„Unaven vlastních citů příbojem,
unaven v bouři vichorném davu
odpočnouť chtěl bych v tichém útulku,
na lůno něhy položit hlavu.
Černá ty Něvo s temným nitrem svým
na ňadra tvá své osudy kladu,
polož mne, vrhni tam, kam proud tvůj jde,
pokojné brány otevř mně vnadu.
Luznější ňadra tvá než milky dech,
méně jest zrádné objetí tvoje;
ukryj mne svojí myslí tajemnou,
mé utlum žáry, skonči mé znoje.“