Křesťané Zulimu vedouc přitrhli v tábor.
Veškeren sbíhal se lid, by v potupy prachu
Spatřoval slávu, a kořisti zděloval hojné.
Jaké to na světě štěstí! Z rozkoše lůna
Srazyloť v žalář modlu a národu hrdost.
Mužové povzdychujícý ztrnuli pádem
Širokomocného krále a zbožněné ženy.
Zpyšněné vojsko se hůř než zdrážděné saně
Lítíc výšilo duchy, a zhubiti každý
Po světě kraj, lid zbíti, a řetězy slavné
Vládaře spnouti, y svou jak Bohové vládu
Zvěčniti chtělo; y stín je jasnosti dráždil.
Vztekle co v pouštích vichrové zdivočujícý
Bouřili smělcy: Sultán Křesťany zhubil,
Y my se, bratří! na ženě pomstěme pyšné.
Proudu se postavil vstříc, smrt na lidi tiché
Hrnoucýmu, co hráz náš hrdina vlídný,
Slova co med k nim promluvě s pohledem jasným:
Krystovo vojsko a knížata dalekoslavná!
Protoli mužové v boj jste se s nebezpečenstvím
Pustili, vlnami drali, a zdrtili zrádce,
Třepili Turky, y mocný v svatyni Páně
Vštípili kříž a jednoty slavené vládu,
Abyste v blesku své mocnosti nevinu třeli?