Úpal půldne neuprosný, žhavý,
jako vroucí rozžhavený kov,
bezmrakého nebe širý krov
spouští dolů na sekáčů hlavy.
Kdo by se však žáru toho bál,
za klasem klas padá dál a dál,
teď i lícha naposled se kácí,
nebo jenom v těžké lidské práci,
ve vrásce, jež ryje lidskou leb,
dobyt chce být chléb.