Jak cítím, rád vám vysvětlím. Hus, odmyslem si stranou
vše, co své době musil dát, jak daň jí vyžádanou,
byl první člověk v dějinách, jenž zahřměl církvi v líce:
Žij sama, nám jak kážeš žít, ty velká nadhříšnice.
Ty příkaz ten nám tlumočíš, jak rozkaz boha přímý
jdeš slovy s ním, leč v činech svých s mocnostmi pekelnými
a znajíc pravdu, žiješ lží a ve lži toneš cele –
buď kleta, na vždy prokleta i na duši i těle! –
A církev tehdy byla vším: zákonodárcem, soudem,
a byla duší vladařkou, moc světská jenom oudem,
jenž všecky její příkazy zde přesně vykonával
a vzbouřil-li se někdy přec, pak trpce odpykával.
A tohleto je pro mě Hus. On v černém středověku
vyřk zákon velký pověčný a šel pak roven reku
jej do plamenů utvrdit. Zde s antikou se stýká,
kde snad jen bludný měsíc lhal. Teď národ už si zvyká
ctít největšího Čecha v něm – leč jak je daleko mu!
Jej ústy sice vyznává, leč komu slouží, komu!?
A víte, proč mám z duše rád ty chladné Angličany?
Že nelhou. Není potřebí. Jsou proto světa pány.