sad počal jabloní tvých, jež teď plodem kynou,
tak tvář ti ve tvář byl bych řečí mluvil jinou.
Bůh náš i tvůj pře krvavé byl mocný sudí.
Ty’s v boji vítězem; tvé nepřátelství studí
jak ledu balvany hruď reka Tiuseje.
Mou věrnou pravicí on mír a zdar ti přeje.
Nuž stiskni, sousedem buď ve přátelství jemu,
neb zkoušku přetěžkou zlý osud valí k němu.
Dav skaldů v severu vstal, přes Balt v jih se dívá,
a každý hromovou již píseň války zpívá.
A muži ledoví ji slyší, páší bedra,
kříž rovně děsí je, ta lásky studna štědrá!
Loď k lodi spouštějí v pěn stříbrolesklé hřívy,
a záhy ponese je k nám vln příboj divý.
Mír v klidném přátelství, ne spojence pán hledá,
když po něm sápe se zas války hydra bledá...
Však ještě o něco tě retem mým dnes prosí.
Rtům žízní vyprahlým to krůpěj chladné rosy
a srdci schablému to jiskra vznětů nových
a hlavě naděje to snětí vavřínových.
Máš ptáka vzácného, ač nezdobného peří,
a v jeho čarozpěv náš západ všecek věří.
Zná píseň zazpívat, jíž pevnost vezme skále
a ve hruď mužům všem ji vloží nenadále,
tou písní uchvátí on pružnost mladým dubům
a odpor železný i stálost pevným srubům
a srdce zubru divému, v němž sílu nosí:
ty ctnosti rekovné on jako krůpěj rosy
vše nese v písni své a vítězství má v zobu.
Kde on, tam netřeba se tmavých děsit hrobů...
Můj kníže Tiusej za pěvce s lýrou prosí...
Jak zázrak za Labem jej přijme naše dálka
a vydá na povel, až dravá prchne válka.
Nuž, kníže vítězný? – Tu Slavu jasné čelo