Od světa radostí, od pokladů a zboží
kdys v noci krutá smrť jej oddělila v ráz;
hle, duši andělé již vedou na soud Boží,
v sluch jeho doléhá již přísný Soudce hlas:
„Ze svého života ať Petr účet složí!“
Na váhu ukládá již ruka anděla,
co v světě vykonal v té dlouhé řadě let,
od dětství života až v léta dospělá,
až k noci probdělé, kdy hýřil naposled.
Zří Petr ku váze svým zrakem bez naděje
a hrůzou děsí se a úzkostí se chvěje, –
vždyť vidí před sebou zlé pouze skutky všade,
jež anděl před Soudcem na levou misku klade,
a tíží poklesků a hříchů jeho žití
již miska na vahách se v propast pekla řítí,
jež kletby zoufalé se chvěje děsnou vřavou...
Tu anděl přistoupí a s prosbou ve zraku
kus chleba na váhu, na misku klade pravou,
jejž kdysi almužnou dal Petr žebráku.
I vidí s úžasem, – dech úzkostí se tají, –
jak náhle misky tíž, jež hříchy v sobě chová,
v svém letu stanula již pekla na pokraji.
Vstal Soudce na trůnu, dí k Petrovi ta slova:
„Jdi, bídný, vrať se zpět a počni život znova!
Čím zhoubný váhy let ti zadrželo nebe,
tím obmyj viny své!“ – A Petr probuzen