Myslí jedno, druhé vzpomene si:
nežli zašlo zlaté ptáče v lesy,
lapla Boženka je do okénka,
chytilo se na skle slunko zlaté.
Ale tam, kde vymetává pšenka,
oráč křiví brázdu, záhon mate,
když to slunko viděl polapené.
Plane okénko! Vzkřik’ na spřežení,
zadíval se, jak v té kleci sklené
ptáče čeká, nad něž v světě není.
Pustil on se, nemoh’ doorati,
koně nechal samy na souvrati.
Viděla ho Boženka hned z dáli,
kterak běžel, ale na zahradě
uvažoval, nemá-li, či má-li,
ve vlasech se drbe a je hladě.