Dlouholi, vévodo! nám co dítěti mdlému
Mužům kovaje chlapství kázati budeš?
Věčněli příkořenstvím tříti se máme,
Trpěti hlad, pout hanebné cýtiti břímě,
Jak sy jen vévoda smyslí letěti v smrt, a
Knížeti věčnosti chrám, bič vybiti sobě?
Vůdcové Bohové nejsou, nejsme my stáda;
Pročbychom mužové hájíc spravedlnosti
Těchto se báli, a necti se hrozyli věčné?
Hospodin zvýší nás, věk nastane zlatý.
Darmo jste hejčkali sprostý v tuposti národ,
Rozumu slunce a blahosti zvítězujícý
Hvězda své odkryly krásy, a zplašily mraky.
Pravoty chrám se tu stkví, a národy božstvím
Sýlí s výsosti duch; vždyť vedeme zbraně,
Abychom roztřepujícý zvrátili střely
Mocného ducha, a srazyli na hlavy vaše.
Neboť vy, škůdcové bůjní! utiskování,
Bídy a moru a neřesti každé jste pramen,
Vy jste ztupili Boha, y zkalili mravy,
Ze srdce vyhnali stud, a vznešenost z duše,
Zrada a nevěra vás jak syny své líbá,
Hody a rozkoše jed jsou vábivé práce
Rodiny vaší. Nemoha Hospodin snesti
Pejchy a vzdorování zpupného rodu
Vypravil mor, by hynouc střelami jeho
Spatřila moc, jenž nebem y zeměmi vládne,
Zbitá vojska, a zbraně se chopila na vás,
Byste y zkrotli y mocného vyznali Boha.
Synové Boží! víry a svobody svaté
Ctitelé nejvěrnější! chceteli mstíti
Boha a práv, zbraň ostřete na protivníky
Páně a celého světa, a nespěte v nocy,
Nepožívejte, bratří! oddechu ve dne,
Dokavad svoboda vás k svým nevine prsům.
Praviv zhlížeje jiskřícýma co satan
Očima syrný lid svým rozohnil vztekem.
Plukové bouřícý jak roztřepujícý
Vichrové les, jak hromové rozdrcujícý
Věže a skaliny hřbet, jak vyvracujícý
Proudové s kořenem kmen se hejbali k zkáze,
Vydali hluk, jak na nebi v dusyvé bouři
Poslové Boží hřmí, až světové mrou, a
Mužové trnou. Proudu se zdivočenému
Postavil v bok náš hrdina neustupný,
Vytrhl meč a řád y poslušnost kázal.
Plukové stojí, hledí s obdivováním
Na kmeta ctného; tuť Konrád s posměchem ptá se:
Stínli y vítězství vám, mužové! vyrve?
Sepněte starce, ať řídí v jeskyni hady!