Tenkráte, když s láskou potkalo se
u nich jaro, vyšel Antoš v pole,
chodil sadem, ruce vzhůru nose,
obzíraje nebe, zemi v kole,
od konce se vracel do začátku,
stromky potkávaje po pořádku.
„Kam pak, brachu?“ každý k němu volá,
„dej ti Pán Bůh dobré odpoledne!“
On pak vyčítavě, plačky zpola:
„Sázel jsem vás z lásky k panně jedné,
sázel stromky, když jsem za ní chodil,
bych se pěkně ve chládku s ní vodil,
pod každým s ní postál na rozlučky,
než mě k poslednímu vyprovodí,
kde si naposled podáme ručky.
A též lásku, jež se v srdci rodí,
byste na své květy zachytily,
vrátily zas, až ji ztratí milí,
Bůh vás pokácej, vy stromky mladé!
Nasázel jsem vás, bych u každého
moh’ se podepřít – už konec všeho!“