Již se blíží Orchan sultánovu sídlu
jako poutník Mecce, žíznivý jak zřídlu.
Na prostoře zástup vlní se a šumí
hlavu k hlavě tlačí, temné šepty tlumí;
marně hádá Orchan, co to všecko značí;
zdá se mu, že zlověst z lící těch se mračí;
ptá se, – vnímá slova hrozná jako dýky:
„Zavražděn jest sultán svými důvěrníky!“
Leknutím tak Orchan koni stiskl boky,
že se dostal jinam báječnými skoky,
až to slabším jezdcům nepodobno k víře,
že ho neshodilo nesmyslné zvíře.
Kůň pak uřícený, aby nabyl dechu,
když se zastavil v tom krkolomném spěchu,
zvážil teprv Orchan, hořkého pln žele,
strašný onen případ v tíži jeho celé.
Kam ta říše mocná, kam se rázem vrhá,
ana svoje sloupy sama z půdy trhá,
lítější svých vrahů, hyne bez obránců,
proti zuřivosti vlastní bez zastanců!
A přec není bez sil, není bez pokladů!
Nuž, co činit? Dá snad velký mufti radu?
Spěl by k němu Orchan, ale již se leká,
že jen zklamání zas nové tam ho čeká;
obraz za obrazem duší jeho těká.
Vítězně by ve své horlivosti mravní
válčil jako staří sultánové slavní,
jenom kdyby věc mu nescházela hlavní!
Zlato, bídné zlato! Kdyby jeho bylo,
v Orchanových rukou říš by zachránilo.