Po kázání! Vlny panstva četné,
jak by pod perutí bouře letné,
nenadále z moře lidu vstaly,
a zrak žas, jak pýcha s nádherou,
s obrazností svojí veškerou
zlatými je květy protkávaly,
jejichž lesklé ve spojení nitě
v hvězdy měnily se na dykytě
dlouhých sukní, krátkých pláštíků,
záříce tak zevšad víc a víc,
jako oči jižních krasavic,
polou schválně, polou z návyku.