Ač křižáci dvakrát byli
Odraženi od Vítkova
Chtěli, když se zotavili,
Přec po třetí pokusit se,
Zdažby nepřálo jim štěstí.
Pobádal je k tomu stud
Za porážky utrpěné,
Pobádala spolu žluč.
Šikují se poznovu,
Činí útok předivoký,
Hle! a již se zmocnili
Věže, na Vítkova stráni
Strmící, a již, nastojte!
Žižku, blesku rychlostí
Přispěvšího na pomoc,
Obkličují – – Ó zajmou-li
Žižku, kdo pak nahradí ho
Kališníkům!? Leč tu jeden
Z bratří – jest mu jméno Spáček –
Zpozorovav nebezpečí,
V němžto Žižka vězí, zvolá:
„Za mnou, za mnou, kdo chce, aby
Žižka nebyl ztracen!“ a již
Vrazí do nepřátel, tluče
Kolem sebe, jako hřebec
Zplašený, a Žižka stojí
Osvobozen, spasen. Ale
Spáček klesá, krev se hrne
Z jeho ran, a jenom tolik
Ještě lze mu promluviti:
„Žižko, jsem já tentýž Spáček,
Bývalý konšelův sluha
Novoměstských, jejž jsi někdy
Ostře káral, velmi ostře.
Díky Tobě za to! Tebou
Mohu teď co bojovník
Boží v počestnosti zemřít
Za Tebe!“ A podav ruku
Žižkovi, kterouž ten vděčně
Stiskne, vzdechne naposledy,
A pak zavře oči své.