A cítím svěžest chůze a rosných, chladných sprch,
jdu údolí za údolím a za vrchem vrch,
tu hvozdem se vláčím ve vlhku pramenů, hub a mechů,
tu nejslunnějšími se plahočím poli, ždám strom a střechu,
tu po schodech nejvyšších věží se šplhám až k makovici,
na gotických chrámů oblouky, chrlíce zívající,
tu slézám tisíce schodů vyhloubených v skály,
kde troglodyti se s ženami na zádech šplhávali,
nic nemožno už mi není a přesladkou hrůzou unaven,
čím chorobou víc jsem spoután, tím vášnivěj kráčí můj sen.