Pak Vesuv mluviti se jal:
„Co užitečnosť, krása! Moc světem vládne;
Ten první, komu ji osud dal.
A hnu-li jen obrovskými údy,
Tetelení nastane všudy,
A všechno se sřítí a hrůzou padne.“
I počal supati a řváti,
A jasné slunce zakrývati,
A skrze prostor zatemnělý
Svých blesků metat žhavé střely,
A ze své tlamy strašlivé
Chrleti kovy ohnivé,
Že moře zděšením se vypínalo,
A městy a kraji to kolem zatřásalo.