„Tak hrnce drátuje jsem zašel do daleka.
Zlá touha po horách, a doma žínka čeká;
já sotva třetí kopu hrnků podrátoval,
již domů, domů jen jsem tesknou touhu choval
a cestu obrátil. Že výděleček stačil,
myslil jsem překvapiť svou žínku: koupil plátna
půl kopy režného a tak s ním domů kvačil.
Co bude radosti! si myslím. Noha chvatná
jak ptáka křídlo spěší. Chaloupka blíž lesa,
hle, zpola zarostlá a korou obložena,
jak sama ze země by byla vzrostla stěna,
a podél stromky drží ji jak živé sloupky
zelením ověšené. Touhou se již třesa
vzkřiknul jsem do dáli: Hned pejsek od chaloupky
zaštěknuv vyběhnul, však nikdo na zápraží
se nezjeví, mne slůvkem dobrým neoblaží,
a nikdo nevítá. Síň prázdna. Na okénku
s muškátem reseda jak jindy. Pátrám venku
a vyjdu za plůtek i trnu: Naše pole,
políčko jako dlaň, když odcházel jsem, holé,
teď jemným květem modrým jako obarveno,
lnem vysokým se vlní. V něm si pyšná celá
má žena, v pestré sukni, plejíc hlasně pěla.
Ač zachmuřen, přec něžně volám její jméno.
Jak vykřikla! a již mne vroucně celovala
a radostí se skoro do pláče mi dala.