A za lesy až ke vsi šel jsem hbitě,
bych u posledních zastavil se chat,
tam žebravé jsem v pláči našel dítě,
a divný stesk mi rázem v duši pad’...
Proč stýskáš si: „Ach, nožičky mě bolí,
a z domu poslali mě do všech míst,
co vidíte jich tady po okolí,
bych chleba žebrala; mám hlad, chci jíst...“
Ó, Bože můj! jak bojácně se chvěla –
ta ubohá, zda jaro své už měla?