Ty o svém stáří hovoříš,
ta výmluva zde málo platí;
jsou věčně mladí, kdož jsou svatí.
Hleď, let mně bylo devadesát,
já tak se zkrušil dlouhým postem,
že začal jsem juž v duchu plesat,
můj život že jest k ráji mostem;
že ze všech, jenž jsou v Thebaidě,
jsem největší v své žalné bídě.
Leč kterak poučil mne Pán;
on ved’ mne k Pavlu pouště prachem
a v zničení jsem poznal strachem,
jak slabý, křehký, bídný stan
jsem ducha jeho, jak v své pýše
jsem domníval se růsti výše
a zatím v hlíně jsem se plazil.
Ten poznání cit, věř, mne mrazil,
však blahý byl a spasný k tomu;
já pokorný se vrátil domů
a začal teprv znova žít,
a prosby mé se k tomu nesly,
by přál mi bůh let dlouhých řadou,
ta prvá leta nahradit,
jež promarnil jsem myslí mladou.