Tak přišel v posled až na konec světa,
kde Thule poslední své skály spíná
kol dunícího, strašlivého moře.
Přes balvany se pachtil dva dny celé,
dne třetího v mlh říši věčnou vkročil,
kde válela se šedivá až k zemi
jen stěží propouštějíc šilhající
a na krev rudé slunce. Šikmé tesy
skal kupily se zelenavým spoře
obrostlé mechem, v kterém kalná rosa
jak slzy třásla se, pak i to slunce
se ztratilo a zbyla pouze mlha
visící v cárech od nebe až k zemi.
Na skupině skal pod ztemnělým nebem
zřel Eros Moiru. Kyklopická žena!
Část dolní těla kryla chudou rouškou,
jak hustší mlhy by tam spadl závoj,
část šíje s hrudí vychrtlou a nahou,
jak šlehům vichřic by a dešťů zvykla.
Ve vlasech dlouhá bělela se křídla,
nad hlavou skrádal se jí mdlý svit matný,
jak vycházel by za ní chorý měsíc.
Však nejstrašnější byly na ní oči,
v těch utkvěl všecken děs a všecka bolest
prazničení; do dálky tupě zřely
jak v propast, v níž by vlny byly věky,
otázka číhala v nich, na niž darmo
hruď mudrcův i pěvců ždála odvet
od chvíle té, kdy člověk myslit začal.
Tak seděla dceř Temnoty a Noci,
Moir nejstarší, ta, která vlákno žití
z dna prabytosti souká k smutné přízi.