Domluvil, ozdobenou božským maje svou hlavu vínkem.
Zástupové v hlubokém tichu vůkol ještě pozorní,
Když hovořící juž Bohdánova usta umlkla.
Jak Větrovel v síních bouřící slúhy uzavře,
Že větřík lupením si lehounce v háji zahrává;
Strašněji by z hlubokých je střev hory zůřiti vyslal:
Tak v davu rozmnožoval semotam dřív šept se tichounký,
V zástupu nač hlasitá mnohočetném bouře vypukla.
Vojvodu zastává tu jeden, kdež druh se mu rouhá.
Slúha bohů nesmrtných vlil hořkosti do utrob.
Onde a onde tokem trpká slova kypěla usty,
Rozléhá se povyk nesvorných v hájině vůkol.