Náhle mu duší mžiklo: „– nebeská harmonie –“
odkud ta slova, běda! odkud ten cizí vznět?
Polekán stanul, myslil. Dál vše tu písní nyje,
hrdlice v hnízdo se tulí, ke květu sklání se květ.
„– vše o svém žití zpívá –“ tak nějak kdys to bylo,
„– já tedy konec chci –“ tak nitrem mu hlaholilo,
„– ve vzduchu volně státi, nic při tom nevědět –“