Co bylo to? dvou retů přiblížení,
a z jedné duše letěl v druhou plamen –
co bylo to? kol šumí listí, kámen
sen věků střásá, divnou písní zvučí.
Hle slza v slzu padla a z nich pučí
stvol hebounký, jenž v prut a kořen roste!
Jak rychle bují v svojí kráse prosté,
jak světlé listy na vše strany žene!
Ty plochy svoje sluncem ozářené
výš zvedají: hle, kmen podpory hledá,
kol úponky, prosící ruce, zvedá,
jak vodopád zpět v rodnou skloněn půdu
se vrhne, nymfo, na úběl tvých údů,
je ovijí svým smaragdovým skvostem,
hle kvete juž, jest včelka na něm hostem,
pel střásá juž, hle v zrnech plod se jeví,
ta rostou valem, ba na ňadrech děvy
již planou zlaté hrozny v snivé kráse.
Z kolébky jejích ňader pozvedá se
jsa oblit sluncem první hrozen plný;
jak byl by vyplul z prsou jejích vlny,
tak září, svítí, zázrakem jest oku!
A druhý tam zas kolem jejích boků
jak světlý jantar úlisně se vine,
ten u hlavy jak náušnice kyne,
ten províjí se tmavějšími listy
a v pelu rosném září amethysty,
je vidět krev, jež v zrnech jeho svítí.
A bleskem z houští faunů dav se řítí,
ten k sluji letí a ten ke křovisku,
ten v ruce pohár drží a ten misku,
ten hrozny trhá, ten je v číši tlačí;
a nové pruty bujet nepostačí
a nové hrozny září na jich stvolu.
S najadou Dionys, jak ve snu spolu
zří na ten ruch. – Co chce ta chasa divá?
A lesy šumí, potok zní, pták zpívá,
v smích silénů se z dálky syrinx mísí;
a faunů dlaně hned se mění v lisy
a v číších vře to, kypí, šumí, hraje,
a v krátké chvíli v ruce nazvedaje
číš plnou, v které víno zlatem hoří,
se z jícnu sluje starý satyr noří
a plný pohár ke rtům boha vznáší.
Ten smočí rty v něm, tajné kouzlo plaší
mu z duše rmut, vrou všecky žíly v těle;
i přihnul číš a vypil ke dnu směle
a druhou podal nymfě – pila taky.
Ó divný nápoj! Zaplály jim zraky,
tu ohněm náhle líce jejich květe,
již spálil vše, co trápí je a hněte,
z nich náhle všecka tíže mdloby spadla
a bohů svěžest zázrakem v nich zmladla.
I pili všichni; réva rostla stále
od stromu k stromu, šířila se k skále,
sluj zastřela jak smaragdovou sítí,
jíž mřížemi jen zlaté hrozny svítí
a Dionysa tygrů třpytné oči.
Hle, fauni již se v jednom kole točí!
Tam starý silén dryadu chyt v houští
a mlaskal svoji olizuje bradu;
smích, zpěv a hovor letěl lesní pouští.
Pil Dionys, zved znova pohár plný
a radost vstala z vína zlaté vlny
a nymfa změněna jest na – maenadu.