Juž letí bouře! – Na vln hřebenu
to kmitlo rudě, jako hadi blesky
si klestí peřejemi křivé stezky,
ten šlehl v dub, ten skalní na stěnu,
ba les juž kolem v jednom plamenu!
Ha, jak to praská, sviští, stená, hvízdá!
Jen shazuj, vichře, rychle všecka hnízda,
nač má být láska a nač blaho ještě?
Ó byť mé slzy nad ručeje deště
se proudily, v mé vzdechy větrů jízda
byť hříčkou byla, vyrvu z duše svojí,
co nazývá se láskou k člověku,
a sama v skřeku ptactva, ve vln roji
chci státi tu, jak v moři skála stojí,
a zřít loď jeho mizet v daleku,
jak malý bod se pojit s obzorem,
své všecko v něm, své všecko v něm!