Víc podepři se na mé rámě
a blíže nakloň drahou tvář,
ať sladký dech tvůj oblétá mne
a cestou svítí oka zář!
Ve svitu luny, v blahém tichu
jal zemi – matku věčných hříchů, –
ve svoji náruč těžký sen.
Jen po lučinách, v moři květů
náš temný stín se mihá v letu,
vždy naší vůle poslušen.
Kraj němým je a smutno v háji,
list nepohne se v křovině,
vše v pološeru kol se tají,
jen klidné vody prosvítají
ve smaragdové sítině.
Jak oceánu plocha šírá
pláň kolkolem se rozestírá. –
Ó, hlédni, hlédni! Nad obzor
jak pouště jižní přelud hravý,
jenž poutníku se v cestu staví,
jak sněžné hlavy mocných hor,
tam bílé rysy v šeré dáli
nad luhy snící náhle vstaly. –
Však blíže plujem. Jasně již
se užaslému jeví zraku
tu věže vzrostlé do oblaků,
tu sloupy, které smělou tíž
na mocných bedrách pozvedají,
je révy bujné oplétají,
kol sněhem kvetou křoviny
a polehku se kolébají
na vodovodech lekníny.
Pod náma domů zástup tichý,
na stěnách plane luny svit. –
Toť Ninive, chrám lidské pýchy,
ten rozkoší a hříchů byt.
Vše mrtvo kolem, – nikde ruchu –