Je právě „Carlos“, báseň Schillerova,
jež stejně nesmyslu a krásy v sobě chová,
a Carlos klečí před matinkou právě
vzdor bílým trikům v porosené trávě, –
ten Carlos vůbec stále věčně klečí
a o lásce jak vilný Háfiz mečí!
A královna, dost hezká mladá žena,
má zřejmou radost synka z povedena;
chce, nechce, zas chce, achach nesmí ale,
víc nežli hříchu báti se jest krále, –
a Carlos zoufale se k ženě dívá –
a rek náš zoufale v parteru zívá,
a dí: „Máš hezkou uniformu, milý hochu,
však na Carlosa jsi již tlustý trochu,
či tak – hlele – již zase výrok hluchý, –
jak by princ Carlos musil býti suchý,
suchota sluší na Posu jen, svobodného ducha,
vždyť sama svoboda je posud ažaž hanba sucha!“