General vstal. Ocel očí začla
metat blesky. Rýha zlověstná mu
sedla mezi obočí. Ret chrlil
slova překotná, jež tonem hlasu
řezala víc než snad významem svým:
– Kdybys pasákem byl, důstojníku,
počet ovcí měl bys jistě v hlavě –
víš, co značí voják bez obuvi?
víš, co značí žaludek mít prázdný?
víš, žes přispěl, pokud přispět mohls,
k porážce a hanbě Republiky?
Nezmýlil ses ve svém povolání?
Vojákem jsi? Proč ne krejčím, ševcem,
hercem, sedlákem či tanečníkem?
Dolů epauletty důstojnické!
Jako prostý voják vstoupíš v řadu!
Je-li smysl pro čest ve tvé hrudi,
přičiníš se, abys v prvé srážce
zpět jich získal! Seržante, ty předstup!
Tys byl, tuším, se mnou u Toulonu?
A jsi z Normandie? Ano, pravda.
Dej ty věci do vozu zas vložit,
všimni si jich. Vem ty epauletty,
jmenuji tě důstojníkem, hochu –
osud toho, jenž je dříve nosil,
budiž výstrahou ti! – Kýv a used.