Jednou ráno, když se rozednívá,
Tluče někdo na dubová vrata,
Volá, by se vrata otevřela.
Byltě posel od sestry to vdané,
Tož od sestry rodné Jirky chotě,
Rodné též dobrého mládence Josy.
A když vkročil posel ve světnici,
A dal zbožné ranní pozdravení:
Malý, jak sníh bílý list jim dodal,
A v tom listě četl Jirka manžel:
„Moji bratři, rodní z jedné matky,
Pozdravení přináší vám posel,
Byste dlouho šťastně spolu žili!
Já však prosbu k vašim srdcím vzkládám,
Žádám, byste navštívili sestru,
Provdanou to sestru za Moravou,
Za Moravou bystrou rychlým proudem,
Jankovi to ve Chotěckém dvoře.
Choť můj, jinak dobrý, siré ženě
Ubližuje nelaskavým slovem,
Ubližuje siré vaší sestře,
Rodné z téže milé matky jak vy.
I své děti nelaskavě chová,
Že jsem dcerky jenom porodila.
Milí bratři! Se slzami v oku,
Ježto kalné jak mrak pustý, prosím:
Zjednejte mi choti, milým dítkám,
Zase manžela a otce nazpět"...
Když byl list ten přečeť manžel Jirka,
Slzu utřel s oka zkaleného;
Zamyslil se dumným rozmýšlením.