Já myslím na to, jak až k smrti uštve
nás náhoda a jak nás honí stále
z náručí dívčích do hřbitovních stínů
a z pusté vřavy velkoměstských ulic
do nudných kruhů šosáků a hlupců,
jimž smíchem je i nadšení a všecko
vznešené, velké, – může-li být velkým
a vznešeným cos mezi bídnou chatrou,
jež necítí a nepomýšlí dále,
než na to, jak by o den prodloužila
buď lahůdkou či chlebem, douškem vína
svůj život chudý, který nemá ceny
víc, nežli červ, jenž pod nohou se svíjí,
a list, jejž s větve svane vítr ostrý
a zahodí jej v pošlapané bláto.
A básník, který kamenován těmi,
jichž v hořkém pláči sželelo se jemu,
zda jednu chvíli může býti šťasten
v tom životě, kde z každé strany křičí
naň nenávist a bída s pohrdáním
a neštěstí a kletba s hořkým losem,
nicotu všeho pozemského znáti
a vědět, že vše v životě je darmo – –