Když bělokorá bříza šepotá,
když o polednách zdlouha dýchá les,
když v sýkotách se klepe osyka,
když v bouři lípa lomí rameny
a větve javorů když skřípají –
Dryady Řekův jakby mluvily.
Dryady, slepy jste – strom nevidí!
Dryady, hluchy jste – strom neslyší!
A přece žije strom a duši má,
života jeho taj je hluboký,
ač smyslů lidských jemu netřeba.
Což netluče nám srdce ve spaní,
když mozek prost a prázden milých snův?
Což nehojí se rána vojínu,
jenž polomrtev kdesi nalezen
v mrákotách leží dní a nocí čas?
Což neporodí žena bez smyslů,
když tluče plod na bránu života?
Což život není víc než myšlení?
Což problém světa jest jen – logika?