Tak zavolal jsem, rozjařen svým citem,
a k očím vzhléd, jež jako zraky laně
v líc moji nořily se s dumným třpytem
a setkavše se s mými nečekaně,
hned prchly v hedbáv řasy třepetavý,
an čelem, lící nach se rozlil tmavý.
Pán domu pravil: „Rolník prostý – díte?
Ten výrok skromný obsahem své řeči
sám, pane drahý, nejlíp vyvracíte.
Než, ano! Ustaňme již v marné seči,
jež nejméně se hodí k této chvíli,
kdy prvně práh můj host přestoupil milý.“