– To mají pravdu, odpověděl caesar,
neb nechutné to maso! Vypuk’ v smíchy
a nevšímaje sobě dále židů
šel dál, procházel jizby vše a síně,
tu hněvem vzkypěl, tam se ušklíb’ žertem
dle choutky své, tlum židů kráčel za ním.
Šli s hlavou sklopenou a s bázní v duši,
neb tyrana žert bývá horší hněvu.
Však Philon pokračoval v svojí řeči,
jež rovna byla hor bystřině prudké,
jíž darmo skalin fantastické trosky
neb vývratě se staví v cestu vírnou;
ji rovněž nikdo kolem neposlouchá,
leč ona pouští dál svůj valí hlahol,
pták všetečný chce překřiknout ji smíchem,
štít skalný v brod jí hodí štěrk a kámen,
leč ona vítězící dál se valí,
hřmíc věčnou hymnu pustině a bohu.