„Pták nejlepší, jejž znám, toť hus“ –
tak zdávna staří říkávali děcku;
to v Čechách pořádný již kus
své ceny ztratilo, ba, myslím, všecku.
Co v nejlepším tam pořádku
se skvívalo, šla světem o tom fama,
teď proti tomu ve zmatku
tam mistři píšou, až to zvrhlost sama.
Tak hus v té zemi zvrhla vše,
že teď je smutně známa.
Široká noha husy té
by scvrkla se, náš Tvůrce kdyby na ni
své hněvy svedl, vylité,
ach, na nás tu, a vrazil do ní zbraní,
jíž nás, nás bije jeho zlost
tou nabroušenou zbraní s hrozným hrotem
pro naši velkou nepravost,
již denně pácháme, s tak hříšným potem
se o marnosti pachtíce,
jak výsměch nad životem.