Došel. A mrazivě tak jako socha z ledu
pozdraviv důstojníka, ujal slovo:
„To přítel můj. Nač rámě přítelovo
je spoutáno, si objasniti nedovedu.
On student jako já, a býval čestným vždycky;
jestli že nyní stal se v něčem vinným,
tož souditi jej přináleží jiným;
nač, pane, přepadá jej vojsko zákeřnicky?“ –
„On po právu byl jat, – svá kroťte slova, pane!
Lid pobuřoval – my jej z díla vzali;
a po kraji tu nyní vládne právo stanné,
i tratí právo vaše tribunály.“ –