„Vyšlo slunce, ohnivé slunečko,
za ním mráčky sivé, bělohlavé
tam na nebi letí na vysokém
a po moři valném, po dalekém
štíhlá šajka pana atamana,
hejno za ní bělokřídlých lodí.
Sto junáckých na každé kozáků,
sto kozáků, sto je kopí bystrých,
sto i k střelbě lesknoucích se pušek.
Neschází ni děl kovových, lehkých,
šest jich každá v lůně nese šajka,
stokrát tolik olova těžkého,
pěkné jiné, skořistěné zbraně.
Letí šajky po hladině temné,
jakby houfem povyletli čápi,
zas po vlnách poskakují lesklých,
jak by v tanci na stepi komoni.
A co divu, jsoutě na nich plavci,
dobří mládci z Ukrajiny valné,
ze síči i pěkné Záporožské,
Donci jaří od siného Donu,
s atamany svými kuřeními
i se svými znáčky vojskovými.
Na největší sivohlavé šajce
orel bílý rozpíná svá křídla
a pod orlem, zástavou kozáctva,
do tří set je Záporožců chrabrých,
sám jim v čele Konaševič Petr
se svými je síči starešíny.
Nemluvný dnes, divno neveselý
velký atman obé Ukrajiny,
posedá si, silně pokuřuje
ze krátké té burunky kozácké,
jak by chmůry hrdého on čela
poukrýval před svými molodci
a zas divu, jak se zapomíná,
po moři kdy dálném rozdívá se,
uhasnout že družince dal milé
a že vous si pozatáčí tmavý,
hlavou vrtí a zas pokyvuje
ve vážném on pěkném zamyšlení.
Divné věci ataman tě velký
ve junácké považuje mysli,
divné věci, příštích dnů osudy,
zlé osudy Turkům těm, Turčínům,
milé, slavné celému kozáctvu.
Mládci zatím k břehům ku zeleným
dalekého dohlédají Krimu,
dalekého ode stepi valné,
od té chaty rodné, molodecké.
A je teskno jim tu bez sokola,
bez havranů družných, černohlavých,
bez koníka, rychlého komoně,
bez té síči pěkné tovaryšské.
A že teskno milém po domovu,
ku zpěvu se porozladí mládci.
Zavzní kobza na stu lodic lehkých
a za kobzou na tisíce hlasů
rodné dumy, dumky ty kozácké,
ku milé tam Ukrajině kvílí,
že se v stesku rozhlaholí vody
po dalekém, po černém tom moři,
až se v truchlé porozplynou pláče
ve vlnách tam šumných, temnotemných.
Ticho zas v těch bělohlavých šajkách,
veselo je, hlučno po kozácku,
jak by v stepi změnilo se moře
a ty loďky v nízké chaty rodné.
Sedm dní tak na vodách jsou mládci,
po sedm dní jim se nezasteskne,
a když osmé růžně zplane ráno,
uzří věže Stambulu zlatého,
četné věže minaretů turských,
věž i bílou Sofijského chrámu,
svatého to chrámu křesťanského.
Zastaví se, pozarazí šajky,
v polkruh pěkný rozjedou se zase,
jak jim káže ataman on velký,
jak jim káže Konaševič Petr.
A když v polkruh pěkný rozstaví se,
sepnou plachty těžké, bělohlavé,
hodí kotvy do hlubiny těžké
a po večer na šírém jsou moři.