Pod oblohou zakalenou, sivou
podzimní se večer zatmíval
nad šedivou, pustou, prázdnou nivou.
Mrazivý ji vichr prochvíval
a svým kostelíčky skučením
a svým smrčinami hučením
teskné, mrtvé ticho přerýval.
Smutné ticho v šeřícím se kraji,
po strništi, po žloutnoucím háji
rozvívalo v ňadru tichý bol.
Ba, i topoly ty kolébavé,
ono listí drobné, vonné, hravé
s písní trudnou skláněly se v dol,
kde se po silnici zaprášené
skotoučené prachy stíhají
a dvé koňů, bičem vyplašené,
v černé půdě jiskry zžíhají.
Mráz a vichr do pryčky se vzpírá,
kol ji topol za topolem míjí
a s ní dolů s vlhkým okem zírá
Otakar náš se shrbenou šíjí.
Ó, vy topoly, či jej snad znáte,
že tak trudnoslastně přikýváte?
Ovšem, ovšem – ale tenkrát jezdil
mezi vámi mladší Otakar,
tenkráte se zrakoma mu hvězdil
mladší duch – tak horoucen, tak jar –
A v ty doby nadšení a snění
a v ty doby lásky dětinné
a v ty doby touhy nevinné
potápí se v slastném rozpomnění
zkušený a vážný, pevný muž...
Však, ty muži, tam se nepohruž,
marná touha po tom, co víc není,
nad čím závoj minulosti věje,
co jak řeči mrtevcovy znění,
v uchu nám jen zpomnění se chvěje –
Před se hleď! – Tam veleznámých síní
okna krásná rozsvětlená shlíží:
zda jich hoch, jich Otakar se blíží,
onen pán, jejž husté vousy stíní?
Aneb, hleď! tu vážně, tiše, truchle
vyskytá se křižovatý sad,
kde kol lebky strouchnivělé, spuchlé
černý, slizký zatáčí se had!
Kříž na kříži, pahrb na pahrbu,
onde plocha, na ní skvoucí slova,
kámen složen na visutou vrbu,
jinde socha skvostná, mramorová;
krásnější však socha tamhle pláče
v prázdný, nízký, opuštěný rov,
ona zdobí podzemního spáče
nad mramory, nad svítící kov –
živá socha to – to dcera její
zraky vlasem kaštanovým kryje,
jednu ruku do mohyly ryje,
kde ty krásné, žhoucí rety spějí,
jež jí často nad kolébkou šedou
dědů báje, písně zpívávaly,
a ty studně, které líci bledou
mateřskou svou slzou mývávaly...
Vítr chvěje štíhlounkým tím tělem,
v nuzné, vetché zahalení duje,
líc se skrývá pod skloněným čelem,
ale náhle ven ji vyzdvihuje –
truchlé snění vozem přerušeno –
Již ji zase spouští – ale pána
ve vozu cos stisklo netušeno,
jak by dávná rozsmekla se rána...
Jednu stiskl k ohnivému čelu,
druhou z povozu se vyšinul
a již bránu pokoje i želu
třesoucí se dlaní rozvinul...
Pod ním rovy, stará deska puká –
Děva klečí jako z kamene –
Stanul, jeho teplá, kleslá ruka
sněžného se dotkla ramene...
Ohlédla se... Muži Otakare,
ó, tys viděl mnohé líce jaré
jako kněžky sna, co jitřní znaky,
červánky co rubínové žhoucí,
v nichž dvé hvězd, dvé stříbrných se skvoucí,
zastíněné havraními mraky,
tys se chvěl, když spanilou tou clonou
pablesk duše vznešené se dral,
a když tváří hrdou, blahosklonnou
rozbřesk citu plamenného hrál,
tys se chvěl, než nyní zmámen trneš
před tou tváří, čarovnou svou strastí
plášť svůj oko vytržené hrneš
před tím okem z nesmrtelných vlastí –
A zas patříš do těch vlnovlasů
plných vzpomínek – dojemných vnad,
kdež na bledou, smutnou čarokrásu
psáno stojí: Zima, nouze, hlad!
z nichž ta duše holubičí kvílí – –
a v ten krk, ten zlomený a bílý,
až ti z retů chvějících se splyne
jméno lásky, jméno „Marije!“
Ano, Marie tu zoufalostí hyne –-
dítě siré – máť mu nežije! –
Marie to v sličnou pannu zkvětlá –
Však ta očka slzavá a světlá
bádavě se po cizinci točí –
vždyť jej neznají – a pod obočí
pod snížené stydlivě se kryjí –
On to cítí, slzy se mu lijí
z očí planoucích, an hovoří:
„V onen čas, kdy dětinství ti kvetlo,
nechť tvé duše sen se ponoří!
Tu kdys v šedý žbáneček tvůj sletlo
psaní bělavé – tvůj brat je čet’ –
Psaní to byl já – má duše celá,
mladá láska, mladé touhy květ,
a tys byla bohyně má skvělá!
Já ti sebe dal, bys buď mě zdvihla,
buď mě zničila – a smrt mě stihla
z ručky tvé, však dobré, nevinné.
A tu zničena má láska mladá,
zničeno mé žití jediné – – – –
Viz, tu znovu k nožce tvé se klada
znovu zživlý, znovu se ti dávám,
miluj mne – a v blaženosti zmladnu,
nemiluj – a kvítí v poušti zvadnu. – – “