„Slyším strunu ve tvém hlasu
pravým citem vzrušenou,
leč i modní hesla času
k ní se mísí ozvěnou,
a mé hledí bystřej’ oko
do tvé duše, nežli mníš,
vniká ke dnu přehluboko
v pochyb nejtajnější skrýš.
Zvěstí tvou je mír a láska,
dobrých lidí šťastný svět –
Však proč tajná kalí vráska
čela tvého jasný vznět?
Na srdce si polož ruku
a rci, zdali věříš sám,
že kdy rozklene se vnuku
vysněný tvé tužby chrám?
Věříš-li, že vášně s vinou
kdy se zhostí křehký duch
a blud s hořem v žití minou?
Ocúny dál zemský luh
rodit bude, zlo a spory
živá lidská podstata,
budoucích tvých lidí vzory
jsou jmen prázdná schemata.
Pohleď v sebe sám! Zda časem
vášně blesk tam nezaplá,
moudrost všecku s dobra jasem
nezastře-li chvíle zlá?
Hruď-li nikdy nezapírá
mírných retů blahověst,
když hněv mimoděk ti svírá
na škůdce tvé snahy pěst?
Ať ret hlásá boji hanu,
srdce jinou vede řeč,
zříš-li národ na obranu
zoufale svůj tasit meč,
povznese-li rabstvo šíje,
vztekle zdrtí okovy,
na krev, hrůzu tyranie,
krví, hrůzou odpoví.
A hleď! jako mořské vlny
snahy, dumy lidstva jsou,
neklidu a proměn plny
v dol se řítí, vzhůru dmou,
věštce zašlých pokolení
kamenuje jiný věk,
proudem dob se stále mění
citů ráz a myšlenek.
Snad že zkřiví pohrdavě
ústa vnuk na boží říš,
kde jen v bílém lásky hávě
tiché ctností reky zříš,
muže s měkkým ženským duchem,
dobra něžné titany –
na vše, co se snivým vzduchem
chvělo Jasné Poljany.
V zaslíbené vaší zemi
shledá nudný suchopar,
nad bledými liliemi
vzkřísí růží smavý žár,
pohanské zas čerstvé kvítí
– nechť i v ně se míchá blín, –
řízný broj, slast bujnou žití
s prudším jasem hlubší stín.
Ba, snad vnuku tyranie
Rozumu se zprotiví,
blouznivou hru fantasie
vznese nad zkum střízlivý,
přeludy zas na štít zdvihne
a syt skepse, kritiky
ke rtu horečnému přihne
pohár nové mystiky.
Snad že znovu zakalí se
duchů temnem Evropa,
nebo z dáli přivalí se
divá na ni potopa,
jinobarvých plemen roje
zdeptají květ Západu,
jako barbarské kdys voje
smetly Řím i Helladu – –
Není pídě stálé půdy
v pochyb věčném vlnění,
snad již zítřek v dětské bludy
pravdy dneška promění.
Vratko v tobě, vratko vůkol –
mentorům nech katedru,
diváka zvol němý úkol,
v úsměvu miň světa hru.“