Tak šeptala a bledla dojmutím,
a král tak chmurně v dumu hloubal se,
že Anna polekána, v rozhovor
se veselejší rychle nutila,
by choti s čela zapudila mrak.
Vzdech potlačila svůj a pohledla
na pana Lva, jenž blízko seděl jí,
a pravila: „Jak krásný karrusel
to láska vaše pro nás strojila!
Jak luzná, ladná byla každá Ctnosť!
Ta Pokora prý vaší vnučkou je?
Jak vděkuplná byla, spanilá
jak anděl, věru! Její rytíř též
ráz prosté měl a milé pokory,
i kůň ten poutal moji pozornosť,
tak rozdílný byl od všech ostatních,
mně zdálo se, že chápe úplně
svou úlohu, já zraky odvrátit
od něho nemohla, a skupina
ta ladná Pokory mne nejvíce
po celý turnaj zaujímala;
vždy toho koně zvláštní vzezření
zrak vábil zpět, když jinam bloudit chtěl.
Ta celá hra nás vůbec bavila.
Ať láska vaše tomu uvěří,
že přátelsky vám za ni vděčni jsme.“