Přistoupiv pak i ten, jenž vzal jednu hřivnu,
Vece: „Pane, znaje povahu tvou divnú,
Vím, žes člověk tvrdý, jenž chce žíti,
Kdež sám nedbal síti,
Který sbíráš rád,
Kdež jsi nechtěl rozsýpat.
A proto se tebe boje,
Šel jsem, hřivnu skryl jsem tvou
V zemi hlubokou. –
Aj, teď máš zas, což je tvého,
A vezmi si svoje!“ –