Tak tiché a tak stlumené,
v podivný souzvuk zladěné.
A čím jsem v krajinu víc vnikal,
já v taji k duši svojí říkal:
Zde, duše má, kdys, v dávné chvíli,
však jistě jednou jsme již byli.
Jak z obrazu se rozhrnuje
šat, lehká mha se rozděluje,
na stále známější kraj hádá
a vzpomíná si duše ráda.
Teď přijde větších olšin řada
a potok, přes nějž můstek svislý,
a divná nálada jde myslí
a s vozkou náhle řeč se spřádá: