Před půlnocí on s lože vstal,
jak opilý v svých ležel snech,
v dlaň třesoucí se kahan vzal,
slyš! – cos to šustlo v čalounech,
teď ve skříni to prasklo tam,
teď znělo to jak šalebný smích,
teď kvil nad ložem v nebesích...
„Tak půjdem, ať se podívám,
co dělají as moji vězňové,
líp usnu, až se přesvědčím!“
A šerem chodby sloupové
táh jeho stín se nahrblý,
krok šouravý a mdlý!
Vyzáblou rukou zacláněje
svit kahanu zřel v stínů reje,
tančící před ním vpřed i zad,
spěl v chvatu jak moh’ největším.
„Jen proto, bych moh’ lépe spát,
jdu – však se plně přesvědčím!“