s úpěním zbitých, mukou porobených
měst, vesnic ohněm, pláčem, bídou psanců,
vším děsem války. Duše má se chvěla,
neb rodné hlasy zněly z toho proudu,
to bědy mého lidu pluly kolem.
Tu k Osudu jsem pozdvih svého hlasu:
„Kde váhy jsou, jež toto všecko váží?
Co přijít ještě má? Co přijít může?
Hle, třicet roků pluje kolem Tebe,
tož třicet roků krve, slz a vzdechů.
Čí vina je? Jsme právem odsouzeni?
A byla-li v nás vina, už ty slzy
ji mohly smýti, a ta krev ji splatit...
Co nutno ještě?“ Seděl nepohnutě.
A náhle bylo jasno mi v té chvíli,
že není pánem vin a pokut, trestů –
on, věčný dohližitel, nese péči,
by myšlenky a činy v zemském žití
plod vydaly a zašly, a plod jejich
by vyzrál v nové myšlenky a činy,
a řetěz přerodů těch vládne lidstvem
a na Věčnosti on je řadí k sobě,
by v říši Smrti byla harmonie...