Již mlčím tedy ve studu a hrůze.
Jdu k městu zvolna; již se zcela ztmělo.
Mrak na moje sed čelo,
a listí větru pocítivší zlobu
mi výdechem čpí hrobů.
Vím, nesmíří jich pomník sebe větší,
ni truchlozpěvy, tryzny, slavné řeči.
Proč odvahy však – vyčítám si tuze –
jsem neměl jenom k otázce té přímé:
„Čím že vás usmíříme?“
Teď kráčím smutně cestou svojí temnou,
a hádanka mi stále ryje v hlavě
tak dravě, dravě:
Kde schází co? Kde tonem v kalu zrádném?
Ó, vy, kdo čtete, přemýšlejte se mnou.
Leč běda, běda, jestli neuhádnem!