A zatím venku teplá, jižní noc
svůj hvězdný plášť kol města rozstřela
s opojnou vůní; vzduchem průhledným
se měsíc chvěl jak slza veliká
a v stříbře jeho chrámů oblouky
v ztrnutí vážném v noc se hroužily
jak ze strachu, že nový, cizí bůh
přes jejich svatý vkročiti chce práh.
V tu letní noc si vyšel apoštol
své čelo schladit vánkem prchavým,
neb jakýs pocit dosud jako had,
v hlubinách duše mrazem ztrnulý,
se vzepjal k žití, svíraje pak dech
mu se rtů slova svaté modlitby
zaháněl nazpět, jako náhlý mráz
květinek útlých časné pupence. –
Zřel dívčí tvář, jež z proudu kadeří
jak luna plála z hvozdů černavých
velikým okem, v jehož hlubině
jak v horském zřídle na dno průhledném
svěžího jitra smál se červánek.