Ale matka Černohorka
rozvažuje, váhá znova:
„Oj, ten větřík, dobrá skálo,
druh je bludný, bez domova;
neví kam ni odkud letí,
nemá vlasti, nezná matky;
bratra jemu, sestry není, –
čím mu bude syn můj sladký?
Jakž by větrův dech jen chladný
na mé robě láskou dýchal?
Odvál by jej perutěmi
rodné matce, rodné zemi.“