Sic hloubá mnich a nastiňuje rysy,
než před duší mu jakás mlha visí,
on místo Marje, plné vonné růže,
a místo tváře zduševnělé, vnadné,
maluje stále přísné tahy muže,
neb ve svém žití ženy nezřel žádné.
A proto Cyril pozbyl štěstí, míru,
a proto ztratil v umění své víru.
Tajemné bázně stále stíhán hrotem,
se prvně počal mrzet nad životem,
jenž, druhdy krásný, zdál se mu květ hluchý;
však opět někdy nepoznané tuchy
se mihly mozkem vůní opojivou
a někdy písní zazvučely tklivou,
že zmítán, jako ptáče ve vichřici,
měl často slzou zastíněnou líci.