Avšak onen tvrdě odbyl prosbu tuto:
„Zde má vůle platí. Jižtě rozhodnuto.
Ať po vhodnou dobu s šedohlavcem sdílí
brloh podzemní ten hošík rozmařilý.
Nechať zkouší na čas drsné ruby štěstí,
nechať nahledne v ty sluje žalů tmavé,
kde na místě loutny těžké pouto chřestí
a jen rmutu krůpěj chladí témě žhavé.
I já poznat musil –, zkoušet léta – léta –
hrůzu těchto běd – a neznal žádné viny –
Vzpomínkou se pění krev – O, věži kletá! –
Pryč, vy černé, děsné Oringsborské stíny!
Odveďte již, stráže, do vězení oba,
pannu tam, kde čeká přichystaná koba.“