A po dlouhém a dlouhém čekání
od kathedrály rány zahřměly
zvonů všechněch souzvuk velebný,
a na to děla sterá nad městem
ran na sta vychrlila z jícnů svých,
a průvod bral se zvolna ulicí.
Řetězy vojska, řady kočárů
před užaslými zraky letěly,
a tísnění a šumot, vírný hluk
víc a víc rostly, kočár královský
jak míjel kolem davů stísněných.
Tu někdo: „Sláva králi!“ provolal
a na to nové: „Sláva!“ zahřmělo,
a na škaredé tváři králově
se lehký úsměšek teď objevil,
a ze rtů stažených moh’ každý číst:
Profánní luzo, tebou pohrdám!
Však lid v tom viděl úsměv blažený,
a čepice a šátky, klobouky
mávaly pozdrav k jeho kočáru,
by jen ten úsměv jeho nezmizel.
Kmet velebný, jenž řečí dojemnou
kdys vroucně slavil vraha králova,
a muži, kteří ještě v kapsách svých
snad hroudy z jeho hrobu nosili,
a dívky, které s okem slzícím
kdys rakev jeho květy zakryly,
co hrdlo stačilo, vše řvalo teď:
„Ať žije král!“