„Ty mýlíš se,“ jí na to Tetka dí,
a ruměnec jak zora večerní
tvář její přelét, bílou, spanilou.
„Ctím jako svého bratra Přemysla,
a neobmezený jest obdiv můj.
Tesk, který slzu v oči láká mi,
má jiné zřídlo v duše skrytosti,
než hrdosti domnělou urážku.“