Vzduch pomněnkou kvetl, tiše se chvěl,
kdy bělostný anděl do nebe spěchal.
V svých loktech on duši panenskou měl,
a život jí vzal, leč půvab jí nechal.
I pluli tak zvolna, v objetích,
ta vybledlá růže i duch ten bílý,
dum podivných plni, jež každou chvílí
jim na retu kouzlily blažený smích.