Těmito slovy končíc, upřela zlaté své zraky
nyjíc na Achilla tvář, jež vzplanula jako když měsíc
vynoří disk svůj z šera hustých podzimních mraků.
Oba posvátné stíny, nad všechny smrtelné šťastni,
kračeli nyní v hlubinu modře kmitavých lesů,
v kterých slavíci lkali a dlouho ještě jsem viděl
oba, jak šerem se brali, Achill, mohutný rek, a
Helena se zlatým zrakem, v němž závratně éther se hloubil,
zrakem, v jehožto temnu se hvězdami rojily touhy...