Králík nepřemejšlí dlouho,
matku hubičkuje drahou,
„Dojdi,“ káže, „pro dceř, slouho!“
sám pak kráčí zvyklou vahou.
Dceř jak otce zočí,
jako divá skočí,
líbá boha svého,
kouká, zda-li kočí
veze rozmilého?