Branou prošel chudý vandrovníček,
mladý, as dvacetileté hoše.
Přešel Prahou k Kamennému mostu,
uprostřed dál nemoh, mdlo mu hostu,
na zídku se opřel o uzlíček.
Pohlíd vzhůru k svatojanské soše,
smeknul čapku, pohladil si vlasy:
„Svatý Jene, ty máš zlaté časy!
Stojíš tu tak klidně ve své slávě,
za dne lidé všichni pozdravují,
navečer ti lampy upravují –
já pak do únavy po únavě
bloudím světem ode města k městu,
kropím potem kamenitou cestu,
tvrdý kámen venku, tvrdý v Praze –
svatý Jene, ty se tu máš blaze!“