Jako vesmírný stříbrný prach,
vířící nekonečností,
v každé částici nesu
Věčnosti duši –
a padám
do žhavého lidského srdce.
Jiskra boží, z níž veliký požár bývá,
símě neviditelné,
chvěji se útlým životem, klíčím,
rozněcuji studenou hmotnou bytost
v zázrak boží!
Náhle mění se celý okrsek země,
v něm jako ohnisko tiše hoří
tajemný střed, tajemný bod,
zrcadlo boží:
srdce člověkovo.