Silnice se bílá točí
stromořadím nízkých stromů,
slzy kanou z jeho očí: – –
Patnáct roků dnes je tomu,
kdy šel šťasten do města,
a když k večeru se vracel,
jeho milá nevěsta
naproti mu přišla tudy.
Již se za lesinou ztrácel
odlesk slunce zlatorudý,
nebe jak ty oči její
bylo modré, skřivan zpíval,
a on – jen se díval, díval
do těch zraků. Tesklivěji
srdce se mu v těle svírá,
když tu smutnou cestu dnešní
s onou dávnou porovnává:
zase nad ním široširá
obloha se do modrava
klene, v květu řada třešní
jako před patnácti roky,
ale dnes mu váznou kroky,
chvěje se jak v prudké zimě,
ránu cítí rozevřenu – –
nevidí než smutné břímě:
veze rakev pro svou ženu!