Ke svým houslím utekl se
lesní ještě v noci tmavé,
tklivé zvuky konejšivé
zavznívaly tiše, táhle,
ztrácely se v bouři divé,
až pak zmlkly. Zmlkly náhle,
snad pan lesní ulekl se,
že by spánek v domě rušil –
kdyby věděl, kdyby tušil,
jak ty housle jeho zněly
a jak dobře rozuměly
strasti, která hořce lkala,
naději, jež spásou vstala,
jistě nepřestal by hráti!
Ale venku vichr dravý
zpíval nápěv kolébavý,
jenž se dlouží a zas krátí,
mohutní a opět zmírá,
aby srdce nepokojné,
jež se mdlému tělu vzpírá,
ztichlo a se ukojilo.