Teď, v životě kdy jiným pro zábavu
tak často básník sebe zapřít musí,
ó Ještěde, já stokrát vzpomenu si
na starou tvou a zamyšlenou hlavu,
jak vídal jsem ji v prvním zanícení
dob zapadlých, kdy za hlubokých nocí
jsi na obzoru tměl se s vážným čelem,
co já jsem bloudil parkem v tichém snění
a s plachou dumou v srdci rozechvělém.