Ni živé duše! Jako po dnech moru.
Tam v dálné pláni strom ční na obzoru
jak zapomenutá stráž osamělá,
jež do lesa se k druhům vrátit měla.
Vše jednotvárné, až mdlo mému zraku...
A od nádraží slyším dusot vlaku –
jak oddech obrův železného těla.