Tak bujela a rostla, odchována svými sny.
A denně, zahloubána ve své boly,
na břehu moře lkala tiše.
A slunce, za svět vln když klesalo,
a její čelo, její skráně
naposled objímalo zlatou září,
tu teprv’ spěla domů – s uplakanou tváří...