Že duše má jen, drahá, žije v tvojí, 
Juž dávno srdce tobě vyzradilo.
Jak mile s tvým se žitím moje slilo,
Tichou se slastí v tobě jedno kojí.
Proč srdce tvé však ztrácí se teď v boji,
Anť dříve v míru nebeském jen žilo,
Když tajemství to v ňadrách mých se krylo,
Než vypuklo v tom trávícím mne znoji?
Proč labutí tvá ňadra v chvatu bouří,
Jak spěšné vlny Lunou ozářené,
Když oko nyvé touhy sladké zhmouří?
Ach! lituji tě vroucně, hvězdo moje!
Ty’s jala duši mou – a roznícené
Mé city jaly jemné srdce tvoje.