„Jaký ples pro Ossiana,
Synovy když uzřel plachty!
Oblaku roven byl světlu,
Jež se na východu vznáší
V jednom mu neznámém kraji.
A když kol něj strašlivá noc
S duchy svými v stínu sedí,
K pivu přivedem ho k síni
V Selmě. Fiugal velí
Hostinu rekovi chystat;
Tisíc Bardů velebilo
Slavné Oskarovo jméno,
Až Morven hlaholem zvučí.
Oskarova dcera byla
Přítomná; její hlas harfě
Podobal se, zvuk když struny
Věje z dálky na šumivých
Oudolí větercích líbých!“