V Markrabině klásky šustí
v ječmenisku jako břeh,
utonul by v jejich husti,
kdo by do nich s cesty vběh’.
Větru není, ticho kolem,
a přec vlna běží polem,
rozhoupaná stébla hrají,
přímí se a zavírají.
Měsíc vyplul zpod oblak,
stříbrně se rozlil v dálku,
ode břizek čtverý zrak
v ječmenisku hlídá králku.
Uprchla sem stíhána
v bolestech, jež přišly náhle.
Vyčká v klasech do rána,
rosou zchladí rety zprahlé.