Věc jakás vedle mojí hlavy vzletla
jak malá koule mlžiny a světla
a bleskem do prostoru létla dále.
Úžasně letem rostla, neustále;
již plála v dáli světokoule skvělá.
Teď za ní druhá prázdnem zasršela,
pak třetí, čtvrtá, koulí víc a více,
až nesčíslných světů blýskavice
tu hroznou propasť k dálkám nedozírným
svým naplnila kolotáním vírným.
Kol planet kruhy, měsíce se točí
a planety zas kolem sluncí krouží, –
tím ruchem úžasným až dech se ouží
a vláhou obdivu se plní oči.