A pak – den podzimku byl chladný,
na stromech list juž skoro žádný –
do kostela co nevěstu
znov’ zmládlý stařec s zářnou lící
vás bledší ved než sníh se skvící,
když v mrazu napad na cestu...
A branou-li snad v nové žití
ta cesta starci měla být –
hrob nadějí v ní jenom zříti
vám souzeno, tak zapomníti
na všecko: lásku, srdce, cit...