Hezky je u Mikuláše,
škoda je tam odtud jít.
Ale sám on musí často
na cestu se vypravit.
Přijde zima, smutno světem,
luh i pole pod ledem,
ale celá země sirá
novým květem k nebi zírá,
dětských očí pohledem.
Jak jen odolati dětem!
Ne, tu svatý biskup ani
v nebi nemá tuze stání,
po orloji věčném hledí,
na jazyku mu to sedí,
aby zkřikl: Pojedem!
Poroučí již koně kovat,
nakládat a přihotovat,
a pak jednou v noci: hý!
V sněžných vločků bílém víru
svatý biskup v nebe šíru
s průvodem se rozjíždí.
To je potom dlouhá cesta!
Musí objet zámky, města,
projet všemi vesnicemi,
samotami, chatrčemi,
všude, kde jen v širém kraji
na něho si vzpomínají,
podívat se, povyptávat,
pochválit a taky kárat,
jak kde zaslouží to svět,
především pak nadílet,
na talíře, na okříny,
do punčoch a pod komíny,
do přístěnků, do výměnků,
za záclony na okénku,
nejraději, toť se ví,
kde ho nikdo nevidí. –