a přejede-li obličej a čelo,
tu čtou mé prsty písmo stáří na nich,
znak spustošení, jaký zanechává
Asrael všude, kde se křídlem dotkne.
Ó Allah, zanevřels na sluhu svého?
Vždyť mnoho ještě provést chci k tvé slávě
a jmeno tvé nést do dalekých krajin
k národům cizím, jak mi nakázáno
kdys andělem tvým, bílým Gabrielem.
Proč opouštíš mě? Co mám říci lidu?
Jak palma bez vody já scházím, hynu
a opěrou mám býti milionům.
Proč nedals padnouti mi v ryku boje
a vylít krev, z níž člověka jsi stvořil?
Hle, na zahrady dešť tvůj aspoň padá
a dešť-li nedáš, aspoň rosu pošleš –
kde já však nabrati mám vody živé,
bych svlažil duše žíznící a žhavé,
když ani kapka rosy nedopadá
z tvých rtů v mou duši? – – – Vykládám, jak umím,