Sjíždějí se hosté v pyšném paláci,
z hostů vzácných nikdo snad už nechybí:
Mládenec rozložitý je tu, Dunaj zelený,
bystrý Dněstr přispěchal až kdesi z hor,
na zpěněných koních přihnal se Bug hněvivý
spolu s Ingulem, svým klidným sousedem;
z východu se valí Kubáň bohatá,
vdova počestná, mnohorozumná;
Dněpr, kníže mocné, nepřišel jen sám:
s celým dvorem dojel, s pyšnou čeledí;
bojaryně vznešené má ve svém průvodu:
chladnou Desnu, Pripeť loudavou,
Berezinu lstivou, Vorsklu hloubavou.
A kdo to stojí tam skromně opodál,
kdo je zádumčivý, statný junák ten? –
Toť snivý, tichý Don, syn Ivanovič,
ten od Azova připlul s Doncem-bratříčkem,
mladším bratříčkem, chrabrým jezaulem. –