V tom vystupuje z lesa šuhaj dříčný.
Hunisko bílé poletuje vzad,
vlas dlouhý vroubí obličej mu sličný,
a na čílko teď paprsk luny pad’.
Valašku svižnou třímá statná pěsť –
oj, přichází jim, jak by nesl zvěsť
tam od slunéčka z oblačného sídla.
Hle, fujarku teď pustil do cedidla
a: „Daj Bôh šťastia!“ přeje s vlídnou lící.
„Aj těbe!“ děkují se šuhajíci.