Krok můj se šinul dále po ulici
v odpadcích krevett, fazulí,
jež Paříž, jako písma hodovníci,
útrpně smetá s pyšných tabulí
mizerným drobtem v lůno lazarovo.
Tu na chodníku vlhkém okraji
jsem zavadil o zdechlé tělo psovo
a zřel, jak v káru černou smetají
nebohé zvíře, neznámé mi, cizí. –
Je sledoval jsem rozteskněným zrakem,
jak chodců všedních nepropustným mrakem
lhostejně městem ztrácí se a mizí...