„Tak se zdálo mi – to bůh ví,
kde se hloupé sny ty berou –
že jsem posledního chlapce
měla s velkým jedním pánem,
jako kníže nebo baron,
a on platil – myslete si –
na to dítě každý měsíc
třicet zlatých!“ „Tu to máme,“
míní druhá, „takhle ve snu
člověka přec štěstí potká.“