„Stiš se, pane,“ Blažej zase znova,
„lehce stráži zaslechnouti slova,
a kdyby i neslyšela cele,
k vůli zdraví jednej obezřele.
Toužíš žíti vlasti. Znám je, znám,
ona kouzla půvabná a svatá,
jejichž sladkým zvukem duše jata
vzhůru spěchá k nebes končinám.
Miluješ mé dítě, cítím tak,
prozradil to plamenný tvůj zrak,
plamenná tvá řeč a prsou chvění;
vím to od onoho políbení,
jež jsi, oděn mnichem, na útěku
Jitce mé tisk na ruku pln vděku.
Ano miluješ, jsa milován
více mnohem, nežli cit tvůj tuší,
bohem vládneš v outlé dívčí duši,
její vzdechy, její slzí kan,
její sny a její hovor vlastní
vyzradil mi všecko, co mě šťastní,
co mě nese, čím svou smyju vinu,
než bůh choré utíží mi zraky...
tys ji vysvobodil – já tě taky –
dám tě vlasti zpět a pro vlasť zhynu,
pro svou milovanou rodnou zem –
dlouho váhal jsem... dnes hotov jsem!“