Jak pusto všady! Tetu pochovali, –
našemu domu jak by duši vzali. –
Krok učiním-li, zdá se mi, že duní
jak v pusté hrobce, – promluvit se bojím, –
U okna svého mlčky v dumách stojím. –
Ludmila pláče, – teskno jest mi u ní.
Dík pánu bohu, sousedka že hodná
nás ujala se jako matka rodná. –
Tetička sotva oči zahmouřila,
již paní Roza první u nás byla, –
spěchala soustrasť svou mi projevit.
Snad přemohl ji opravdový cit, –
vzlykala velmi. – Ale pevnou rukou
vše řídit počla, pohřeb připravovat,
vše smlouvat a jak – paní zde se chovat.
S poklidem zřela, kterak hřeby tlukou
v dunící rakev. A mně v této chvíli
pukalo srdce, mizely mé síly. –
Ludmila k rakvi přišla němá bolem,
již neplakala, – bledá – zdrcená
zarudlým okem pohlížela kolem,
jak ptala by se: „Co vše znamená?“ –
Jen mrtvolu když nesli ze dveří,
tu jako když ji v srdce udeří,
upadla k zemi. – Nevím, co se dělo – –
zpěv, modlitby a hudba truchlivá – –
mně všechno temně, jako z dálky znělo.
Však slyšel jsem, jak ostře zaznívá
pod zmrzlou hrudou rakev dunivá. – –