Vcházím jak nesmělý milenec? Jak nedobrý syn?
Kajícník? Radostný?
Jsem v lese? Nevím. – Jsem v městě? Nevím.
Jsem rád.
Dokola jsou krásné věci.
Krásné sochy.
A staré brány.
A oltáře staré.
A roztodivný břečťan.
A stromy.
Jsem rád a vděčen.
A je ve mně prosto jak ve vesnické kapli.
Tu bázlivě pravím: Rozumím.
Nevím však, rozumím-li.
Řeknu tedy: Odpouštím. –
– Čemu? otáži se v zápětí
a směji se.
Ano, směji se – a můj smích je bohulibý.
Nitro mé je prosté
jak stěny vesnické kaple.
Dokola jsou krásné věci.
Staré věci?
Neodpovídám.
Za mříží je hlučno: lidé, vozy – den!
Všichni pospíchají, neboť všichni jdou po práci.
A já?
Zahálím? – Zahálím!
Ne! Nenene!
Je třeba milionu lidí, kteří by stále jen říkali:
Dobrý duch stvořil svět. –
Jsem rád a vděčen.
A je ve mně prosto jak ve vesnické kapli.