S kezdi sötét színbe ecsetelni Károly:
Micsoda felhő kél a magyar határrol,
De nyilak felhője, kopiák villáma,
Csorda szilaj vadnép számnélküli száma,
Ki se istent nem néz, se emberi törvényt,
Csecsemőt anyjából kihasít gyönyörként:
„Jusson eszetekbe Attila és Dzsingis:
Uraim, ha késtek, oda jutunk mink is!”