Od skal Prachovských se žene bouř,
láme stromy na výšinách,
mračno jako sivorudý kouř
vleče se až po skalinách,
a z těch mračen blesku divý chvost,
bije do hezounké střechy,
až se vzdává v milosť – nemilosť.
Pod ní lid ten bez útěchy,
oknem zírá k nebi nahoru,
k bohu volá – zase doufá veň,
žel, už šlehá k nebes obzoru
požárová rudá pochodeň.
Sotva Milča chytla děcko,
sotva muž se z domku potácí,
vidí, jak jim hyne všecko –
v hodině z nich budou žebráci!...