Tam kde Atlas k nebi pne se,
kde svět na svých plecích nese,
vedlé nakupena druhá hůra;
pyšně strmí k oblakům,
o dva sáhy hor nestvůra
přesahá atlantský chlum.
Sněmovníci patří vespolek
na ten velikánský,
jakoby vulkánský,
vypuklý z propasti vrcholek,
nevědouce, mají-li se bátí,
aneb věži duté smátí,
jejíž větrolehké cihly
na provázcích vrány držely:
sotva ty však preč zamihly,
strmné papíry zadrnčely;
ač pak dutá splaskla sopka,
zůstala přec hezká kopka.
Náhle diváci však ustrnou,
když se vrata v kopci rozevrou,
a – jak Pallas někdy z Jova hlavy –
šerý Osel na odiv se staví,
klidně v podkopečku
z potištěných archů vyzděném
sedě na bobečku;
pod svým lehkým břemenem
s chutí něco dožvykuje,
listu cíp jen z huby vykukuje, –
až posléze dožvýká,
jako vítěz zahýká:
„Já! i já!“
Slon pak zavolá:
„Oslu čest!
on opravdu jest
kultúry Atlantské nosičem!“
a po Slonu zvolá sněm:
„„Oslu čest!
Náš kultúronoš on jest!““ –
Neví Osel, zdali žert s ním tropí;
povyšed ze svého zákampí,
uši dlouhé k zemi sklopí
a pokorným hlasem dí:
„Nejsem hoden, páni,
takovéhož holdování.
Co jest nosič, ovšem vím:
sprosták však nerozumím,
cože ze jmena
titul ten: „kultúra“ znamená.
Nosiče-li sněm náš potřebuje,
hřbet můj rád se podvoluje:
než důstojenství –
kultůronošství
na mou čest
docela mi cizo jest.“