Juž byl doma, v pokoji svém, zavřel dvéře, v židli kles’,
povstal znovu, nepokojně síňku měřil dlouhým krokem,
oknem vyhlíd’ občas do vsi plachým, těkajícím okem
a zas váhal, sedl, povstal a zas chůzí pokoj měřil,
pochyboval, hlavou třásl, ale v hloubi duše věřil,
otevřel teď knihu – darmo! obrátil zas chvatně list,
na hodiny pak se díval, nemoh’ psát a nemoh’ číst
a jen v lebce bouřilo to jako kladiv sterých spád,
věčný odboj, věčný příboj, pochyb rej a vodopád.