Dní prchlo několik jen v přípravách a chvatu,
jaký as vějíř, šperk by nejlépe šel k šatu,
až přišel den všech dnů, ta středa lednová,
den ze všech nejdelší, jež paměť dochová.
Již večer schýlil se, a Žofín zrovna hoří
od sterých plamenů, jež divné hvězdy tvoří.
Jak líčit to, jak začít? Líčit onen šum,
ryk zbrklých kočárů, či zvědavých bab tlum,
i slečny přestrojené ve služčiných šatech,
jež jak by po požárných byly automatech
sem svolány, tu očka pasou všetečná
a tuží ústka hebounká a výřečná,
jen chvílemi se ztiší, vzdychnou: „Ach!“ a „Jé!“,
když z vozu anděl vyjde, bílá lilije,
jak luna ze mraku, jen mihnouc se jak sen,
a zástup zaražen zří, jako oslepen,
až kočár vyruší jej, z koní sálá pára,
vystoupí dáma – hlas nevole: „I ta stará!“
Ten údiv veliký, když herka přibelhá,
div že jí dech neb drožce péro neselhá,
a z drožky vystoupí – hle, stvořeníčko zlaté,
div že ho v zimníku přec pracně vyhledáte;
on sotva z třesavé té sféry v průjezd vylezl,
již podivení zní: „Aj, že ho uvezl!“
Ne, nechci popisem tím kazit sobě péro.
Spíš líčil bych, mám chutí věru tisícero,
počátek pravý, první: dívek strojení,
jež první čeká ples, snů třpytné rojení.