Pískání zdaleka letí svobodně, vítězně jasné,
tím moudrým mlčením parku, v té sklenné čistotě vzduchu,
v té k Věčnu otevřené, svobodné prostoře dnes.
A v dálných nad hlavou výškách v modravém bezstropém šíru
oblaky plují tak lehce, svobodně vlídné a klidné,
tak gestem žehnání s Výše ptýlí se, taví a tratí
v etheru Věčna, jak světci, mudrci smíření s vším...
A v moudrém ztišení parku jinak teď stromoví starci,
vzpřímeni, vážně a klidně, na tebe, poutníka, zří:
Časné co, pouhý jen orgán ve službě Bytosti Vlastní
– květ, listí – osudně zašlo; ale co na tom?
Stromů, hle. Podstata Vlastní, důstojně, v strohosti přísné,
pro nové rozkvěty, sklizně dále v nich přetrvává!