Z večera onoho mám dojem rány,
takový tupý, těžký dojem rány.
Ale vy znáte, že i těžkou ranou
se neumírá vždycky, žít je nutno,
je nutno žít a smáti se a mluvit,
a snad též třeba vašich autografů.
A tož jsem hledal ve svém zápisníku.
Půl básník v něm, půl politik tam mluví;
poznámky k řeči, poetické torso
a nutná politická intervence.
Tož hledal jsem a jak jsem listoval v něm,
skizzu jsem našel básně nedopsané.
Tenkráte na jaře, jda po nábřeží,
stín válečných let jsem tam vyvolával,
rozváté do všech světa koutů druhy.
Volal jsem doby, kdy jsme důvěřivě
v nejtěžších chvílích zřeli na Hradčany.
Živé i mrtvé do zbraně jsem volal.
A jak jsem četl, náhle zamrazilo.
Poslední řádky zlomku toho zněly:
„Osude přísný, tvrdý, neúplatný,
za hříchy vůdců nepotrestej lid.“