Tak doňa Ana smutně končila
a zakryla si líce rukama,
však překvapeně opět zvedla tvář,
neb hlasitý zaslechla kněze pláč,
a Michal de los Santos pravil jí:
„Jak dojímá mě utrpení tvé
a nutí k pláči, dívko ubohá!
Však daleko buď od vás zoufalství!
Bůh patrně vás, dcero, vyvolil,
by útěchou jste sladkou stala se
a nadějí a velkou odplatou
za mnohý tomu žal, jenž přetěžký
a dlouhý snášel trud, jejž čekají
snad trpké ještě zkoušky! Nástrojem
já v rukou božích jsem! On ved mě sem!
Znám vaše srdce teď a pravím vám,
sám Bůh že v srdci vašem promluvil!
Vám don Sebastian je fantómem?
A kdyby žil, a kdyby ona zvěsť
před lety utuchlá teď vznikla zas,
a více byla by než pouhá zvěsť?”