Nejsme národ, který krví
žízeň hasí, vraždou tyje:
ale také volné šíje
neskloníme v okov prvý.
Svoboda – to světlá zoře,
která věčně v duši plane,
volnost ono velké moře,
z něhož větřík potěch vane.
Nad volnou jen domovinou
rodná píseň zní a zvedá
orel slávy peruť sinou,
na týmě jí v letu sedá.
První mráček, první chmuru
rozptýliti, děti, třeba.
Za zem, za tu skyvu chleba,
za ten rodný lán a hory
pospíchejte pod prapory,
meče z pochev, luky vzhůru!
Na bílém tu oři svém
neúprosný Svantovít
povede náš slavný tém,
pomůže nám vrahy bít,
svobodně a volně žít.
Blah, kdo v srdce vštěpí víru,
blah, kdo statně v boji, v míru
s pravou láskou jednat umí.
V také země zhouby káně
nezalétá, v její pláně
peruť jeho nezašumí,
nenavlhne krví tráva,
nezabarví pomsta vody.
Nehledejte mečem práva,
nebojujte rody s rody!...
Běda lidu, který síly
svoje drobí, sebe kruší
nespěchaje svorně k cíli
smělou rukou, bdělou duší!
Ovšem, vášeň v divém proudu
mnohdy blahem jiných hýří:
ale tu sněm kmetů v soudu
spravedlivě všecko smíří.
Po zákonu obyčejem
předků našich leši, kmeti
vladykové na sněm spějem
k sídlu svého kněze vládce,
jako k otci vlastní děti;
učiníme konec hádce
podle práva, podle řádu,
který otcům býval svatým,
který i nám bude svatým;
nebo Perun, který zlatým
kopím chrání dobrou vládu,
učil právu naše dědy.
Zraky jeho bdíti budou,
ruka jeho střelou rudou
trestat bude zla i bědy.
Poutníkovi kráčí v patách,
se zálibou tajně patří,
hostíme-li v tichých chatách
cizince neb jiné z bratří! –
Dobrý Veles, strážce skotu,
kolem jehož šedých skrání
klasnatý se vínek skvěje,
úrodu i setbu chrání,
plaší lítou zvěř od plotů;
na potulkách chodci pěje
čaruplnou píseň hravou,
aby našel cestu pravou. –
To vám, bratří, svatým buď,
veď vás žití drahou širou:
v srdci kveť vám láska s vírou,
zmužilostí nadchni hruď!“