A proto na Athou v chmurné cele
v půlnoci ještě srdce bylo bdělé –
mnich mladý Cyril; v nevýslovné muce
k modlitbě zvedal hubené své ruce:
„Ó synu boží! popros svoji máti,
by ve své kráse dala se mi znáti,
a svojí láskou velkou, bezeměrnou
zahnala z duše noc zoufání černou.
Pak jistě touha s ukojenou žízní
v mé duši tiše jako píseň vyzní,
již rybář pěje, vraceje se z moře,
již zvonek hlásá volající k hóře.“