Vše jak jindy – skřivan kdesi
vyzpěvuje u oblak,
rozsévač jen v jedné směsi
zrno seje, koukol, slak.
Nedbá již, kam padá zrní,
zda-li v prsť anebo v trní;
co mu po tom, vzroste-li 
nebo zajde, vše mu jedno.
Na cizím krom nedělí
celý týden dře se bědno,
na královské lopotě,
na panské jen roli žírné, –
poprvé v svém životě
jho své cítí přenesmírné.