Ne chudou rukou vděčí sultan
se za dlouhou mu cestu, fetvu obojí.
Jen dotaz ještě na pochybách váží,
ač nemluvě. Šejk po něm bádá,
ví, o rod Osmanův se vkrádá
lét příštích do mysli mu obava.
Křik táborem. Pnou okraj stanu stranou –
Kljuć hoří požárem, zdi planou,
tmou žhavá sálá záplava.
V hedvábí rudém s hlavy k patě
vně vchodu huri stanula
– jak ochvěvy by ohně v šatě
krev po ní planula –
a k nohám pánu v bouřném chvatě
vnad vlnou skanula,
krev sultanu že nítí varem.
Šejk na obav mu němých van
teď odpovědí dechnul: „Harem!“
a zavřel po nich stan.