Tak asi po dvou letech této idylly,
kdy mysli jich se v něžný soulad spojily,
děl Hlavsa k Evě: „Komteso, teď přišel den,
kdy vstoupím v život zpět, zde snil jsem krásný sen,
a z paměti mé nikdy nevymizí
vzpomínka na vás, vaše srdce ryzí...
leč, musím pryč!... Vy jistě netušíte,
že v srdci mém jak zakotvena tkvíte,
mně život z duše nevyrve váš obraz sladký,
ať vpluje kamkoli člun mého žití vratký.
S úkolem žití svého bych se tady minul,
a proto jdu, ač těžké pro mne loučení;
jdu zápasit, bych zvítězil neb zhynul;
můj život jest jen v proudů nových víření,
v zápasu myšlének, v názorů kypění;
jdu pérem bojovat za volnosť lidu,
za řeč a právo, za ta stará hesla,
jež k vítězství se posud nepovznesla, –
a v boje rozruchu já dojdu klidu
a smíření...
Vy též svou cestou jděte, jež vám souzena,
a buďte vždy tak obětava, nadšena,
jak nyní jste, a vstupte s hrdým čelem
jen ve svůj svět a buďte hlasatelem
všech našich myšlének v té společnosti
své. – Vlasti své tak prospějete dosti!“...