Nevrle sedím, hledím ven
v blátivý, kalný, smutný den –
Písničky, přípitky, všechno šlo k ďasu,
slavnostní číslo zbývá jen „Času“.
A jak sedím, sním a sním,
všelicos je mi nápadným.
Rád bych tak věděl, co bozi vědí,
proč Němec na mne úkosem hledí,
proč se tak mračil, když jsem mu děl:
– Kohna jste malého neviděl? –