veliký a vybílený,
židlí pár, stůl, velká skříně
z temně dubového dřeva
s řezanými ornamenty
jediným jsou nábytkem.
Se stěny se dívá z rámu
olejový Hus a Žižka,
mezi nimi na podstavci
stojí soška Poděbrada –
otec Jiřího tu strávil
delší půli svého žití –
obrazy ty, nábytek ten
jsou tu jeho upomínkou.
Stará paní sedí s Lucy
u otevřeného okna;
jetele lán venku leží
v stínu domu; pampelišky
dukátovým svojím květem
proskakují tmavou zeleň.
Cvrčkové v něm hlasně chřestí.
Jaksi bezmyšlenkovitě
drží Lucy v ruce knihu
dlouhou, úzkou, v staré kůži
s pozlaceným ornamentem.
Tu ji stará paní našla,
je to milý soudruh z mládí:
Novalis. A stará paní
vzdychá slastí „Čti jen, dítě!
Ach, ten Heinrich z Ofterdingen!
Blaue Blume! Přečti si to!
Já ho četla celé noci!“ –