„Počkejte tam na Ondřeje,“
praví starý, šedý Živsa,
„neboť dohonit nás spěchá.“
Přidružil se Ondřej k tlupě;
oko jiskřilo se žárem,
silněj’ opíral se o hůl,
než jak činiti byl zvykl,
větší kroky dělal v spěchu;
dlouhé šosy od kabátu,
lítaly mu do povětří;
čapka překáží mu v hlavě,
v níž dnes všechno asi víří,
neb ji stále postrkuje.
Vedle něho klusá synek;
dvanáct let as v jeho zraku;
červený a opálený,
s okem jako tatík bystrým,
s jeho urputilou tváří,
s jeho ježatými vlasy:
synek malý obraz táty,
ba i šatstvo po tátovi,
ovšem hodně přistříhané,
zobracené, přešívané.
Boty nese na ramenou,
aby nezkazil je v cestě;
až se k Říčné bude blížit,
obuje si je.