Do světnice šli. Hle, jak je hrubý –
ve dveřích se Antoš sehnout musí.
Klobouk smek’ a uhladil vlas rusý,
v pravo v levo hledá něco zrakem,
ale marně; sednout zvou ho k stolu,
a v hovoru potom všelijakém
co se sběhlo k radosti, co k bolu,
po řadě si líčí. Antoš v řeči
znamená, že vše dřív bylo větší:
Hle ta kamna vysoká a šedá,
za nimiž se skryla v jinší době
před ním Mařenka! Ted ji tam hledá
po očku, jak prohlížel by sobě
figury ty velké, na nichž sedí
hejno much, a jak tam slunko vzrůstá,
stíny kreslí sošky do popředí,
jak by každý panák nafouk’ ústa,
huba zívne, hejno much se lekne
jak roj vrabců, pes kdy na ně štěkne;
v bzukotu se snáší na pecini,
vzbudí kočku, jež se protahuje
do výšky a ze zad oblouk činí.
To vše Antoš jako pozoruje,
však to nevidí, ba ani skřínky,
na niž hledí za stolem, kde skryto
písmo, právo, schránka na kořínky.
Nezří police, jak zaslouží to,
na modré kde půdě rudé květy
v kotouči se vinou, a v nich velký,
rudý kohout, jak jej před sto lety
malíř barvil na výbavu selky –
zazobnul se do rudého keře
a zobáku nikdy neodtrhnul.
Antoš, zdá se, prohlíží si dvéře,
a zas na obrázky pohled vrhnul –
proutky kočiček jsou ozdobeny –
a hned oko sjelo s bílé stěny
do oken, jež jako za sklem malby,
kukátka – tam lesy představují,
na nichž posud štětec zanechal by
vlhkou stopu; níže louky bují,
jichžto zeleň od lesa se temní,
po nich řada vrb a křoví zemní.
Tam se pase roztroušené stádo,
malé klouče při něm bičem rádo
do tmavého hvozdu práská, bouchá,
a pak ozvuk lesa tiše slouchá.
Podél v čarách rozbrázděná hlína,
bílá cesta proti vodě z mlýna
mezi topolí a olšinami. –
A když Antoš takto s myšlénkami
do okna se zahleděl, tu k němu,
prsty na stůl bubnuje a vousy
hladě si, dí statkář: „Hle, jak všemu
divíte se! Z paměti se trousí
za den, týden, neřku za tři roky.
Stráň vám nižší, strouha zdá se užší!“
A v to selka, podepřevši boky:
„Však vám něco, na mou milou duši,
přece něco objeví se větším!“
On pak věděl, co myslí tím něčím.