Když hlédnu oknem, vidím pole šírá,
tu a tam stromek suchem na nich zmírá.
Na sever půda pomalu se níží, –
tam zeleň lučin vábí bludný hled.
Tam Labe zvolna v houštinách se plíží,
v oklikách divných jako had se vine.
Tu a tam svitnou jeho vody sinné
v rákosí bujném. – Volně naposled
širokým proudem k západu se bere.
A po lučinách stojí vrby šeré,
či dub, či olše dumá jednotlivě,
neb ve skupinách vedou rozhovor
a v kalné vlny hledí zádumčivě. –
Za řekou v dálce tmí se jakýs bor
a za ním v mlhách řetěz nízkých hor. –