Amálka chtěla se na útěk dát,
ale cos víže ji – úzkostí zmírá,
jediný vlas její, jediný vlásek jen
o stonek poupěte otočen
poutá ji, víže ji – marně se vzpírá,
nemůže přetrhnout hedbávný vlas!
„Pojď blíže!“ slyší jen strašlivý hlas,
„nevíš, jak srdce mé za živa
po lásce toužilo žhavě,
jaká to muka jsou strašlivá
v prsou i v plesnivé hlavě!
A já šel životem bláhový –
tak mnohý kvíteček růžový
u cesty na mne čekat se zdál,
já se ho utrhnout bál!
A jenom touha mi sžíravá zbyla,
hrobová hlína ji neudusila!“