Jan Rokos nešel k lánům polí svých,
šel na ten vršek, dneska po druhé,
tam k božím mukám. Stanul. Mrazný klid
v stařeckých očích, pohled na nebe,
na modrá usmívavá nebesa,
zřel zpytavě v ně, jak by proniknout chtěl
jich klidný úsměv, zaťal ruku v pěst
a hroze vzhůru, hučel ledově;
– Ty vrahu, vrahu, vrahu ničemný! –