„Ach! moje srdéčko!
Má zlatá děvečko!
Cos mi to učinila,
Že jsi mne opustila?
Jediné na zemi
Nad statky nad všemi
Bylas mi potěšení –
Ach! už tě více není!
Kdybych já věděla,
Že bych ti prospěla,
Že bych tě zbudila:
Ráda bych pro tebe
Vlastní krev cedila.
Kdybych já věděla,
Že bych ti prospěla,
Rukama vlastníma
V zemi bych hrabala,
Vlastníma očima
Hlínu ta ztrnulou,
Plačíc, bych zmákala!
Ach! vy tmavé stěny,
Bez oken, bez dveří,
Vraťte zas mateři
Poklad drahocenný!
Ach dcero, dceruško!
Má zlatá děvuško!
Poslyš, co matka dí;
Země tě zachladí,
Snad jsi už celičká
Od paty do líčka
Vše všudy oznobena!
Vrať se k své mateři,
Polož se do peří
Do teplé světničky;
Pak-li nevrátíš,
Tělo své matičky
Do hrobu sklátíš!“