Jen strom tak stojí v poli osamělý,
jenž všem dal, co měl: ptákům útočiště
pro hnízda jejich, v žáru leta chodcům
útulek stiný, ovoce své všecko
všem, kdož ho chtěli – přiložili ostří
na kořen jeho, nikdo nevzpomenul
a nikdo nevykřikl: Šetřte jeho!
Ty věčný Bože, ty znáš děje naše
a víš, že první touhou všech tuch našich
vždy bylo, poznat Tebe a Tvou vůli
a dle ní žíti – panovníče věčný.
A zhřešeno-li nějak v snaze této,
pak víš, že hřích ten stal se mimovolně
a trestu nezasloužil! Co teď zbývá?