„Muž, který do žalářní kobky vstoupil
ohlásit mládcům, Konradinu králi
a Friedrichovi z Rakous, nález soudu,
při šachu našel oba. Pohnut nebyl
ten ani onen novinou tou hroznou,
ba, jakby se jich ani netýkala,
sunuli klidně po čtverečcích prkna
své krále, věže, pěšáky a koně.
Na zítří z rána očistili duše
zpovědí svatou, vzali tělo Páně
a vedeni jsou na plac, kterýž slove
del Mercato. Lid celé Neapole
tu shromážděn byl. Protonotar králův
pan Robert z Bari četl ortel smrti,
co mladý Konradin se díval kolem
s lešení popraviště k modru moře,
vzdáleným horám, zářícímu nebi,
na kraj ten lepý, o němž mínil kdysi,
že spravedlivým dědicem jest jeho
a vzít jej přišel z dalekého Švábska
a svlažit jej měl nyní mladou krví.
A potom na máť vzpomněl, která kdesi
v německé zemi z okna hradu zírá
a k jihu hledí – vzpomněl, neboť zvolal:
– Ó matko moje, jakou hroznou zprávu
dostaneš o mně! – obnažil svou šíji
a vložil mladou plavovlasou hlavu
na dřevo špalku. Mih se meč, a Friedrich,
jenž vedle čekal, vykřik strašným hlasem.
Ten sťat byl po něm. Tiché slzy tekly
po lících lidu, neb strach před zbrojnoši
i vzlyk jim dusil. Těla pohozena
na břehu mořském, jako by je vlny
sem připlavily. Potom nasypáno
kamení na ně v rozkaz Karla krále.
Tím, svatý otče, končím zprávu svoji.“