Hle, v stínu topolů juž svlekli šaty.
– Antická stafáž! – a po druhu druh
do řeky skáčí, jež jak vrchovatý
přetéká pohár, až za pruhem pruh
se šíří dál; smích koupajících v sluch,
a vody šum, jež o břeh květný kvílí,
s včel bzučením se v jeden akkord slily,
a žežhulky hlas kdesi v houští mladém;
květ něhy pln a vzduch je plný síly,
a v letním žáru sladkým dýší chladem.