Rytíř Bobeš, duše štvaná,
osamělá k pozoufání,
lámal kopí pro čest Pána,
pro čest mnohých sličných paní –
ale z těch mu nikdy žádná
nedala svá ústka vnadná.
Ta? – Ah, ta již měla svého
troubadoura dotěrného.
Ta? – Má ještě náhodou
srdce svěží jahodou,
ale – než se Bobeš stočí,
jiný již ji vezme s očí
a se smutnou písní, žel,
Bobeš odcházel.