U oblaku obláček –
stejné výše, v stejné pýše
k pánu přibyl panáček
s klíčky od nebeské říše.
Ten vždy po srsti lid hladil,
lásce učil k vrchnosti,
poslušnosti, skromnosti
a housličky svoje ladil
navzájem si s pánem světským:
ten měl tělo, onen duši
i s tím citem jejím dětským,
duši nebi vedl vstříc,
tělo pak šlo na rabuši,
a chám k sobě neměl nic.
S každé v polích mezičky
bělaly se kapličky,
boží muky, křížky, sloupky,
pánbůh tažen do prachu
z nedozírné věčna hloubky,
zdaněn a clen bez strachu,
v barvách mazán na plech, v dřevo
paskvilně ryt, věčný duch,
ve výdělku vpřažen pluh,
smýkán v pravo, smýkán v levo,
jak šel vítr prospěchu,
olizován na plechu
od stařenek opuštěných,
od děvčátek zarmoucených
v polevu a útěchu.
Staví se i oráč s otkou,
klekna skloní hlavu krotkou,
dělník přejde ruce skříží,
v osud svůj se smírně vhříží,
třeba nebyl nahoře.
Tak se učí pokoře
v sobě všeho maje vinu.
Vzdor jen bývá otcem činu.
Sic by dávno znal svou sílu,
střásl jho a měl se k dílu
stanout rovně bez pokleků
jako člověk ke člověku.