Dagmar v suchou dlaň, jež k ní se šine,
klade třpytný kov; tu dary jiné
z náruče zas béře panošovy,
rozdílí je s laskavými slovy.
Ba, i děcko z rukou matky bědné
zdvihá k sobě, pamlskem je sytí
a pak šinouc k němu v ruce jedné
hříčku, jež se v cetkách lesklých třpytí,
druhou hladí světlé jeho vlásky
a zří blaze, jak mu očka malá
rozjiskřila radosť neskonalá –
něžný obraz mateřské to lásky.
Takto šíří na vše strany těchu,
blahý ševel vděčných slov a vzdechů.