On kroniku zná naši celou
i neveselé ony stránky,
co na tváři mu stíny stelou
i na vysoké jeho spánky.
Tu pravdu hřímá slovem, činem,
kdy klid mu kyne po práci,
jak nesvorností svojí hynem,
jak Čech sám sebe utrácí!
Jak hromy rány jeho buší
v tu kovadlinu rozehřátou,
jak do černých by hřímal duší
tu z kroniky své pravdu svatou,
a jak ta rána jiskry srší,
takových tisíc v duši prší!