Hledí, hledí, – vlkodlak
starou babu líbá vztekle,
zástup šotků dovádivý,
vše, co žije v černém pekle,
němec, žid i jesuita,
vše se dalo v bujný rej.
Na sta jisker kol se kmitá,
žhavá síra s nebe padá.
Starý kozák hlavu chýlí:
„Bože, jen mi sílu dej!“ –
Čarodějka jeho mladá
skáče, hýří s kouzelníkem,
v oku plá jí vášně žář.
Objímá ho, sladkým rtíkem
šerednou mu líbá tvář.
Kozák bručí: „U sta hromů!
což mne vlastní oko mámí?
Toť je přece starý známý, –
hloupý rychtář z dědiny!
Že ho pouští žena z domu?
však tu není jediný!
Cože? Také krčmář hluchý
v tato místa zabloudil?
Kdo ho asi mezi duchy
od sklenice vyloudil?
Pop i správec, muži, ženy,
v jednom kole mladí, staří, –
vždyť tu celá naše ves!“ –
Kozák vzkřikl udivený:
„Co tu ještě uzřím dnes?“ –