Sem vrátil se, byl masopust a ples tu, jak dnes právě.
Ó, jiná hudba vířila mu v pusté, prázdné hlavě!
Před rokem byl zde boháčem, zde tančil v této síni,
teď chuďas je tu, ovšem zdráv, leč k čemu zdraví nyní?
To dobré takhle dělníkům – nu, nesmějte se přeci! –
on smýšlel tak, jak povídám – pak jiné ještě věci;
zde našel onu provdanou, jež mohla druhdy býti
spásy, blaha andělem, kdy chtěl a mohl žíti!
Ji viděl v lesku zářící, ó jak ten hedváb šustil!
On do kola s ní rychle v rej, v rej šílený se pustil,
a byl to let a byl to vír! –Proč odvracíte hlavu?
Já opřen o sloup stranou stál a viděl žhoucí lávu,
jež valila se žilami těch obou tanečníků.
Než obrátil jsem hlavu jen, sál proletěli v mžiku,
a divá hudba kvapíku jim nestačila ani.
Ó, věřte, věřte, cítil jsem v té chvíli, milostpaní,
že vášeň je to nejvyšší, kam člověk dospět může;
to závrať blaha opojná, kde tají se dech úže,
to alleluja smyslů všech, to nervů tanec děsný,
to jásot velké přírody je při návratu Vesny,
to hmoty píseň vítězná, když k životu se hlásí!
Ó vidím, věřte, posavad ty její rusé vlasy,
jak šlehaly mu v obličej tak neskonale bledý,
a přece šťastný v tanci tom, vždyť tančil naposledy!
Pak přived’ choti jejímu svou krásnou tanečnici
a zdvořile se poklonil a trpký úsměv v líci
hned odešel – a v tance hluk to ani neslyšeli,
že v parku u zdi – znáte ho, ten příšerný kout stmělý,
vy blednete – já pozdě juž mu chvátal ku pomoci,
tam padla rána z bambitky. Na sněhu, v tmavé noci
on dohrál drama života, vy řeknete, že bídně,
však pravím vám, jak hrdina že umřel mužně, klidně,
to aspoň pravil obličej a mírné jeho tahy.
To všední případ, věřte, svět naň zapomene záhy:
mně odpusťte, že moje zvěst vám duši rozechvěla
na chvilku malou, ostatně jste sama tomu chtěla,
mně odpusťte, neb vzpomínce se přítel těžko brání.
Jsem hotov, hudba volá vás, váš choť se po vás shání!