„Můj synu roztomilý, jediná ó útěcho matky,
Rychlonohé proč z rána loviť již v hájinu laňky
Pospícháš? Větrem za tebou vzdechy vezdy vysílám,
Náruči an vyvineš se mocí v šeru jitra mateřské!
Horkých uplakané slz mé oko proudy vylévá,
Tamto bezedné když v prohlubni se slunce potápí;
Zírává oko mé neb k háji po tobě nadarmo.
O milený synu, aspoň dnes jen u máti pozůstaň!
Ustrašenou sen hrůzyplný v noci mou duši tížil.
V hájině tě skřiveným oko uzřelo klem raněného,
Krev se tokem zpěněná tobě prýštila z rány bolestné,
Trávy tu do skropené jsi krví svou umdleně klesnul,
Rychle i na spanilých lících tobě vadly ruměnce.
Sen pominul strašný. Oko mé synu teď na tě patří,
Otvírá paže tobě se má vstříc laskavě opět,
Ještě nedávno jaká tvou léčila ránu bolestnou;
Než nenadarmo bolest mé svírá srdce mateřské.
O neopouštěj svou dnes máti rozenče milovnou,
Dnes mu loviť choti jen nedopouštěj v hájině laňky!“
Pečlivě máti milá v náruč teď klesne milenci,
Slz ronění z ust zastavuje k němu výlevy lásky.