Však rázem, rázem, ráz na ráz
továrna v mžiku prázdna byla.
To druhý den, kdy úsvit shas
před domem stávka zabouřila.
A dělníků vzdor rozjitřen
se valil ku továrně blíže,
a v křiku dětí, pláči žen
bil o vrat nepodajné mříže,
a jak by zrodila jej zem,
dav táhl dlouhých ručejem
a v ženský pláč a v hlesný vzlyk,
jak ztéci chtěl by tyto stěny!
Až v posled sevřen houfem pik –
jen porůznu hlas rozvášněný
tak hrozivě: „Chcem chleba!“ vzkřik’!