Konečně... řídne rádců dav,
konečně sám se octnul v poli.
Krajiny smutný zbělen háv
a mrazné svítání spíš bolí,
vše skutečnosti rysy má,
jež ode snu se odlučují,
vše tvářnost přísnou přijímá, –
po pláni ostré větry dují
a vše se dní tak střízlivé...
Je slunce chladné, plíživé...