Ve stinném chladu šeré kolny
stál vozík plný jetele;
pod žebřin jeho prostor volný
si kůzle vběhlo veselé,
a v žádostivé touhy vznětu
vždy časem zvedlo šíji svou
po rudém vršku medných květů,
jež ven se tiskly skulinou...
Pes černý leže vedle boudy
zrak upřený měl v jizby práh,
a líně slunil staré oudy,
jež rozložil si na cihlách! –