A ta ňadra, na něž vnoučka kladla!
nezdají-liž posavad se chvět,
nejásá-liž paní: „Hle, já zmladla,
z mojí krve nový roste svět;
ó kéž raděj hlava má by padla,
než ten outlý syna mého květ,
v němž – má prosba, Pane, nebuď licha –
vlasti vzejde oslava a pýcha.