Vážný vévoda dí: Proč poklady svými
Drážditi nás, neb krásami v hlubinu necti
Srazyti míníš? Křesťané pohrdajíce
Zlatem co synové zdární jasného Krysta
Pro milé přátely boj zde zvolili čestný.
Mírli jsy zdržeti chtěl, proč do bojes vehnal
Náhlého nás? proč Křesťany řetězy spínal?
Soliman truchlivě řekl: Msta, vítězy slavný!
Mocnému nepřisluší. Ženuli míníš
Vydati v smrt, že mužové zůřili mstiví?
Neviny hrdino, šetř! a na hlavy naše
Vyhrň se potupy hrom; zde mužové stojí.
Na to mu Vratislav: Vztek vítěze neškvrň!
V svobodě přišel jsy k nám, vrať v svobodě k svým se
S dcerou rozkošnou; y my nevinu ctíme.
Vévoda kynul a ženy y s dítkami před ním
V svobodě stály. Tu vděčný Soliman hlavu
Skloňuje mluvil: Co Bohu se kořiti budu,
Hrdino! tobě, že přemoha divoké vášně
Jednals co Bůh, a čistou dceru mi vydal.
Milenku přitiskl k srdcy, a uzavřev pokoj
S vítězy svými co přítel zde radosti užil.