A v opačno tam, tam zas jde k nádraží cesta,
k výstavné kolonii, koupané v alejích stinných,
tak snivá v luceren stínech, kynoucích z nádraží světlech,
při zvučných nárazech vozů a táhlém hvízdání vlaků,
ať v jarním zvlnění vzduchu, ať v zimním nehnutí sněžném,
k dostaveníčkům to cesta!
Jak dávno, co jinoch jsi byl!
Tu v ruce hýčkal si knížku, tu kytičku růžových poupat
a v hlavě včelí roj bzučících představ milostných možností sladkých
i hnízda však syčící spletených hadů předsudků, pochybností...