že přihnali se diví žoldnéři
v náš tichý kraj, že útok činili
na klášter náš, jejž chtěli drancovat.
My byli v kostele při modlitbách,
strach byl se zmocnil bratrů nesmírný,
když dvéře povalili a když chrám
se plnil vojskem. Klidně povstal jsem
a zdvihl svatý kříž. Ti surovci
se na kolena vrhli sic, však hned
zas povstali a jeden z nich mi řek:
„My přišli hledat vaše poklady.
Ty vydejte, sic zapálíme dům.”
My pokladů však žádných neměli,
a lomoz velký byl, když řekl jsem
tu prostou pravdu. Zpiti lakotou
a vášní šíleni se hrnuli
ti sběsilci na oltář stříbrný
a svatokrádežnou již sahali
po sochách rukou, když se náhle muž
jim v cestu stavil, mladý, zlatých kštic
a očí blankytných, jak anděl stál
tu mezi oltářem a lupiči,
a zahřměl na ně „stůjte!”, pozdvihl
nad hlavu korouhev, jež visela
na sloupu nedaleko, tasil meč
a řekl surovcům: „Kdo odváží
se krok učinit blíže, skolím jej!
Bůh se mnou jest a s všemi dám se v boj,
bych zachránil zde svatý tento dům.”