Ký div, že lidé hory, lesy ctili
a bohy svoje na nich postavili! –
Tam blíže mraků, hřímajících hromů
a v stínu věkem úctyhodných stromů
krev kouřila se od obětních stohů,
jsouc prolévána k usmíření bohů!
Byl člověk dávný poháněn tím pudem.
Ač víra jeho děsným byla bludem,
přec i z těch časů zatemnělých, mhlivých
nám pravda pramení se v slovech živých,
hlas dějin zvučný ucho naše slyší:
Již divoch tušil, že jest někdo vyšší
tam na výsostech, kudy slunce chodí
a měsíc – pastýř stádo hvězd svých vodí. –
A že jak děti viděti jej chtěli,
z hmot zemských sochy sobě vytvářeli.