Hrdá Brunhilda na valech v nitru plesá,
i dí Fritigeru halíc tváře v chlad:
„Stoupá hvězda má a Zábojova klesá!
Za jediný výkřik, jednou slzou jat
vozu mému vrh’ svůj osud pod kolesa,
prodal slávu svou i čest i život snad.
Nyní slabý duch ten pod bolem se zmítá –
rychlý čin jej sklátí, ruka zchvátí hbitá.
Do tenat jej vlákám, poléku mu sítě,
a mých úkladů-li podaří se lest,
bude v moci naší při červánků svitě
a nám zachráněny budou hrad i čest.
V křovích u studánky zálohu dej skrytě,
Vandy mrtvolu tam k vodě rozkaž nést,
a kdy smlouvu budem tam si přísahati,
přikvapí tvůj lid a zklamaného schvátí.“