Listopad osmý... Večer se už sklání.
Jdu bělohorskou plání.
Je smutná jako vezdy.
Břez hájem svítí do soumraku jasně
zdi bílé Hvězdy.
Se stromů padá listí, vítr skučí hlasně.
Let – vzpomínám si – tři sta tomu právě,
co vykopán byl hrob zde naší slávě
a svobodě a moci.
Jak za ni jste se zoufale tu bili,
ó, naši Otci,
a ztraceno vše v krátké jenom chvíli!
Leč po porobě tuhé, třistaleté
my okovy jsme rozrazili kleté,
jsme volni, volni – po všem utrpení
sviť šťastnější nám osud.
Ó, duchové vy smutné Hory Bílé,
my došli bojů cíle!
Jste usmířeni? –
A vítr táhle skučí: Nejsme dosud!