Tak stvořeno je srdce ženy,
sen pak srdce tlukotem
nalekaný, poděšený
ulétl pryč klopotem.
Aj tu první žena
z prvního sna probuzena
stála, rovna jasné zoři
v světel proudech, v barev moři,
v prostřed stromů, něžných květů,
skvělých sluncí, věčných světů.
Z temných hájů písně zněly,
ohlasem se bory chvěly,
a po boku první ženy
stál – zázračně dostvořený
k srdci pna ji úž a úž
první muž.
Vidí, odkud život vzniká,
vidí svého panovníka,
vidí v svatém zanícení
v něm své vlastní dovršení;
tu se v ňadru pozachvěje,
ruměnec se v líčko leje
a již první slza kane
na srdéčko rozhárané,
první sladké povzdechnutí
z útroby se na rty nutí,
a cit první láskou rozechvěný
opanoval tiché srdce ženy. –