Zde máš mě zase. Ztratil jsem tě málem.
Když hřích se zhnusil přesyceným retům
a duch se zkalil pustým bakchanálem,
tu vznesl’s oči kalné k jiným světům
a – jakož bývá – dal se na pokání.
Můj rajský sok svých křídel oblak bílý
hned rozestřel ti kolem těžkých skrání,
a kejkly svatými tě poutal chvíli.
Leč brzy probudil se v tobě znova
můj spojenec, duch pochyby a zpytu,
a mžikem zcuchal křídla liliová
a rozfouk’ bublinu těch rajských třpytů.
Hle, střízlivě tu pustý kostel zírá –
je zříceninou jako sama víra.
A viz, tam na obloze bílý mráček
jak v modru zaniká – to prchá vzhůru
sok poražený ku svých bratří kůru.
Víc nevrátí se as ten smutný ptáček! –
Zas pekla černý motýlek tě vede –
Oč, z divné vyklubal se kukly hnědé?
Však o takové v pekle není nouze.
Nuž chutě, brachu! Pohledneme dále;
cval čerstvým vzduchem obodří tě v mále.
Kůň zařehtá, jen rukou máchnu pouze:
Vstaň, kutno hnědá, v bujnou klisnu změň se
a s větrem o závody s námi žeň se!
Hle, již se vznáší, v koňské tvary skládá,
dým jiskřivý se z nozder jejích kouří –
Sem vzhůru ke mně, obkroč její záda!
Již hnědka pekelná kraj světa bouří...