„Noc tuto ještě tebe zachráním,“
jí chůva děla. „U moře je sluj,
již nikdo nezná, nikdo mimo mne;
v svém vězení vždy o tom snila jsem,
že tam se skryju i ten trubadur,
o kterém víš, když Bůh nám uniknout
kdy popřeje z temnosti žaláře.
Ty housle, na kterých tak krásně hrál,
a roucha jeho měkká, hedbávná,
jež jeho matka tkala ubohá,
já posud mám. Juž nesla jsem je tam
a vhod ti budou v době útěku.
Z té sluje viděti jest na moře,
tam čekej, koráb až se přiblíží,
jenž v květnou by tě vezl Provenci.“