A skáče on Čurila do bran kievských,
I letí po dlouhých po ulicích,
Po ulicích dlouhých, širokých náměstích.
Na ulicích – ni vidu, ni sluchu,
Na náměstích – ni kroku, ni skoku,
Jakby vymřel celý slavný Kiev,
Nikoho tu mládec nepotkává;
A potkává jen dva rodné bratry,
Vasku a Michajla, kupecké syny.
„Hoj an jste vy dva rodní bratří,
Vaska a Michajlo, synové kupečtí,
Postavte vy přede mnou vše rovná slova,
A popříč nestavte ani slovíčka.
Čemuž ve starém slavném Kievě
Není více radosti, veselosti
Po způsobu dávnému, předešlému?
Čiliž skonal laskavý Vladimír kněz,
Či laskavá kněžna Apraksějevna,
Či ruka boží svatou Rus stihla?“
Jemu v odpověď dva rodní bratří:
Hoj an jsi ty Čurila Plenkovič!
Ani neskonal laskavý Vladimír kněz,
Ani laskavá kněžna Apraksějevna,
Leč ruka boží svatou Rus stihla.
Čiliž tobě neznámo, nevědomo,
Jaké žaloby a bídy na nás došly,
Jak přiletěl-to odněkud-to ze stran severních
Do naších zemí loupežník pták Velikán
A Velikán to pták Velikánovič:*)
Kam usedne, jakby hora na horu,
Křídlem zatřese – bory zašumí,
A on pták Velikán Velikánovič
Pít k mořím, řekám nechodívá;
Třikrát udeří zobanem v matku syrou zemi,
A voda ze země proudem se valí,
Proudem se valí, pramen zanechává.
Stáda volů a koní on požírá
Jakby slepice zrnéčka ječná, ovesná,
Stáda ovcí – jakby hrstku máku.
A zajde-li on pták Velikán Velikánovič
Na ruské vesnice, na městečka,
On domy, chalupy rozhrabává,
A z rumu na potravu těla lidská
Jakoby mravenečky vyhrabává:
Tož-to padlo veliké hoře na svatou Rus,
I na laskavého kněze Vladimíra.
Bylo – Vladimír kněz poslal, vypravil
Tři sta mládců do jediného
Na zlého toho ptáka Velikána,
Všech on pozobal do jediného,
A jediný se smutnou zprávou se vrátil,
Odtud strach a veliké hoře nastalo. –
A Čurila Plenkovič důmyslen byl,
Chytrostí a rozumem hlava naplněna,
Chytrost ta se rodila v Nověhradě,
A rozum se vyučil v slavném Kievě,
Zaprosil on dvou bratrů, kupeckých synů,
S ním se vrátiti v paláce Vladimírovy.