mi tenkrát pravil, a já zůstal něm
a nevěděl jsem, bdím  li nebo sním.
Cos jako naděj v duši vzcházelo
a zapadlo zas v nenadějnou noc!
To horečný byl zajisté jen sen!
Však kdyby přece pravda byla v tom?
Bol hlodal v srdci mém, však radosť též
mi v duši svítila: „Ti ukrutni,
co pěstouna mi byli vraždili
a ženu jeho, ti, co vyvrhli
mě na ulici v noci, nebyli
mi tedy rodiče!... Ó, Bohu dík!
A pohroužil jsem tvář svou do dlaní
a plakal jsem pro utrpení těch,
již byli trpký dali žití dar
mně neblahému! Když jsem opět zhlíd,