Když Fébus přejasné zas světlo roznítil,
Hned ze sna sladkého y Amor procýtil,
A máti probudiv, vzav toul svůj vycházý
S ní na rozkošný plac, tam, kdež se procházý
Vždy chasa nejkrašší –. Tu Amor lúčeti
Své šípy do děvčat a krásných mládenců,
Jakž slíbil, nesměl již –. On tedy stříleti
Sy svatě umínil jen do těch šibenců,
Jenž krásné Venuši hned z mládi sloužili,
A v jejím taboře věk starý dožili,
V nichž srdcy jiskerky předc’ lásky doutnaly,
Jenž v svodná tenata se její vpletaly,
Co starý hrnčisko, jenž vždy tím porazý,
Čím nový navřel byl, až se y rozrazý.