Tvůj obraz plašil stále moje sny,
já těkala vždy duchem za tebou...
Na leta zmizel jsi mi z obzoru,
pak přišly první bouře v Cyreně
a na Cypru, můj choť ten držel s Římem,
tím větší propast rostla mezi námi.
Já začla chápat tvoje myšlenky
a litovat... a leta míjela
nad rusou hlavou mého dítěte.
Pak nová bouře přišla na Cypru,
tvé jméno začlo se již ozývat,
posádka římská za noc povražděna
a lítý lid se začal mstíti sám,
a první, kdo mu padl za oběť,
byl manžel můj, v náš luza vnikla dům...
choť zaškrcen v mém klíně, zázrakem
jsem prchla s děckem v hrozné noci té...
Tvá pověst rostla bouří každičkou
a každá zpráva o tvém úspěchu
mi byla novou hroznou výčitkou...
A leta prchla zas – tu jako orkán
to začlo krajem douti, na poplach
jak udeřil by, se statisíců
rtů hlaholilo vzduchem: Bar-Kochba!
On zjevil se jak boží archanděl,
on uznán Akibou, vstal jako bůh,
on zorat nedal horu chrámovou,
on národ spojil k odboji a v boj,
kam hnul se, vítězství šlo za ním dál,
on nový Simson v Israeli byl –
žel já kdys byla jeho Dalilou...
Tu tekly slze mé, hoch přišel ke mně
a jásal: „Bar-Kochba jest Messiaš,
nech odejít mne v jeho tábor, matko,
chci bojovat s ním za věc Israele!“
Jak poskočilo pýchou srdce mé,
já hocha k hrudi silně přitiskla
a řekla: Poznávám tě, jsi můj syn!
A druhého dne šli jsme za tebou
a přišli v tábor... Já tě spatřila,
byl’s velký, velebný až příšerný.
Byl’s vůle železné, byl’s v moři skála,
a tím had staré zloby zasyčel
a v odboj proti tobě hlavu zved.
Však velkost tvá ji pokořila v ráz.
Dnes tvojí jsem, tvůj stín a otrok, pes,
jenž líže stopu tvou, v tvém stínu spát
a hlídat tebe, přej mi, Šimone,
a šťastna umru... mám-li odpuštěno,
co mohla jsem kdys v tobě přehlednout!