Však s čela klidně slední střesu prach
i vzpomínku, co mohlo být a není.
Dnes k srdci svému všecky tisknu vás,
jak k vám mne zavál vítr podjesenní.
A když víc nesmím zlíbat tvoje ústa,
tě aspoň v duchu líbám na čelo,
ty v dáli tam – a lítost má teď vzrůstá,
jak přec jen snad jsme mohli šťastni být.