„Ne, domů nesmím, nesmím!“ chlapec zabědoval
a do čepice zraky zamhouřené schoval.
Už ticho všude hrobové, ni slechu, vidu,
však Joza se víc děsil samoty a klidu
i slouchal dychtivě, zda někdo ve vůkolí
se neozve, a mínil, ať je to kdokoli,
sám voláním se ozvať. Nikde však ni hlásku,
jen leda ševelení rákosových klásků
a ryby šplouchnutí neb vyplašená lyska
jej poděsí, když ve tmě černým okem blýská.
Však více zachvěl se, když u Trojice kdesi
zahoukla střelná rána; lekly se též lesy.
Zní rána na Trojicku, teď už nad Pazdernou
po obou stráních lomu, nad tou roklí černou
se odráží a praská, jako vlnobití
se valí po lesích a rozléhá se, řítí
čím dále blíž, a v samých Křečidlách již hučí
a šumí jako vítr, když se blíží prudší,
a větve smrčin praští v klíně lesa šerém,
tak dolehla sem rána tichým podvečerem.
A když pak zalehla, klid hluboký zas nastal,
jejž v lukách za rybníkem rušil pouze chřástal.
Snad přijdou ze vsi hledat, snad ho najdou tady.
Buď chytí ho a nebo zemře strachem, hlady.
Však nikde lidský zvuk, po němž teď Joza toužil.
Jen lidský krok chtěl slyšeť. Strach mu hrdlo oužil,
a srdečko mu tlouklo. – Teď, teď slyší zase,
jak rád byl: Křečidlami dupot rozléhá se,
krok těžkopádný duní po kořenné půdě,
krok svědčící o těžkém, zmalátnělém údě.
A při tom ten, co kráčí po tmě pokraj lesa,
si hvízdá písničku a hvizdot čím dál klesá,
i kroky duní temně: v rokli Škaloudovu
teď slézá chodec, však se krok i hvizdot znovu
ozývá na protějším svahu mezi stromy
a v tichu mizí zvuk i chodec nevidomý.
Šuk, zedník ze Štidle, jde z práce, Joza tuší,
a cestu zkracuje si, noční ticho ruší.