„,Zde u místa jsme, snad tvá mysl tuší,
zde zatracených uzříš smutné davy,
jimž dobro poznání zmizelo v duši,‘
božský vůdce děl mi, když jsem kles’
od hrůzy, an kolem běs a děs,“
Dante vzpomíná. „A co tu vidím?
Jenom to, jen to, co nenávidím.