Tak mnohé odloudila řádům jejich,
a když je soudy inkvisice laply,
ze spárů jejich vyrvala je přece
a vypravila za hranice země.
Již Lutheránkou zvána byla všude
a pověst o ní prošla Italií
až k městu Římu. Vévoda, muž její,
syn kdysi papežovny Lukrezie,
varoval, hrozil – ne tak ze zbožnosti
jak ze strachu před lením pánem svojím,
tož před papežem – marno bylo všecko!
Domluvám jeho důvody své kladla
a hrozbám jeho smích a pohrdání.
Své dcery vedla cestou pravdy naší
a dvoru svému vládla v duchu našem.
Vévoda vida marnost vlastní řeči,
k ní lidi poslal, jak je nejvýš cenil
po sobě samém: prelaty a kněze,
lékaře svého, biskupa pak v posled,
jenž vyslancem byl francouzského dvora –
a Madame všem jak rytíř na sedání
se postavila: ostrý jazyk její
byl brzy kopím, brzy pádným mečem,
hned jehlou, hned zas mrskající metlou
dle osoby a podle potřeb boje.