Ty’s zanechal svých přátel, domovu
a vyměnil’s to s naší svobodou
a počal’s nyní žíti poznovu,
to s puszty syny, s puszty přírodou.
Ty’s přišel k nám a přišel’s s milenkou –
u nás jsi jinak strunu naladil,
a struna tvá se stala cigánkou
a cigánku jsi sobě přivnadil.
Máš milenky, jsou cigánky to dvě
a obě vroucně ku svým prsoum vineš,
ty líbáš, tiskneš obě střídavě –
opustí-li tě jedna, bídně zhyneš!
Kéž mohu všechny tóny přivolat,
jež ve přírodě krásné, zvučné leží,
jež se slavíkem po planině běží,
jež orel z prsou vyrve hrdinských,
když těžko černým mrakům odolat;
kéž mohu zlovit v světě celém zvuky,
šum lesů, bouře hlas i srdcí tluky
hlas mužů, zvuky prsou dětinských,
a všechnu radosť, ba i všechnu tíseň –
bych ve překrásnou spojila to pásku
a věnčila tím milenku tvou – píseň!
Pak odměnila by tvou vroucí lásku
a píseň milenka by byla věrná
a vděčná – já jak – puszty dcera černá.“ –