Jak nebyl bych, neb v tobě jest můj svět,
neb vtělená jsi všeho duše ty,
o které snil jsem, ždál tě v noc i den,
a která, – jakým zázrakem, to nevím –
se z duté třtiny snesla v ústa má
a z těchto v hlínu umně zhnětenou
mým prstem, který chvěl se nedočkav,
zda, co-li stvoří, nárok též má žít!
Svůj smělý kosmu sen tu splněn zřím
a hrdě mohu sebe tvůrcem zvát,
jak ten, jenž Demiurgu žezlo vzal,
v tmy propasti jej ke dnu uvrhnul
a v pomoc obklopil se havětí
svých sobě rovných nebo poddaných.
On s Demiurgem jal i syny jich,
ty dobré titány, z nichž jeden já
(ne druhých silnější, jen chytřejší)
jsem v dílnu jeho vnik a světla prysk
mu z ohniště jsem urval vesmíra,
kde klid a ruch se v stálém boji rvou
o palmu vše – věčný o život!
Ten skutek on mi nemoh odpustit,
neb mstíti se jest bohů první příznak.
V skal přítmí přikoval on bratry mé,
však pro mne pravý opak usoudil,
na skály ledný hřeben nejvyšší,
kde věčný fičí mráz – mne přikoval
a denně nechal mraky spouštěti
se křídlo ptáka ke mně vichřicí,
jenž zobákem mi rozklovával hruď,
že játra, jež mi přes den vykloval,
do rána narostla zas v bolestech.
V sníh teplá krev má a můj pláč zněl v noc,
až dojaty mou bědou shlukly se
z všech končin hor vše plaché dcery vln
i hvozdů, bařin, lučin zapadlých,
by soucit svůj mi daly najevo.
Též Io přišla střečkem honěna
si trpícímu postesknouti, vsled
zde bědnému zas bědný rozumí...
Však střelám ledovým ni bleskutým
já nepoddal se, dobře poučen,
že Zeus není bohem posledním
jak prvním nebyl. Nad ním fátum jest,
to nohy železné má, jimi drtíc
jak lidi, tak i bohy lhostejně.
To, sotva vypršela doba mé
zlé pokuty, se sneslo ke mně níž,
a Herakla mi svedlo na pomoc,
jenž síly měl ty šrouby démantné
zpět roztočit, mé strhat řetězy,
mne uvolniti. On mne snesl níž
z pranýře skal v té pláně smavý luh
a navrátil mne zase dílně mé,
kde tvořím jako ten, jenž v oblacích!