Zřel jeho smutek, jeho zadumání,
pochyby, bázeň, které chvílemi
zakmitly rysy zamyšlené tváře.
Již dávno tušil, čím se Mistr mučí,
co nejistotou plní jeho duši,
že stále nemá dosti odvahy
k velkému činu, jenž by fanfárou
vítězně zazněl celou Israelí,
že stále čeká, váhá, kolísá...
A Jidáš trpěl, trpěl v nitru svém
tou dlouhou nejistotou Mistrovou,
jež kalila mu jeho světlý sen
o zaslíbeném králi Israele.
A proto konečně se rozhodl,
dnes, když ho Kristus napřed odeslal
v městečko blízké, dnes se rozhodl.