Bez bílý, šedý, rudý,
a každý silně tak dýchá –
Ta stezka, šel jsem tudy,
noc byla hluboká, tichá...
A milé a vlídné tváře
zří ke mně z květů všech
a bílé ruce kynou
a vůně bezu mi plynou
do jizby samotáře –
žel, zpět jim zní můj vzdech!