Praviv zapudil ples. Hned hotovil k boji
Čech svůj lid, král Křesťany o pomoc žádal.
K táboru táhli. Zde vrch svou skrývaje hlavu
Drsnou rozložitými co bezsedy stromy
Tichosti bytem se stal. Sem divoké vojny
Nevkročil vztek, zbor neděsyl loupežujícých
Chudoby skrejší. Lakomé nekrylyť hory
Stříbra a zlata, jen děsyvé pouště a chladné
Jeskyně chudobu živí. V hoře co v hrobích
Pobožnícy bydlíc vymřeli světu.
V pustině své víc živého nespatřujíce
Tvora se diví hlukotu mocného lidstva.
Coby to děsylo lid, kdoby pouštěmi k bytu
Hrůzy se dral, zbor v rychlosti přezvídává.
Vidí spěchavé pluky, a s hor co tmy bludné
Spouštějíce se jeví vykynujícý
Radosti zvuk, a se obdivujíce
Strojnému kroku a sýle a laskavé zbrani
Požehnáním světí hrdiny k půtkám.
Stiskuje ruce a děkuje vévoda bratřím
Zočil, že u prostřed muž své křižuje čelo,
Na celém těle se třese, a v ouzkosti skrývá.
Vstupuje k divému blíž, hlas co třeštícýho
Slyší: Odstup, ó duchu! ach! u tebe peklo
Hoří, u tebe hrom svým praskotem třepí.
Praví, v písku se válí, škubaje vlasy,
Rukama lomě, a očima vytrženýma
Kroutě, se po zemi svíjí, jakby se země
Rozstřela před ním, jakby se valilo peklo
Plameny vyšlehujícý k strašlivé pomstě.
Hrůza je hleděti naň, když jechtaje zuby,
Rukama tříská, duchu se zpíraje zlému.
Skočiv se země v poušť chtěl utecy tichou,
Nemoha pro strach se hnout. Rád v skáluby vrazyv
Rozdrtil hlavu, by mstivého neviděl ducha.
Peklo mne stíhá, pro Boha peklo v mém srdcy
Hoří. Mstiteli! kam ach! od tebe zvrátím
Oči, kam uteku vrah? Duch všudy mne lapá;
V poušti ho vidím, v jeskyni bídného moří,
Bodaje do srdce meč. Kam uteku? Všudy
Plno tě, duchu! O mstiteli s usmrcujícým
Pohledem, pokoje přej. Proč krvavé rány
Odkrýváš? Proč s střelami jedovatými
Do srdce míříš? Beztoho zbodané srdce
Živí plameny věčné. O mstiteli odstup!
Praviv bez sebe stál. Čech vzkřísyti hledě
Člověka mdlého co anděl se k zkleslému staví.
Trhnuv zůřivec sebou: Pro Boha, duchu
Strašný! na mneli kruh, ach! na mneli ďábly
S mukami vlečeš? O svažte, ó mstitelé svažte
Mrzkého lotra, y na věky v plamenu trapte!
S hrůzou vzdychl, a mukami vymyšlenými
Střen jsa bez sebe leží. Vévoda vlídný
Lazara těší; neslyše zmatenec slova
Vidí duchů shon, bok zbitého vůdce,
Slyší vyřknouti trest; již půda se puká,
Potvory z hlubiny syčí; nemoha snesti
Pohledu stvůr, chce prchnouti v zoufalivosti
Davům strašného pekla; zas vévoda stojí
V cestě, a plaší pohledem usmrcujícým.
Běda mně, duchu! co vidím? Věčněli vraha
Stíhati, v pouštích pekloli topiti budeš?
Všudy tě plno – ó pro Boha milosrdenství,
Mstiteli můj! dí, trne, a tváři sy skrývá.