„Vládkyně pěkná jsem,“ zasmála se starcova sestra.
„Vládce jenom fara zná; neplatny tu výsady ženské,
nutným pouze tu zlem naše pleť, bez práva jakého.
Ačkoli příkladná mě tu hýčká bratrova láska,
přec mi neslušno se zdá, před hosty po bok jeho sednout.
Však to i dávný zvyk, za žití juž manžela mého,
že k němu za stůl jsem na okamžik sotva usedla,
z jizby ku plotně a zpět putujíc bez poklidu stále.“