a jedl se mnou, často číš svou zvedal
a mluvil moudře. Já mu naslouchala
a za řeči jsem sedla blíže k němu
a nevím jak; co oči mé i ústa
na jeho visely a jen se schvěly,
on ruku svou měl náhle v ruce mojí
a druhou na mých ňadrech, šat se smekl
bez vůle mé, já sáhla k jeho srdci
a na prsech mu jak had spící zablesk’
se osudný pás, já se nezdržela,
Amphiarae, co ty v hvozdů tiši
v skal hloubi ukryt v budoucnosti losy
své věštecké jsi ponořoval oko.
Co hvězd té noci táhlo klenbou nebes!
Oh, tolik sprchlo polibků nám na rty.
– Ty najdeš krále! za každým on vzdychal.
– Co jest mi král? Já držím pouze tebe!
– Však najdeš jej! – Hned zítra? – Ano, zítra!
A líbal zas a polibků mých ručej
s rtů na rty jeho spěl jak nebem hvězdy.
Tak na ňadrech jsem Polyneika spala
a sladší sen to byl a líbeznější,
než spánek býval na věštcově hrudi
vždy náhle prorývaný věšteb hromy.
Sen bezpečný a klidný jak sen zvěře.