Stará paní unavena
všemi dojmy, usínala
skoro s otevřeným zrakem.
Paní doktorová náhle
usedla teď vedle Lucy.
Její hedvábný šat šustil
při každičkém hnutí, pudr
voněl z její malé hlavy,
v bleděmodrém zraku jejím
zachvívala věčná touha
po rozkoši, graciesní,
roztomilý byl ten každý
její posun, pohled, úsměv.
Řekla dvě, tři všední věty
a již zabočila lehce
k purkmistrové, k oněm dámám,
které scházejí se z rána
na klep v domku na náměstí.
Nazvala je velmi vtipně
svatou inquisicí města,
s humorem pak v pološeptu
vyprávěla jisté kluzké
historie z jejich žití,
místy vrhla na Lucii
otázku neb taký pohled,
jímž se krev jí hnala v líci.
Potom dala paprskovat
trochu svojí důvěrnosti,
nastínila, dala tušit
to a ono – a tím vším jen
lovíc sdílnost Luciinu,
ptala se jí zabaleně
s naivností mladé dívky
na tajnosti volné lásky...