Palcátem a ohněm chtějí lásku kázat
Zatvrzelým lebkám, srdcím chladným;
Že nechtějí sloužit více modlám žádným,
Že se nedají už světským poutem vázat,
Ohněm jen jsou v stavu světu to dokázat.
Starý svět se boří důkazy takými,
Proto že na zradě, klamu se zakládá;
Nový svět však silný, pevný základ žádá.
Davů rozhorlených vůdce jede v čele,
Jinoch bledý, jako hvězda v středu mraků.
Vše se třese, kam jen upře přísných zraků;
Zbožňuje mladíka toho lidstvo celé.
Jeho vzhled, ten srdcí veškerých proniká;
Kam on kyne, tam se davy ženou.
Po levém pak boku s tváří zahalenou
Jede mnich, pěstoun to jarého mladíka,
Pravá protiva to jeho, protichůdce.
Jinoch – nových dnů ten mesiáš a vůdce,
V kterém žije duše činolačná, vřelá;
Mnich pak jenom škvár je, láva vyhořelá.
Duši vznešenou, jenž stopu Boží hledá,
Zvěstuje mladíka posvátná tvář bledá,
A mnich – lačný havran, jenž na kořist čeká –
Táhne tiše za ním, jeho nic neleká,
Všemu zvyklý zná, že tak to musí býti,
Že se světy nové krví musí křtíti. –
Za mnichem rytířů černá tlupa jede;
Jsou to dávných slavných otců stíny šedé.
Tak od místa k místu zástup černý táhne,
Jako kletba Boží vše vrahy zasáhne.
V útroby nepřátel lidstva strach se vloudí;
Běda – běda jim, neb jich sám národ soudí! – –