– Ne mně, ó kníže náš, ta kořist patří bohům.
Jsem slabý sluha jich a vím, co na mne čeká.
Hle, v dálce mlhavé tam znova rdí se řeka,
a prales chvěje se jak dnes... zřím svítit hada
tak svůdného jak žena, mrzkého jak zrada
kol beder tvých, ó kníže můj!... Ty bledneš strachem?
Zem naše kvetoucí se rdí zas čerstvým nachem...
Hle, třpytnou přílbici jsi přinesl mi, kníže,
však na ní potvorný je drak, jen popatř blíže,
hleď jemu do očí, jak barvu stále mění,
jak hraje šupinou... Jakž v dnešním vítězení
ti mohlo připadnout, že smrt mi darem dáváš!
Hle, znak ten osudný zde vpředu rozeznáváš:
kříž, kříž – kříž! Varovný můj jazyk jím kdys zněmí,
prach můj ni popelnice nebude mít v zemi.
Sám zlo to připravíš, tak chtějí věční bozi.
Pak s kříži přijedou k nám naložené vozy,
a bude noc, noc pustá... Stále tak den ke dni
snít bude v mrákotách má země o poledni,
a zatím jitřenka a pravé její ráno
kdes v temném pralese dlít bude zakopáno...
Dnes bozi vítězství nám dali. V žertvu svatou
jim vrhám do ohně nás všechněch kletbu klatou,
kříž, kříž, kříž – Domluvil kmet a hned mrštil v plamen