A Anna prstem pohrozila jí
a zamyslila se, pak pravila:
„Juž vzpomínám si, odkud znám tu tvář!
Pan purkrabí mi o něm vyprávěl.
Ó, věru, kdyby pravdou bylo to,
že miluje snad dámu vznešenou
z té naší družiny, že odvaha
mu schází snad, by se jí přiblížil,
já ráda chtěla bych mu pomoci,
neb rytířem se zdá mi pravým být,
a mužem dobrým, srdce prostého,
dle toho, co jsem o něm slyšela.“
Víc Anna neřekla, však Marie,
již trochu nudil život klášterní
na Pražském hradě, neustala víc
u pátrání po onom tajemství,
jež do kostela vedlo rytíře
na tichou mši, a lstivě pana Lva
na Olgerda se ptala, pravíc mu,
že uslyšela, co se povídá
o rytíři tom „paní Chudoby“,
a přála si, by někdy s družinou
svou do zahrad jej přivedl pan Lev,
když procházka se koná na večer.
Pak lichotila lstivě panu Lvu,
jak by ji zajímala pohádka,
již on byl vypravoval královně,
a k vůli pohádce pak Olgerd sám
co jeho příbuzný. A se smíchem
pak Anně svěřila se, zvolajíc: