Z chaloupky malé v háji, prostřed mýtě
jak vyklouzla – vždy veselá jak dítě
a v ručkách nesouc bílé svoje šití –
pod starý jilm, jenž v žáru odpoledne
u stezky dřímal, a své květy medné
přál včelám zlatým, šla se uchýliti!
Tam za šípkem, jenž ostrých pln byl trnů,
své hnízdo měla, zrovna jako pták,
tam slastí vždycky zasvitnul jí zrak,
když sednout mohla na svou lávku z drnu.