šíji uklání.
Kosmatou hruď mnohý jeví spár
těsných kabátců, s jichž prsou chudé
povívají zbytky látky rudé,
kalicha jak hrubý, sešlý tvar.
Kůže hnědá, odraná se choulí
na dřevěných štítech. Prázdné touly,
těžké cepy houpají se vzadu
s pohárem a tykví v divném ladu,
s dropem zloveným – ba smutný vid
skýtá neznámý ten branný lid!