„Povídá nám taky srdce:
i když změníš stav svůj na vždy,
k nám že vždycky nezměněný
vraceti se budeš domů,
a světnička naše prostá
zalíbí se i tvé ženě.
Ostatně nač to tu píšu,
když to všecko, pravda, dávno
rozumí se samo sebou?
Nebude to taky zítra.
Co to píšu, do kuchyně
matka vyšla a tam pláče.
Kdyby aspoň jaro bylo,
co by mohla zalívať a
okopávať zahrádku svou,
hned by byla veselejší.
A taky ti, milý Pavle,
musím napsať o zlých lidech,
kteří tady roztrušují,
že prý nemáš ani zkoušek,
jak prý teprv doktorátu.
Víš, že tomu nevěříme
a těch řečí závistivých
že si ani nevšímáme.
I pan děkan frenštacký se
horšil na to, že to přece
nemůže býť všecko pravda.
,Zabouří si ráda mládež;
ale stále po hlavě jen
nemůže přec chodiť věčně!‘
v neděli mě tak on těšil.
,Slabá byla moje kapsa,
slabší ještě můj je rozum.
Já mu v tom už nepomohu,‘
řekl jsem mu na rozchodné.
Buď jen zdráv a piš nám brzo!
Dočkať se už nemůžeme,
kdy zas přijdeš, potěšíš nás,
Pavle milý, duše naše.“