Tak Saloména volá nadšeně,
a každý s podivením obrací
se nyní k oknu. Paní domu dí:
„Hle, zabloudilo dítě nějaké
v té divé noci, stojí u okna
a pláče, jděte, přiveďte je sem,
než psi je zhubí nebo počasí.“
A Saloména šepce: „Anděl můj!“
s tou zvláštní dětí tvrdošíjností,
jež odbýti se nedá rozumem,
když jakás pravda se jim zjevila,
ať sebe méně pravdě podobná.