Teď osudí padlo.
Hle, fanatik myšlenky... Student snad rusý.
On netrpěl dosud... a jasně se smál,
že všecky ty bolesti na sebe vzal,
ty minulé všecky a ty příští,
ty potoky krve, jež z padlých těl prýští, –
a jako by se světem vyrovnán,
všem ruce tisk', všemi objímán
a blabolivě, svůj zdvižen zrak
kams jiných světů do oblak,
tak promýšlel cestou ze sklepení
plán budoucích dějů v jasném snění:
třeba-li s něčím již ztroskotat,
jen velkým se činem to musí stát.
Pak vzpomněl si otce. Ten zlobně stával
kdys u stroje, vyjít ven k lidu si přával
a zahřmít tím, co v něm bouřívalo,
co za nocí zimavých se mu zdálo,
na slámě když tak léhal s ženou
upracovanou a přikrčenou
k dítěti rusému očí zlých
po otcově zlobě zděděných.
A fanatik myšlenky s nezlomnou vírou
bral chladivou nocí se podzimní,
na oblohu blednoucí, nesmírnou, širou
zřel, myšlenky stíhaje, světla v ní...
pak svěsiv hlavu, v plášť zhaliv své ruce,
kams vkročil v úmyslu pevném, prudce
před bezlidných paláců olbřímy,
kde stromů řad smutně čněl do zimy.