Dcera se pohnula řečí, s očima k nebi,
S rukama k prsům u otce klekla, a vzdychnouc
Bohu se vydala v obět. Co světice Boží
Povstala, k srdcy se vinouc dobrého otce
Slzami zrosyla tvář, a skroušeně hledíc
Žádala o smilování, jistila okem
Pronikajícým hlubiny zbitého srdce,
Nad život svůj že miluje rodiče drahé.
Známť já, milenko má! tvou lásku y srdce
Outlé, jsem řekl, vím, koruno ctnosti, že dlouho
Nebudeš mdlíti. Co trneš, jsem k máteři mluvil,
Pro milé dítě, že střelami nevěry klesne,
Láskou zahyne nectnou? Okrasa naše
Mohlaby zkaliti tvář své vznešené mysli,
Zraditi ctnost, již nad oko miluje v hlavě?
Vyšelli žádosti mrak, blesk rozumu mocný
Zažene tmu, a v kráse se zvítězujícý
Rozvine ctnost, a z nehody vyplyne štěstí.
Nebude Mahomed krásou stkvíti se Božskou,
Zvítězyl Bůh, má dcera se světice Páně
Prohnala bouří, krásněji kvete, a vítěz
Mocněji kráčí; za to tě miluji nad svět,
Pro tebe zvoluji smrt; rcy: čeho sy žádáš?
Milého mládence! vzdychla, neb bez něho umru.
Rozmilé dítě! ach! smyslové srdce tvé šálí,
Bublina podvodu stkvělá zklamuje duši.
Nevěř y krásyvé pěně, y mylnému smyslu,
Milenko nevěř! Co křišťál duše y srdce
Po nebi toužíc s Bohem se obírává.
Jestliže nemoha tvůj duch v přemyšlování
Strvati věčném se po zemi klesaje zhlíží:
Slávuli, zlato a ples jak rodiny zemské
Miluje vroucně; ó dušinko, spokoj se drahá!
Hospodin velikomocný pro ducha nechtě
Zmařiti těla y svolí, aby jsy v květné
Zahradě chodíc zbírala kvítky, a tělo
Věčného ducha zde byt všech užilo štěstí.
Krásali sladne ti, plesyli bouřivé těší,
Zlatali vábí lesk, kyň, dceruško milá!
Radosti rozsyv před tebe klenoty složím.