Ale to už bylo zvítězeno,
cesta před ním rovnala se již,
štěstí zvedalo jej výš a výš.
Mohl odpočinout, léta jdou, – –
slábne. Ale ne, ne! Nepoloží
k odpočinku hlavu umdlenou,
leda pod zem jednou z vůle boží! –
Dávno bílého cos ve snách v dáli
vídal, jak by hrdé zdi tam stály,
okna svítila se, dokořán
otevřena vrata, – polí lán
v nekonečno rozkládal se vůkol.
Rozeznal již; jak by v temno chmur
svitlo náhle, poznal panský dvůr
nad dědinou rodnou. A hle, úkol!
úkol před ním, třeba v dáli byl,
hoden přece ještě zbytku žití!
A on cítil, že má dosti sil
dojít tam a – potom ukončiti!