Tone klášter v neprůhledné páře,
mniši posud klečí u oltáře
s růžencem a zpomínkami v duši.
V otčenáši plynou slova tichá
v klenby chrámu tlumem vanoucí –
kdož to ze všech fráterů jen tuší,
nejmladší že v novou kápi vzdychá
slzou na kleriku kanoucí?
Včera přišel k panu kvardiánu,
chtě se oddať samotě a Pánu,
jinoch bledý, chor a nemocen,
v očích matný, nedosněný sen,
v hrudi jakous tesknotu a tíži,
do klášterních ambitův a mříží.