já vidění měl. Pozvolna se spouští
mha na mé oči; já stál náhle v poušti
a dlouho šel jsem, sny mi v duši květly.
V tom po svém boku viděl jsem stín světlý;
děl vlídně: ,Půjdu s tebou!‘ – Jak chceš, Pane –
a mlčky šli jsme; náhle krok náš stane
u močálu, pln bláta, špíny, kalu;
ten rozkládal se před námi, a v žalu
jsem viděl, dál že nemožno jít věru.
V tom stíny rozeznávat moh’ jsem v šeru,
a rostly v davy a též v krátké chvíli
u močálu se s námi zastavily;
dál chtěly, ač si rady nevěděly,
a rostla noc a močál tměl se celý;
můj průvodce si na rameno sáhnul
a k mému podivu kříž z něho stáhnul
a vrh’ jej přes močál, takže byl mostem,
a davy rázem po tom dřevu prostém
se hrnuly ve nedočkavém zmatku
a tísnily se, ba vypukly v hádku,
a každý chtěl jít první po tom dřevu.
Můj průvodce stál klidném ve úsměvu
a pravil tiše: ,Nuže, přejdi taky!‘
Tu s bázní k němu pozvedl jsem zraky
a viděl krve stopy v zlatém vlasu,
tvář plnou požehnání, plnou jasu,
a oko velké, jako blankyt čisté,
i klesl jsem a zvolal: Nikdy, Kriste,
tak nesnížím tvůj kříž, bych po něm šlapal,
co prostředku jej svého štěstí chápal,
on příliš vznešený, a těžce želím,
že ti, jimž měl být požehnáním celým,
jej vyznávají, zkad jim to jde k duhu
a z něho štěstí dělají si sluhu.
Já nepřejdu – spíš sám se vrhnu v močál.
A světlý stín, jenž náhle růsti počal,
se sklonil ke mně, políbil mne v čelo
a v jitra zoři, v níž se nebe skvělo,
se rozplynul a s ním vidění moje.
Má zprahlá duše pila chladu zdroje
a v duši mé to stálo vryto blesky,
mé prchly pochyby, mé prchly stesky
a moje touhy v chladivý vzduch jitra,
roj bílých holubic mi letly z nitra.
Ó bratři, na kolena, přelud lichý
zaplašme z duší, vyznávejme hříchy,
bůh blízko jest, v prach všickni, modlete se!“