A jako tenkrát, Karel opět teď
si povzdech’, stoje v ranním úsvitu
sám na pavlánu: „Ó můj Giljome,
kéž syn můj tobě byl by podoben!
Ó Giljome, proč nejsi synem mým,
když děti moje opustily mě
do ráje spěchajíce před časem
a Roland můj a Olivier když v prach
se rozpadli a když je nevzkřísí
pláč dlouhý můj... V tvou ruku v důvěře
bych žezlo odevzdal korunu!“
A přes zábradlí císař klonil se
a s pavlánu tak zvolal do sadu:
„Jaký to rozmar pudí, Giljome,
tě z domu dnes a vede do hvozdu!
Dnes, věru, scházet neměl bysi zde!
Vždyť víš, že palác plný hostů je,
že králové sem přišli návštěvou,
že sám i papež, římský apoštol,
v své bílé říze přijel na oslu,
by dům můj poctil! V basilice mé
mši bude sloužit, bude shromážděn
dvůr v celé slávě, a ty, příteli,
se zatím budeš lesem honiti!
A kým, když ty zde nejsi, pochlubit
se mohu před cizinci? Nejlepší
jsi z bohatýrů mých a jediný
ty obdiv vynutíš jim mimoděk!“