Ach Bože můj, již tuším osud oné paní.
Ač nevím: kdo, proč, odkud, vím, kam do ústraní.
Již opatrovnice jí teplý přehoz chystá,
muž, vaky pohledav, vstát pobízí ji z místa,
snad dětsky mazlivě, ba sladce přetvářivě,
jen kdybych neviděl: rty lomí se mu křivě
i oči těkavé cos na výmluvu prosí,
ač řezavě se nítí troud v nich suché rosy.
Však paní sedí, nedutá. Vlak zastavuje.
Rvou dvířka na plošinku ven. Mráz dovnitř duje.
Kdo dojel už, ven chvatem, lehce, bez nákupů;
tak s prázdnem jindy z Prahy, hanba na potupu.
Pán vystoupil, jich služka podává mu vaky,
zvou oba paní dolů, dychtí na rozpaky.
Ven ona netečně se po zástupu dívá,
kdo od vlaku, kdo na vlak. Dav se sune, splývá –
tři vojáčkové o holích jdou pod tlumoky,
druh vedle druha těžce belhavými kroky,
zde cizí bohužel, či nikým nečekaní,
že myslím: sklamání je ukrývané raní.