Na měkkém svahu s večera za letní tiché doby
Před sebou údol rozkošný, jejž poslední květ zdobí,
A v mživé dálce modrých těch a pyšných vrchův témě
Co starých časův ryzí jen a nezměněné plémě;
Tam na hučící řece pak obrázek dědin mírných,
A vůkol mnohopestrou pláň ve kruhu polí žírných;
Nad sebou tichý, vlažný vzduch, ten vzduch tak libovonný;
Za sebou volných pahorkův a strání lehké sklony:
Tak němý sedím sám a sám a v dálku zírám snivě,
A v srdci bolno, prázdno je a tužně, žalostivě!