Dav rozprchl se, pustly ulice
a náměstí, na smutku znamení
se všechna okna uzavírala
a všechny dvéře domů, prapory
od štítů vlály budov smutečné,
a se všech věží hlahol pohřební
se zvonů nesl, nářek kovový.
A Sibyla jak ve vytržení,
jak v horečce suchým se dívala
a zamlženým zrakem kol a kol,
pak podpírala čelo o mramor
zdí zámků, který krutě vyvrh’ ji
na pustou ulici a šeptala:
„Co se mnou děje se to, Bože můj?
Jest pravda vše, co nyní se mi zdá?“
A ledovými prsty hmatala
si po ramenech slabě, po čele,
pak ale náhle bolest palčivou
jak prudkou ránu v srdci cítila
a zalomila divě rukama
a zvolala: „Jsem sama na světě,
on vyhnal mě, jak vyháníme psa,
a láska jeho na vždy ztracena!“