V olšinách jednou žala u potoka.
Den parný byl a voda nehluboká
a průhledná se jen jen blýskala.
Uhřátá Lojzka práce nechala,
srp zahodila, sukénku svou zvedla, –
maličko zvedla – noříc do vody
osmahlou nohu. Kol se neohledla,
nedbala svědků. Však té nehody!
Hospodář mrzut hleděl pozdálí,
zesinal hněvem. Viděl: zahálí!
A rychlým krokem spěchal ku potoku.
„Proč nepracuješ?“ – Zasmála se jen
a ohledla se, – ve tmavém jí oku
to plá a svítí. Stejskal zaražen,
neschopen slova hledí, – myslí jen:
„Hle, jak je hezká, jako jarní den!“
Pokorně hlavu k ňadrům naklonila,
vystoupla z vody, – poslušná tak byla!
On pozved srp a podat jí ho chtěl,
co počíná, však více nevěděl.
Kol boků chyt a silou strh ji blíž.
Děl: „Ještěřice! mám tě, mám tě již!“
V horečce řek to. Chvěl se. – Odskočila
a prstíkem mu hrozí rozpustilá!
Neřekla slova, – jen se usmívá, –
je ráda, ano! – tím se neskrývá:
vždyť hospodář se před ní zardívá!
On hryzl rty, až barvila je krev,
v něm vřela vášeň – bouřil stud a hněv.
Chtěl přísným zdát se, – všechno, všechno marné!
jej zcela zmátl sladký její smích,
vší silou chtěl by stisknout v loktech svých
to mladé děvče, veselé a švarné! –
Však přemohl se, obrátil se zpět, –
proň nevykvet ten planý polní květ!
Šel, – k domovu šel, smutný, zamračený
a v duchu viděl obraz svojí ženy,
ubohé ženy, choré, uvadlé,
zažloutlé tváře, oči zapadlé,
zkalené pláčem, – suché, vetché tělo. – –
Cos jako smích mu maně v uších znělo.
I zastavil se, rozhlížel se všady.
Ne! byl to přelud! Lojzka není tady! –
však do opravdy byl to její smích! –