Dívka se topí v snách, strach křižuje hlavu,
Skalní divoké srdce, a duše se straší
Hrůzami plachých snů. Vždyť se nebezpečenství
Milého manžela blíží, davy se hrnou,
Černý vstupuje kat, meč do boku vráží,
Stříká milého krev, krev k vzteklosti pudí
Milenku vřelou. Byť se y stavěly hory
Dívčicy vstříc, jak obryně skalami protře
K muži se svému a ouskoky tvrdého snáře
Usylováním zkřídlené milenky zmate.
K záměru chvátá, ničehož nezočujícý,
Neslyšejícý pro srdce milé, byť Bůh y
S nebe se spustil, byť svět k ní všecken se sklonil,
Rozstřela usto své zem, jen zaryté oči
V rozmilém majíc bouřemi kráčeti, pláčem,
Prosbami bez cytu tříti se dívčice bude.
Doufaje otec, že Fatyma Růženu zlomí,
Spínaje ruce, a slzami smáčeje tváři
Prosý o život svůj jak bázlivé dítě.
Fatyma kleká k starcy, a do duše dceři
Mluvíc pohnouti srdce, y zvýšiti hledí.
Vidouc, skály že prosbami neroztřepí,
Nepohne duchem se v divosti utvrzujícým,
Padá na kmeta mdlého, by tělem co štítem
Zakryla stařečka svým, by zmařila vinu
Dívčice vyhrožujícý, zpoutala proudy
Zježené vášně, a rozžala rozumu světlo.
Darmo vše odporování plamenné vášni;
Byťby y Fatymu ctnou jak zrádného starce
Spojila s smrtí, z oukolu nevystoupíc
Pro svého milého svět, ba y nebesa zboří.
Od kmeta Fatymu trhá, káže a hrozý
Chlapům, luza se žene, a oba dva dělí.
Stařeček umírá, jak vichřice dcera
K Vratislavovi chvátá, zjevuje zradu.