U prostřed jinoch, oděn v hedbáv drahý,
v malebný, skvostný oděv středověku,
tvář jeví hladkou, bledou, lunných vděků,
zrak žhoucí nadšením a snivě vlahý.
Svou náruč otevřenou zdvihá ke mně
a rety rozechvělé zvučí jemně
jak lehce dotýkané harfy struny:
„Jsem neznámý tvůj druh, jsem kníže z Luny,
jsem vřelý přítel tvůj. Věz, bytost moji
již dlouho k tobě tajná páska pojí;
druh neviditelný, již dávno sdílím
cit každý s tebou, toužím, plesám, kvílím,
a duch můj stínem provází tě stále,
jak věrný man vždy v patách svého krále.
Ó chvíle zlatá nesmírného štěstí,
kdy vítám tebe v obvodu své říše,
kde tvojím nyní vše, co mojím jesti,
kde jenom pro tebe hruď moje dýše,
kde číhám, otrok, na pokyn tvé brvy
a prahnu spečetit svou věrnost krví!“