Kam zmizely mi čarovné ty zjevy?
Proč moře šumy, jezer ztichly zpěvy?
Kde reje švarných Slovinek,
jichž zraky takou něhu v duši vanou,
že jako hvězdy dosud vstříc mi planou
mlhavou clonou vzpomínek...?
Kde lid ten bodrý, který v pláči, vzlyku
ty kraje plné veleby
až dosud skrápí slzou nevolníků? –
ten lid, jejž v dáli k zoufalému boji
sám silni v lásky nekonečném zdroji,
ty mocný bože na nebi!
Zmizelo vše mi v upomínek šeru;
neznámý v dáli básník od severu
o ruku vzpírám hlavu zadumanou
a v duši mojí sladcí snové tanou.