V tom stará teta (hospodyně moje)
snad v pravou chvíli vešla do pokoje
a udivením spráskla ruce obě. –
Nuž rozhodneme! děl jsem v duchu k sobě
a k tetě pak: „Pst! ať ji nevzbudíme!
Hle, osud přines děťátko nám pěkné,
zda ode dvéří odehnat je smíme?
Já počkám, teto, co tvé srdce řekne.
Je sirotek to po příbuzné naší,
nikoho nemá, – v nouzi, – bůh to suď!
Hle, jak se chudák tiskne na mou hruď!
Ubohé ptáče! Kdo je odtud splaší?
úkrytu hledá pod střechou si naší,
nuž, přijmem je – a ty mu matkou buď?“ –