Na ni myslil i v snu tichém,
až i sen sám rozsmutniv se,
z chýše na vždy odebral se.
Pak měkčeji synku ustlav,
otec v noci s lože vstával,
z komůrky své kroky chýle
tam, kde mu o ženě Víle
Labe dumu šumívalo.
Opět bloudil podél toku
povždy tam, kam vlny spěly:
dnes ho vedla strázeň divá
proti proudu v kraj mu cizí.
Opět hledal, volal, prosil:
marná prosba i volání.