Teď písní lidskou les hral:
jak s tvorem tvor se rval,
ta veliká duše jak byla malá,
jak bezhlavé ctili bohy a Krásu,
kdes za žití mořem hledali spásu
a v srdci „cnost“ vládla neurvalá,
když života bůh prstem jim kynul,
jak zbodali ho, až zmíral a hynul,
jak jásala Lež v reji tanečním
a kola se jim zlámala na úvoze
a náhle jak stanuli přeuboze
nad cílem padlým, zlomeným,
co chtít, co věřit, co smět,
kde konec a vrchol, možnost, pravý svět,
slza nad slzu, úsměv nad úsměv,
vidění, skutečnost, pravda, zjev –
„prosíme, Pane! jsme slabí! my se třesem!“