„„Bohužel,““ odtuší opat,
Vzdechnuv z hlubokého srdce,
A spínaje ruce k nebi,
„„Že tak zacházejí! Neboť,
Ač já nejsem kališníkem,
Přec mi nelze schvalovati,
Oni dva co spáchali.
Národ, jenžto slovo Boží
Přijal s takou vroucností,
Z jehož lůna zrodilo se
Tolik svatých, a teď běda
Pronásledován a znectěn!
O, by Bůh mě stařičkého
Brzy k sobě povolal,
Bych v tom světě nedožil se
Ještě horšího, než dosud!
Ale pozoruji, pane,
Že jste netrpěliv. Již je
Krypta otevřena. Pojdme
Tedy!““ Šli a sestoupili