Otevře se opět hradu brána;
A již rytíř v hávu ocelovém
Nesa zvěsty od Sasíkův pána
Stoje v síni, hlásá hrdým slovem:
„Niklote věz! Jindřich, Sasův kníže,
Hrabata a Němců vojvodové,
Ježto znamení svatého kříže
Do Baltických Slávů krajin zove,
Velí, bysi poddal již své plémě
Sasův pánu, jemuž celá země
Nad Baltem jest pod ochranu dána
Vůlí hlavy křesťanského světa.
Po tvém panování nyní veta,
Neboť věrných nesčíslné voje
Zahrnuly města, hrady tvoje;
Prolil jsi již lidské krve dost –
Vzdej se nyní Němcům na milost!“
„„Na milost, král Niklot vyvolal,
Bych se vrahům svého lidu vzdal?
Známa jest mi, hrdý braše,
Podvodná ta milost vaše!
Ha, ha, ha! toť Němcův milost byla,
Jenžto na Panně a u Lukína
Krví stotisícův Slávských těl
Luhy otcův našich zatopila;
Tím též byla milost vaše vinna,
Že těch třicet vojevodů
Na ohavném, zrádném hodu
Gero, vzteklý Sasík rozsekal?“
Vyslanec teď bujně vyvolal:
„Slávský národ ruše svazky míru,
Ruše příměří a svatou víru
Na sebe sám pomstu uvalil!“
„Uvalil, dí Niklot, na se strasti,
Že jest v neodvislé, skvělé vlasti
V svobodě co šťastný národ žil;
Vy pak pod záminkou víry svaté
Na nás vrazili jste běsův zlostí,
Chtíce ohavné své hltavosti
Vydobyti špíže přebohaté,
Byť i často jako u Dubína
Houfy vrahův meč náš podrtil;
A však nová vojska vystrojil
Sasík proti nám – neb holubiná
Klidnost Slovanů a jejich země
Vzdělanost a plzeň vábily
Od pradávna němcův plémě,
By nás tito štvali, dávili.
Taktéž Jindřich, lev ten krvavý,
Získal sobě vraha oslavy!““
Sasík zvolá: „Neznaboha slovo
Nemůž kalit jméno vojvodovo,
Jenž se jasně v lesku kříže září.
Pronevěrče, ty jsi v slunce tváři
Voldemáru králi přisáhal,
Žíti s Dány v svornosti a klidu,
A však plenil jsi a rozkotal
Množství lodí křesťanského lidu;
Pročež za nevěru, podlou lest,
Čeká tebe přísný, blízký trest!“
Niklot trne – mlčí – v pysk se hryže –
Nyní vece k bojovníku kříže:
„„Že jsem plenil, přiznávám se k tomu:
A však zaklínám se bohem hromů,
Že jsem tolik jenom konal v boji,
Co vy v lůně klidu konáváte,
Paličům když města poddáváte,
Velíce, by tichém u pokoji
Slovanský lid zhoubně plenili,
Nevinnou krev hojně cedili.
Také o křesťanském králi Dánů
Zmínku nedobře jsi učinil;
Připomeniž, brachu, svému pánu,
Že též v době klidu Dán ten děsný
Na Slovany byl se obořil;
Nechť pak zpomene si Jindřich Lev,
Kterak Egil, Viking běsný
Kouřící se Slávskou krev,
Krev tu s vínem smíšenou,
Chtěje krotit žízeň svou,
Do svého jest hrdla lil!
Vrazi! což pak obětí jste dosti
Nekáceli běsům ukrutnosti?
Vždyť tam králové a kněži padli,
Vždyť pak celé pokolení kladly
Meče vaše hrůze na oltář –
Horomysl tam, tu Stojněv král,
Na žerdi hle zkrvácená tvář
Královská, a okolo ní stál
Na kopích kruh hlav, z kterých se lilo
Krve jezero – a hlav těch bylo
Sedmdesát, hlav to slavných reků,
Ježto, že jsou věrni byli králi,
Němci na ohavná dřeva vkláli!
A však není ještě toho dosti –
Ještě já vám, ano já jen zbývám,
Jenžto neodvislost v prsou skrývám!
Nuže, staň se, chystám se již k boji;
Pověz hrdým vrahům vůli moji!““