Kníže Vladimír však schází v jejich kruhu.
Pousedl stranou, nevšímá si druhů,
opřel rukou bradu, zadumal se tichý.
Mračně, nevesele slyší jejich smíchy,
těžký žal mu duši rozrývá a tíží.
Devět prchlo týdnů, desátý se blíží,
Parášu co pohřbil, ženu holubici,
slova nepromluvil, a jen sedí snící.
Čím víc bouří druzi, tím víc bolest vzrůstá,
netknul se mís zlatých, neovlažil ústa,
a jen dále chmurných myšlenek nit spřádá.
Marná reků snaha, marná přátel rada!
Sedmý den již trvá hodů vřava plesná,
Vladimír však posud nezbudil se ze sna,
posud žalost hrozná v duši se mu vtíná,
slova nepromluvil, neokusil vína.