Za řekou tam na zvýšeném břehu
naháčů se tlupa šeredných
stísnila. Tam v slunce planou žehu
muži brunatní, žen nezbedných
bělají se těla. Líce, zory
vyrážejí pohrdání, vzdory,
s potupnými posunky a křiky
vyčkávají naše bouřné šiky;
ba, své štíty na zad v háje mech
odvrhují – jako na posměch.
Uprostřed nich jako hejtman ční
velký muž; tisíce vlnek zlatých
kolem jeho skrání hrdě vzpjatých
bleskotá se v záři sluneční.
Kolem rtů mu bujný úsměv hraje,
klidně vznáší osloněnou líc,
o kyj skloněný dlaň opíraje
pohrdavě našim hledí vstříc.
K němu žena mladistvá se tulí,
za plášť majíc husto rozplynulý
jasný vlas; pleť údů bílá
probírá se rouchem strakatým,
jež jí vlajíc boky obestýlá.
Nahá její prsa; kulatým
obličejem smích jí zachvívá,
posunky hněv našich vyzývá.