A co bez rady tak stojí tady,
neznámý pán jakýs šedobradý,
poklepav mu na rameno lehce,
oslovil jej sladkou mateřštinou:
„Vidím, krajane, že nikdo nechce
rozuměti vašim otázkám.
Zdejší Němci od jakživa slynou
neukrotným záštím proti nám,
jediným se slovem neprozradí,
čeština že neznáma jim není.
A my Češi? Oj, což my se rádi
pochlubíme trochou švandročení,
jemuž „na handlu“ nás naučili!
Jestliže se nezměníme záhy,
marny budou všecky naše snahy,
právem naši sousedé pak milí
krčit budou nosy nad námi. –
A co v klášteře?“ teď neznámý
přerušil proud řeči. – „„Mám tam dítě.““ –
„Tedy jste z těch otců zpozdilých,
kteří na svých dětech páší hřích
do velké je vhánějíce sítě,
kterou lovci duší obezřelí
na všech stranách u nás rozestřeli?
Mnohý otec nepomyslí ani,
z nepřátel že sesílených řad
v budoucnosti vlastní dítě snad
otcovské mu srdce nejtíž raní,
až se bude za to styděti,
že se v české narodilo chatce,
až se bude otci smát a matce,
mluvícím jen sprostou českou řečí – –
Avšak dosti! Vám snad nebezpečí
nehrozí, snad na svém dítěti
nedočkáte bolesti se té.
Odpusťte, že zarmoutil jsem vás,
vidím, že to těžce nesete;
o něčem teď jiném mluvme zas!“