Amíg dühös, rengő tusáktól
porzik s remeg a deszka-színpad,
s a rémület lelkünkbe átfoly,
s jéggé fagyasztja ajkainkat,
hogy eltünik minden csinált máz,
s a hős kegyetlen kedvbe lármáz,
átkozza zordon földi sorsát,
s kacagja, hogy győz a gonoszság:
te páholyod bíbor homályán
vörös selyemruhádba ülve,
nézesz a villanyfényes ürbe,
s hóválladat vonod, csodás lány.
Hogy porba ér a hősi homlok,
te felkacagsz; „Ó, mily bolondok!”