Plovoucí to byla svatyně
loďstva pohanského. Zástup kněží
na přídě stál v jasné skupině.
V kadeře jim zeleň tkala svěží
haluz lípová; kol údů vlály
řízy sněhobílé; oči plály
žárem blouznivým a zpěvy hlasné
ze rtů slavným sborem šuměly,
an jich prstů tepot umělý
rozechvíval struny varyt jasné.
Za nimi pak širý lodi trup
svítil zbraní bohatýrských tlup –
Svaté korouhve to paladýni,
která sklání na těch postav tíseň
kmentu běl a stříbra jasnou tříseň
jako sněhu chomáče a jíní.
Posvátný ten prapor pilně střeží
neprostupná hradba statných těl,
spousta k luku přiložených střel,
spousta kopí, jimiž loď se ježí.