Trut odpoví mu na to hněvivě:
„O, kéž bych v boj se s tebou pustit směl,
kéž nevázala by mne povinnost!
Jak potrestal bych mlatem drzou lež!...
Já v temných lesích bloudil, rostoucích
na ladném břehu vody Sázavy,
když úzkostlivý křik a volání
mne vyrušily z dum a myšlének.
Jak vítr letím k místu, odkud křik
a pláč a žalostivé volání
mi v ucho zní, a hle, co spatřil jsem:
skrýš vystavenou z šedých balvanů,
v ní lesních běsů neskrocený tlum,
jenž do tmy vleče ženu bělostnou!
Tu zamával jsem mlatem nad hlavou,
a bušil plnou silou ramen svých
do běsů, prchajících divoce,
a kvílících pod tíží pádných ran.