Jan tu noční svíci pálí,
jenž tak často v oknu bdíval,
Když si Vítr v temné dáli
z listovýší, ze zvonice,
po poli a po rybníce
divoké své písně zpíval.
Často v tyto volné písně
vyplakával svoje tísně.
Neboť jako zemní vesnu
bouře náhlá, nenadálá,
tak i jaro jeho žití
divá bouře rozevála:
bouřka touhy bezejmenné,
která s lípy mladokmenné
strhla ptáčků radování
s listy, kvítím utrženým,
bez pokoje, beze stání
k cílům dálným, omlženým
duši rvala uchvácenou,
že ta vazbu rozvrácenou
odvrhla – a v širý svět
volný zdvihla větrolet. *
Jun na svojí větrodráze **
nocí tou se zastavil;
vynořilť se z mlhy cíl:
krásný sad to v plné vláze,
krásný jako sídlo víl.
Vzduch tu opojivá vůně
z medoplné kvítků tůně
lijících na sněžný jíl
krůpěje své rosy jasné;
jsou to kvítky velekrásné:
nachové i bílé růže,
růžné, modré anemonky,
fialy tam nízké, útlé,
vyšší, rozduté tu zvonky.
A ty stromy kolébavé
sklánějí se v stíny tmavé,
vrcholů jich tajné chvění
jako hudba zlatoznivá,
a hle, tato hudba sladká
pomalounku všechno slívá:
Takty na takty splývají květy
v růžové líce, v nachové rety,
v modravé oči, ve slzy skvění,
v sněživou kůži mění se zem,
na vše to vnadné rozlito snění,
vůně se chvěje obličejem;
větvice korun snaží se splísti,
srůstají v temné k ramenu vlásky,
schváceny hudbou vlastního listí –
hudba to čarná – hudba to lásky.*