V nich chápu tajemství, div srdce nepuká mi bolem.
Ta černá roucha neleká mne nad oltářním stolem,
jen z toho děs mi: k čemu halí ony tuhé, mrtvolně tuhé rysy?
Kdo klame tu mou duši, zrakům na odpory:
Ne hrobů tajemství, dnes taje života tu zvíš!
Mráz obav bolestných se v úžeh touhy zvědné mísí...
Dne tajemství když týčí temnou záhadou se výš,
zrak na něm lpí a hrdlo rdousí úžasů mi svory,
jak v tmy bych padal s mraků, hlubin rozbádaných nad údolem – –
Již padá roucha, chrámu opona v dvé roztrhla se kdysi,
taj života se jeví – opět bolů těžký kříž!
Jsem pod úderem blesku v bouři nalomeným stvolem.
Živote, Velký pátku velkého týdnu Věčnosti,
v jho tobě se klaním u pokoře,
líbám svůj kříž, než nad hrobu temností
dnem velebným bílé soboty vzkříšení svitne zoře!