Šlapaje lávu strnulou, brouzdaje popelem, škváry,
v námaze, horký jež pot na skráň mi shrnula, stih
konečně vrchol jsem hory soptící, dunící hory,
zčernalým nad kráterem v dumách jsem rozechvěn stál,
Angličanů několik s bedekry v červených deskách,
vyzáblých slečinek pár bylo jim stafáží jen.
Brzy však je znudila kráteru velebnost přísná,
takže nastoupli zpět po lávě vrtkavou pouť.
Sám jsem zůstal opuštěn mezi nebesy, zemí,
naproti divu jsem stál, do jícnu hrouže svůj zrak:
dýmu chumlem začal jsem poznávat strmé kol stěny,
viděl jsem plamenů žeh, pod nimi kterak se kmit,
jako Kyklopa oko červené, znícené, v letu
tmící se vteřinou zas pod novým přívalem chmur.
Cítil jsem něco jako dech Titána velký a valný,
silou jenž veškerou chtěl pozvednout hory té hruď.
Staré báje o obrech kovářích myslí mou spěly,
v kobách již podzemních zde Olympským kuli prý zbroj.
V potu atletické, viděl jsem, zvedali páže,
po tvářích z bronzu jim znoj horoucí stužkou se lil.
Vesele kolem z kovadlin sterých sršely jiskry,
kladiv zněl střídavý spád, dunivý, hluboký zvuk,
a já schýlen nad kráter, jenž se mi před zraky vlnil,
zčeřený moře zřel pruh, moře to kouře a par.
V kobách podzemních, v hloubi hlasy jsem ztlumené zaslech,
zalehlých ozvěny stop, tichnoucích hovorů svár.
V dýmu sloupy zahalen jakoby v řasnatý turban
v kráteru ožehlý chřtán pustil jsem řeči své proud:
„Co tam dýmáš pod zemí, Vulkáne, otče ty skrytý,
odpověz, dosud jsi živ? Novou snad kuješ zas zbraň?
Což jsi nesplynul v mlhu se stíny ostatních bohů,
Olympu strážců těch zlých, od plných amfor a mis,
které vyštval před lety přes moře dunící povel:
„Padněte všichni již v prach, neb již mrtev jest Pan!“