Kterak časem za soumraku léta
tento vodojem, kam žluté listy
nyní podzimní jen vítr metá,
vítal druhdy ve svůj křišťál čistý
jemnou vlnou, toužebně se chvící,
nožky plaché opojivých vnad,
váhavě hloub’, hloub’ se sklánějící
po mramoru stupňů v libý chlad,
bělejší, než labuť jeho snivá,
než květ leknínu, jenž po něm splývá.
Jak ten brod se věsil perlou hojnou
na kadeří světlý, temný vděk,
vymršťován dlaní nepokojnou
zápolících v žertu rusalek,
kterak růže, vonné jejich střely,
pokryly klín jeho rozechvělý...