Vždy věštby dar jest neštěstím jen lidem,
dost na tom, že je samo Fatum slepé,
nač vševědoucí, rcete, má být člověk?
Co může stihnout a co může vědět?
Nic jeho vznik a poslední jest konec;
v to malé nic jest s celým spoután světem,
jejž zve svým „já“, v té chmuře jest mu dobře,
on zvykne si tam, jak v svém domku hlemýžď,
on chápe to, co jeho smysly stihnou,
on věří to, kam dosáhne svou rukou,
a bláh je v citu, že to tak, ne jinak.
Den každý, v kterém vstává s lože svého,
jest zlatý plod na větvi budoucnosti,
jej bez poskvrny utrhnout – cíl žití!
On ze dne ke dni takto žije v štěstí,
neb je-li štěstí, jest jen v tomto klidu,
jenž netouží víc najda v sobě všecko.
Ba z chvíle k chvíli a čím užší obzor
jest jeho dne a menší jeho péče,
tím šťastnější jest ve svém nitru celý.
Jsou zmarem obzory mu nekonečné
a zhoubou vědět víc, než může snésti
a kletbou nejhorší mu dar jest bohů,
zřít napřed hrozné budoucnosti skutky!“ –