Jej ale bouře vášně schvátila,
a jako šílenec tou mříží třás’,
jež dělila jej od ní, sypala
se malta na něj, nepovolila
však pevná mříž, před kterou k zemi kles’
a volal hlasem, brzy plným slz
a brzy pevným, jako tvrdý kov:
„Ty proklínáš mě a já žehnám ti!
Sám nevím, zdali démon, zdali Bůh
mi mluví v duši, jedno ale vím,
že nikdo posud lásku takovou,
jak moje jesti, cítit nemohl,
sic byl by jiným dávno celý svět
a nenávisti by už nebylo!
Však pravdu díš. Žár pekel ve mně jest,
svět chtěl bych zapálit a zničit jej
a Boha proklínám, neb béře mi
mou spásu, když mi jesti nejbližší!
Pusť onu sochu, ke mně vrhni se!
Vždyť Boha není! Hoře takové
jak moje, jak by mohlo jinak být?
Však láska jest, toť můj buď a tvůj bůh!
Pojď se mnou, Ano, já jsem víc než král,
jenž dědí trůn, já sám si utvořím
říš nejslavnější, ty když po boku
mi budeš stát! Jak orel k oblakům,
tak bouřit budem spolu k vítězství
od vítězství a postaví-li se
nám osud v cestu, krví spijem se,
a požáry nám budou svítiti,
seč bude rozkoší a nářek zpěv
a zavře-li se nebe před námi,
do věčných plamenů se stopíme,
však spolu, spolu... Slyšíš? Miluj mne!
Ó, Ano, miluj mne, ó, miluj mne,
buď se mnou prokleta či spasena...“