„Dík nekonečný vzdán buď nebesům,
že splnila mi vroucí tužbu žití,
že zrak, jenž slzou myl ten svatý rum,
v něm jitro nové slávy může zříti.
Že konečně nám s potupené šíje
jho těžké sňato mrzké tyranie,
hnět obludy – Ne! Ne! To kleté jméno
buď v zapomnění navždy pohrobeno!
Po hnusné noci vstává jitro vnadné,
den, jehož slunce nikdy nezapadne.
Ó shrň již, Pravdo, tento závoj mraku,
zjev líc nám božskou, triumfem se beř
v týn královský, zkad bleskem svého zraku
rozprášíš mamů, klamů temnou sběř
a korunu si přitkneš k božské skráni,
jíž kořiti se budem’ do skonání!“