„Bratr té!“ on volá mocným hlasem
tase meč jak blesk. Však stejným časem
v rukou Inga, Sigurda meč rudý.
Bajan stál jak mramorová socha,
slední mstitel pobaltických Slávů.*)
S úsměvem on zvedl mračnou**) hlavu
jako rek, jenž nebezpečí kochá,
bez bázně na smrti stoje prahu,
v posled pohrdu v líc metá vrahu.