Už darmo lkát! Však zlomené tvé křídlo
já za klobouk si dám;
kéž nosí myšlenky mé v slunné zřídlo,
v němž blažen koupal jsi se ondy sám;
kéž každá v duši jiskří se a jasní
a zlatokřídlou pozvedá se básní,
vždy výš a výš, až modrých do nebes,
a světla paprsky a vláhu rosy
mé vlasti ubohé a lidu nosí!...
Perlami rosy pláče vřes. –