Řeky plynou volným tokem,
stékají se, jednu tvoří,
která v moře valí proudy;
a ty hory jsou jen oudy
obra, který matku chrání,
aby rodit, aby plodit
mohla. – Rodí, plodí v klidu,
čeho třeba všemu lidu.
S věncem lesů kolem skrání
obr onen věky dřímá,
rozhlíží se v šerou dáli,
na obranu v ruce třímá
pískovcové mocné skály.
A když někdy také pláče,
bystřinou jsou jeho slze,
která s prahu na práh skáče,
propastem v klín hlučně padá(
lehce jako v slunci zmije
oudolíčkem ven se vije,
pak se tratí v dálné mlze,
tam, kde tichne vášeň mladá.
Pozoruje zlaté nivy,
obdivuje dumné háje,
zdá se jí, že dávné ráje
vidí, nebo nám co divy,
nám co jenom divné báje:
skutečností je tu všecko.
Jedna z našich dávných zvěstí
splněna, že bozi volí
sobě zemi, kterou pěstí
pečlivě jak matka děcko.
Révou šatí pahor holý,
pivoňky a štěpné růže
ustýlají sobě v lůže...
Kde se noha k zemi skloní,
símě klíčí z její stopy;
hnedle tamo kosy zvoní,
hnedle tamo rolník v snopy
žito, pšenku, ječmen váže.
Zemí onou, kde jak zlato
luzno všecko, – země tato!