Byl Olgerd jako hromem omráčen,
a síly jeho opouštěly jej,
smrť zdála se mu blízká, mrákota
zrak jeho kryla; z šera toho však
mu jasně Anna hvězdou svítila,
ten sladký hlas jej volal k životu
a lil mu mocné kouzlo do srdce,
a sebral síly své, a promluvil
sám nevěda, odkud mu přichází
ta odpověď: „Ó, paní má,
když Milosť vaše káže, poslechnu!
Nuž pravím vám, co rytíř a co muž,
a zajisté že s úctou povinnou,
a v pokoře před vaší výsostí,
že nejen dnes a zde, ty květiny,
však vždy a všudy jedině jen vám
bych podal, paní, v prachu klekaje!
Ne proto, paní, že jste královnou,
však proto, že jste dobrá, vznešená,
a rodné země pravým andělem
a že jste ctí a slávou paní všech.
Vás, paní, nezdobuje koruna,
vy leskem větším zdobujete ji.“