Když doberu se cestou až v konec nábřeží,
ať na jih u Divadla, ať v sever pod věží,
vždy, nežli kročím dále, zde obracím se zpět,
já musím ještě jednou v ten obraz vnořit hled!
Jak spojka v sebe sbírá paprsků světlý proud
a v ohnisku svém klidném chce všecky sestřetnout,
tak zrak můj, lačný Krásy a stále nesytý
ten obraz v sebe tká si, jímž břeh zde ovitý.
Vždy jenom obrys pouhý mi utkví v paměti,
a obraz – pro mé touhy – pohádka pro děti:
čím poslechnuta častěj, tím milejší je děj.
Já k obrazu se vracím, chci znova vidět jej!