Kdy ve své komnatě byl sám, tu chodil vzhůru
a dolů mlčelivě, zamyšleně. –
Nepřiznal nikomu, ni svojí ženě,
jakou tu těžkou cítí na své duši můru.
Byl zevně jako dříve : Žert a slovo prosté
s tou tváří vážně plnou – vzácně hladkou,
s tou řečí ani hořkou, ani sladkou;
a přece čil, že tíže na prsou mu roste
a hněte na něm víc a více od té chvíle,
kdy poznal, že je skvrna v jeho plánu, –
poněvadž dalo vlastní dítě pobloudilé
nadějím jeho nebezpečnou ránu.