Uleh’, ale jaké dusno v těsné jizbě samotáře!
Zvenčí jen se k němu drala měsíčná ta chladná záře,
vítr šuměl v akaciích jak zbloudilé vzdechy hříchu,
a zdi staré zapraskaly ve půlnočním, mrtvém tichu.
Dvanáct bylo, darmo volal spánek prchající k víčku,
náhle vstal a oblekl se, rozsvítil si lucerničku,
plášť si hodil přes ramena, pak otevřel tiše dvéře
a juž krokem podloudníka přes dvůr k stodole se béře.