Dni chmurné míjejí a noci pusté jsou.
Ale já nyní zřím tu chvíli: v oknech mých
s podzimním západem vzplál kdysi rudý žeh,
já slyšel mocný hlas, já cítil prudký dech,
mne země volala a moře řvalo vstříc,
hvězdy se nížily k mé hlavě, měsíc plál
nad mojím čelem, v tichou duši mou
proud vtékal světelný a břehy její rval...
Jsou města v daleku – jsou plná rozkoší,
jich stíny večerní tvou duši znavenou
přikryjí laskavě, jsou lesy hostinné,
je krása horských cest, jsou svůdné tesy skal!