Smrt cítil juž a sláb byl nesmírně.
„Čas připravit se,“ šeptal, pohledl
na mrtvé druhy ještě naposled
a volal Gabriela, anděla,
pro kterého vždy úctu největší
byl cítil ze všech božích andělů,
vždyť poslem svým jej zvolil Hospodin,
když k nejsvětější Panně promluvil.
Na Gabriela volal, olifant
pak pravou rukou vzal a Durandal
a kráčel vrávoraje, pomalu,
by místo našel stinné ku skonu.
Dva stromy viděl kývat blankytem
na nevysokém, svěžím pahrbku,
květ ronily na stupně z mramoru,
jež z dola vedly k nim, ták zářící
jak padlý sníh, a trávy vysoké
se přes ně vlnily a voněly.
Tam doplížil se Roland, v stínu kles’
a stromy nad ním tiše chvěly se.
Mha na zraky mu padla mrákotná,
a myslil juž, že s tělem loučí se.
Tu cítí náhle ruku: dotkla se
mu čela. Za vlasy jej chopila,
a Roland věda, že to nepřítel,
smrt samu ještě jednou odpudil
a síly sebral, zíral bystře tak,
že světlo vrátilo se do očí,
jež stín juž skoro kryl, a uviděl,
kdo před ním stál. Toť obr pravý byl,
král lidu černého. Od temena
až na zem vlasy jeho, temnější
než sama noc, se hustě proudily,
plášť tvoříce kol těla nahého;
zrak jeho divý žhavým uhlem byl,
a z tmava tváří bíle svítily
jen zuby jeho, když se ušklíbl
a zaskuhral: „Konečně poražen
jsi, Rolande, mou kořistí tvůj meč!
Já ponesu tu strašnou tvoji zbraň
do země své, kde slunce nesvítí,
kde obilí neroste, rosy kde
ni deště není! Samo kamení
kde černé jest, a pouze karbunkul
kde rudě svítí, jako tvoje krev.
Tam ponesu tvou zbraň, však hlavu tvou
pod nohy složím králi Marsilu!“