Václav dále teskní v duši:
„Hoj ty řeko, divá řeko,
taká šumná na svobodě,
bouřlivá a svévolící –
proč tak tichá v otročině?
Hoj ty lide, bodrý lide,
veselý vždy na svobodě,
bujaré a plný myslí –
proč tak tichý v otročině,
jako lev, když jat jest v pouta?
Řeko divá, lide bodrý,
tygrem třeba v světě býti,
hrabivým jak vaši páni,
svěřepým, jak jejich správci,
krutým, otrokův jak osud –
krev jen krví bývá smyta,
život padlý život žádá.
Hoj ty lide otročící,
obraz národa jest v tobě.
Tobě slunko proto vzchází,
by ti sny tvé zaplašilo,
v kterých jenom volným býváš;
tobě slunko proto vzchází,
by ti světlem připomnělo,
otrokem že’s věčně věkův.