Ó třikrát neblahý ten den a chvíle proklatá,
kdy Olympie před lety jsem bušil na vrata!
Ký otrávil bůh moji krev, můj mozek žárem zpráh’,
že Oinomaa překročil jsem zatracený práh?
Což nebyl rádcem upřímným ten šedý hlasatel,
ni věnec lebek příšerných, jejž na valech jsem zřel?
což nestačil mne varovat tvůj hrůzoděsný zjev,
krev na dvoře, krev na chodbách a na veřejích krev?
Těch třináct lebek bezmasých dost cenilo svůj chrup,
a šel jsem přec a zápasil a vyhrál mrzký lup;
juž, Eirynie, potřásej teď háďaty svých kštic
a mojich dědů popeli, se zvedni z popelnic!
Což Zeve, otče vševládný, mne zapřels, Tantale,
a chystáš pro mne muky snad jak tvoje zchytralé?
Ó třikrát neblahý ten den, ó běda, běda mi,
pláč, kletba, lání, zoufalství zní mými kobkami
a fatum pěstí železnou mi buší na vrata –
ty ženo, krutá lítice, buď třikrát proklatá!