Svítá. Horymíř zde, pánu slouží.
Jeho vrazi zprávu přinesouce
Druhého dne teprv přichvátají.
Běda, běda pustošitelovi,
Jenž knížeti svému srdce srazil!
Za něho přátelé věrní prosí:
„Pane, zdali on tu nebyl včera?
Kdo můž letmo tam i tuto býti?
Která za noc ruka zmrsk zapění?”
Všecko darmo. “Umři! zítra umři!”
Svitne jitro, smrti čeká chrabrý,
Svitne v mysl slovo muže z hory:
Šemík jméno jeho. Jeho jméno
V nouzi volej, bude ti pomocno.
„Kníže,” vece, „dříve nežli umru,
Malou radost učiň mi a prosbu.
Nech ať na svém koni, milém druhu,
Projedu se ještě v tomto dvoře.”
Smál se kníže; zamčeny vše brány.
Užij prosby blázen pustošitel.
Ouzkostně Horymír pojde k stáji;
Smutně stojí komoň ohňozraký,
Jakby mluvil: „Zapomněl jsi na mne?”
Zařehotá, vsísti na se daje:
„Šemíku můj, Šemíku, pomoz mi!”