Toť oddech můj, kdy v pokoji se zvolna šeří...
A duše má, jak dělnice, jež mzdu svou měří,
teď počítá, co z díla mého odbyto,
zda ušel jsem kus cesty v dráze nekonečné,
v té věkovité dráze k říši krásy věčné,
kde sídlíš ty, ó Umění, má záštito!