chci rozkaz tvůj, zapřažen pod jho býk,
by zoral horu, čeká u pluhu,
dám signál na tuby a hlasatel
čte Hadrianův rozkaz – mrtvé ticho...
Jak stěny bledí stáli do kola
muž vedle muže, jen rty chvěly se,
neb ruce rvoucí rusé kučery.
Je přečteno a voják trhne uzdou,
a z davu vystoupí muž obrovský,
a zvedne pěst a praští býka v čelo, –
ten svalí se, jak bleskem sklaný kmen,
a hrozný ten muž volá hlasem soudu:
„Tak stane každému se, drzí rukou
kdo této posvátné se dotkne půdy,
jež patří Jehově!“... Křik jásavý
byl odpovědí – velím, vojáci
by zapřáhli se v jho a táhli brázdu,
však jako býka před tím jednou ranou
on k zemi srazil, začal řáditi
nadlidskou silou mezi vojskem kol,
co rána, smrt a za ním bouřil dav,
a kamenů déšť vojsko rozehnal
a dokončil, co jeho začla pěst.