Rodiče děti své zvedají, dokud slabost svoji
nezjeví před nimi některou, hanu, tvářnost dvojí,
dokud ku pravdě vedouce sami již se zpátky
nekradou před jejich tvářemi ku nepravdě slabé.
Tu-li pak dětský krok za nimi spěje v stín a zmatky,
lhou a v posměch se chytají, ne-li, v nedůvěře
žárlí na děcko zlekané, pýchou dolévají
plamen vážnosti hasnoucí.
Otcem být, Susílasarmane, promysli to vážně,
lehko i těžko je zároveň: lehko chtíčem Kamy,
těžko pro bázeň svědomí stát u děcka strážně,
aby nepad stín pražádný s otce v děcka hloubi,
která se s leskem snoubí.