„Paní kmotra! paní Klinkáčková!“
Volá paní Sekáčková,
„Kdybyste jen věděla,
Kde sem se teď zdržela!
Vše vám povím, posečkejte –
Jen se nelekejte!
Od Lucinky běžím celá zděšená;
Abych vám to krátce pověděla:
Lucinka, ta fiflena,
Jenžto svými šperky
Nás a všecky městské dcerky
Vždycky zahanbiti chtěla,
Ba i kolikráte zahanbila –
Ta má dítě! až sem se mu podivila!
Na mou duši –
Pán Bůh mi rač hříchy odpustiti –
Ale má vám jako zajíc uši,
Hrůza na ně popatřiti!
Ať se nehnu s toho místa zdráva!
Ohyzda to pravá
Hrdopýška – nechci soudit žádného,
Co bych také z toho měla?
Však on Pán Bůh dobře ví, co dělá;
Nebude to pro nic dobrého.
Lucinku by to as nyní těšilo,
Kdyby se to pěkně ukrylo.
I nu, velikáť to není chvála,
Jáť bych jí to sama přála;
Lid se toho však přec doví, paní teta!
Zpomeňte jen na mne – a pak veta!
Řeknem: Co pak je nám do tebe?
My to podržíme pro sebe.“