Jsou oči muže smutné tím, co světem zřely,
a smutnější jsou tím, co nikdy neviděly.
Je v srdci bolno od toho, čím žilo,
a ještě bolněj touhou, již nic nesplnilo. –
Ó živote, já volám tebe,
ač vím, že volám bol!
Ale pod lis, kam dávám sebe,
pod tíži slastných kol,
o živote, přec stiskni víc,
ať jednou již se zjeví,
co vroucího je ve mně,
zda krůpěj rubínu či nic
zrodila země
v mém srdci, které neví,
v mém srdci, které nezná
než vítězství tak nevítězná.
Ó živote, tys přece klad,
tvým nemůže být smyslem marné jenom chtění,
tvou nemůže být vůlí, aby jaká síla
se bojem k smrti unavila
tak sama sebou –
ó živote, můj hlad,
po tobě hlad, to věčné utrpení,
jej ukoj přec již něčím, co by bylo tebou,
co není pouhým, prázdným, ničivým již snem –
ó živote, vždyť z blahoslavenství tvých není
být – chudý životem! – –
Ale ovšem, život! – Jeho jméno Eva! –
Jak se hořkou může státi rajská réva! –
Ano, ženy, ženy,
do nebe mnou ctěny!
To jen ženy, čarodějky,
mládnou krví cizí –
Na mně ovšem mnoho není,
ale mé a ryzí!
To jen ženy, čarodějky,
z cizích srdcí ssají –
Platím srdcem svým a bludné
sny je vyždímají!
Chudý jen a jednotvárný
život nedal mnoho –
Hola, Bobši! Almužny jsi
nevzal od nikoho! – –