Ten výjev kdys mou duší zalomcoval,
a po letech mi sen jej opakoval.
Však hudby zvuky tragické i pádné
v snu neduněly v kletbu vraždě žádné
ni v pathos ubitému guvernéru.
Jen k sochaři se do atelieru
host vplížil, zjev, – ne onen operní,
však obr údů dlouhých, nápadných
a ve svém gestu k víře nesnadných;
tak trčel bílý do tmy večerní,
an stanul vprostřed plastik záhadných,
sám záhadnější všech; a s hrozným žasem
zřel mistr sochař s mystickým naň třasem,
když obr zádumčivě tichým basem
si povzdychnuv, jak z dusné hloubky řečnil: