„Málo kroků – a byl bych jej stihl,
tys však stála v cestě přede mnou;
zapomněl jsem na panáčka zcela,
jediná jen touha ve mně vřela:
bych jen z tvého spanilého čela,
z drahých očí tvých, z tvé duše zdvihl
oněch záhad roušku tajemnou,
jež mě mučily. Ó proč se chvěla
slza v oku tvém, když s cizím hostem
řeč svou skončilas, ó čeho as
žel ti bylo, ana pravilas,
že se vracíš k lásce, k povinnostem?
Či se ti to náhle krušno zdálo?
Milovalas mě tak příliš málo?
Či, ó Bože, snad že na mně bylo
jíti z cesty tvému štěstí, – jemu?!
Svět se zatměl, kolem zavířilo
děsné prázdno; tedy konec všemu?