Vešli posli, stáli v šeré síni,
smělost jejich zmizela, když zřeli
Olgu sedět bílou v černém rouše,
zahalenou jako v zlatý závoj
v dlouhé, plavé vlasy, které spěly,
liják světla, na kamennou dlažbu.
Byla Olga krásná ve svém bolu,
hrdá jako orel nad oblaky,
velebná jak zora na severu.
Posli schýlili své bujné hlavy,
dlouho mlčeli, až jeden posléz
takto mluvil přitlumeným hlasem: