Po letech opět sedím tady,
leč samoten. Zas vlhký zor
údolí stíhá zlaté vnady
a v dáli modrý obrys hor;
než krásy, jež duch tušil jarý
v tom božím světě, světě širém,
uprchly jako růžné páry
drsného větru zlobným vírem.
Zas mezi klasy chrpa zkvétá
a libosmavý léta svit
zas listím k mojí noze metá
penízků zlatých bludný kmit;
však fantasie usedlá
mi nekouzlí do lesních skrýší
tu divokrásnou báje říši,
již před léty tam zahlédla.
Teď hledím na svět chladně, sytě; –
minulo jaro života
a brzy v kadeř bílé nitě
mně babí léto zamotá.
Háj šeptá o snu krasších let,
v ráj mladosti mne vábí zpět
žežulčím hlasem v teskně-blahém zvuku
kuku kuku!