Smích její jasný rozléhá se dvorem
a hospodyně závidí jí skorem
a říká: „Dítě, dítě, stiš se, stiš!
vždyť zítra budeš možná plakat již
a starosti tě najdou, uvidíš!“ –
Však Lojzka jenom hlavou pohodila,
dí: „Mám-li plakat, panímámo milá?
co bude zítra, kdo se stará dnes?
nu, zítra možná smrt mne potká kdes!
Kdo chce, ať pláče, lakotí a strádá,
já směju se a na světě jsem ráda,
chci, pokud čas je, světa užít dnes!“ –
A její smích tak rozpustile zvoní, –
i hospodář se maně ohlíd po ní.