Což jsem duší roztouženou vnímal
něžný půvab štíhlé podoby,
divný sen, jenž na čele jí dřímal,
nezvyklé, přec milé spůsoby!
Jiná jest, než kozácké ty děvy –
štědrá na slze i na úsměvy,
hovoří tak pěkně, rusky z části,
píše, čítá z knih, jak umné ďáče,8)
a když pěje nápěvy své vlasti,
oko vlhne, srdce v těle skáče –
Uletlo mi navždy sladké ptáče!