Devětkrát už nový měsíc zhynul
od té noci kruté, strašlivé.
Vinný hrozen tenkrát vábně kynul,
stromy shazovaly děti své,
země posledně se rozpínala.
Tenkrát touha všech desíti let
v krev a tělo náhle se jí drala,
touha, po pelu jíž prahne květ,
touha horečná, vše odříkání,
štěstí vzpomínky si sedly na ni,
rdousily ji, divě zmítaly,
fantasticky v rej se splítaly
s ohněm, vášně bujnou, hroznou mocí,
marmo, bože, chtít se osvobodit!
„Barunko má, budu k tobě chodit
ve znamení naší první noci!“