Ze sadu jsem vyšel do ulice
po chodníku tmavém, kluzkém mlhou,
ostrý svit se třás s přízemních oken,
která byla otevřena z kořen.
Musil stanout jsem a hledět do vnitř.
Svíce dvě jsem viděl u postele,
na poduškách bledou hlavu muže,
v žluté záři příšerně tak bledou...
Stíny míhaly se kolem lože,
jedny klečící a druhé v němém
ustrnutí šátky tiskly k očím,
u okna stál kdos a ven se díval,
jakby sledoval tu dráhu duše,
která vybavena z těla svoru
v mhavou podzimní noc uletěla
k hvězdám, jež se před ní skryly němy.
Obrovské kol tiše spalo město...