Sluj hrůzná byla blízko našich ohrad,
zvěř přestárlá tam zvykla najít hrob,
kam bledý úsměv nemohl se prodrat,
by heroldem byl bílých slunných dob.
Dne tropického klesla jednou sláva
a slavík jal se mrtvé „ave“ štkát,
mír ohromný, jenž hloubím balsám dává,
jak nebes koráb zůstal tiše stát.
Já hleděla jsem s něhou stáří vlastní
sklem resignace dlouho do šera,
kam padli dálkou staří orli krásní
do žalůplných klínů večera.
A došla k sluji, ulekána stony,
jež umíraly v její hlubinách,
a jejíž strž a vlhké mátoh tróny
tím hořkým nářkem pohnuly se v snách.
Půl zvířete a půl jen mého syna
Kain srstí černý v oné sluji mřel,
dech sžírala mu pramatička hlína
a tepen horkost kruhy hadích těl.
Děl s rykem dutým: „Hle, matko, tvá pýcha
se lůžkem stala mokrých slepýšů,
znamení boží věčným trnem píchá!
Pryč ode mne, já lehčej dodýšu!!“
Jak puknou zvony při požárech věží,
hrom skácí strmý, nedosáhlý hrad,
tak srdce zmlká, břevnem v prsou leží...
Klid smrtelný – – ni ozev odnikad...
Já zemřela v témž vzlyku se svým synem,
plaz safírový v našem blízku spal;
juž venku soumrak šílel v světle siném,
juž řvání v dálce – – vyšel zvěře král...