A po večeři, při níž jako by
ten pohřbený dál v kruhu jejich dlel
a mysl létla také v širou dál
ke Karlovi – oh, ubohý ten hoch,
jak slaví večer dnešní v cizině? –
rozdány dárky. Ó, té radosti!
Drobnůstku levnou každý našel tu,
a Dora ihned natahovala
si rukavičky, Jarouš, malovat
že ihned musí. Paní Božena,
jak na zářné jich tváře patřila,
slyšela v duchu kůry andělské
pět: Hóšianná! A teď postavil
muž dar i před ni: dáma jakási
prý poslala to pro ni v podvečer.
Že na ni si kdo vzpomněl? – užasla.
Ach, Bože můj, toť lampa, překrásná
to lampa, hleďte, psací na stolek!
Kdo dárkyní však? Paní Palacká
či Riegrová? neb paní hraběnka
snad Kaunicová? Ne, ne, zlatek pár
ty poslaly by spíš neb starý šat,
vždyť i to vděčně bráti musila,
ba sama o to prosit nejednou,
ač bolestí mrouc. Ó, jak žehnala
té jemné duši, jež ji stavěla
přec nad žebračku! Ihned naplnit
si lampu dala a již jako v snách
jen naslouchala muže hovoru,
jenž stále stýskal, spory vykládal,
jež o pensi má, dětí s Mankou hře,
a pohled na tu lampu nesl ji
v svět jiný, v říši ilusí... A pak,