Ott volt Ulászló udvarában,
Lehulla trónja zsámolyán;
A csillag így hull csendes esten
Égről az elhunyt nap után.
Kért és esenge szép szavával,
Kisírta mind a két szemét,
Hogy váltaná meg börtönéből
Férjét, szivének mindenét.
«Te küldted őt el a csatába -
Mondá - te érted vérezett,
Szolgálatodban lett fogolylyá,
Nyujts most, király, felé kezet!»
De tompa mélában Ulászló
Mint mozgony, érzéketlenül,
Félhúnyt szemekkel, tompa füllel
A fényes trón párnáin ül.
Mi történik, mi van körötte,
Mit tudja ő méláiban!
Hogy a ki esd előtte s mért esd:
Háromszor is feledve van!
S ha elhal a szó, hallgatás van:
Fel- felriad, körűltekint,
Egy nyugtató «dobzsé»-t felel rá,
S tovább méláz, szenderg megint.
«Nem énnekem mented meg őt csak,
Honának kell megmentned őt!
- Esd újra a hölgy s szánva nézné
Zord szikla is az esdezőt -
Egy Frangepán Kristóf az, a kit
Tőled, király, a hon kiván:
Avagy mutass hűbb honfiút fel,
S hősebb vitézt, mint Frangepán!»
Hiába! mert ki nem figyel rá,
Ki nem érez fájdalminál;
Vagy őt megértni nem akarja,
Nem más, mint épen a király...
Mint mozgony ül, tompán, merengve
Sötét mélája szárnyain,
S ha fel-felpillant, «Dobzse, dobzse»
Csak e szó hallik ajkain. -