Na dubovém listu lesklá rosa,
oko jiskrné se starci kalí:
„A což vyhynuly zpěvy lásky,
písně ladné v mužném srdci českém?
Ryzí potůček se z hory vine,
z hory černé dolu nejnižšího,
plyne kamením i pískem těžkým,
přece stříbropěné jeho vlny
přemáhají nejsilnější skály.
Já jsem stařec slabý, přemožený,
hlas můj jako spukřelého rohu,
a přec’ rád si pěji českou píseň,
když je duši bídné nejteskněji;
hana hochu, který láskou vzdýchá,
semo tamo chodí celý zmaten,
jako žena, co se činu bojí;
mečem pádným on proráží vrahy,
jiskrou v oku stéká hradby smělé,
v srdci mužnosť, chrabré udatenství:
a když vidí bělolící dívku
plachou jako srnku v dáli lesa,
nemá síly, nemá udatenství,
vzdychá jako poraněná laňka;
nehledá on více slavných bojův,
hledá okénko své holubice,
pod ním naříká si noci celé,
a kdy nezapěje písně lásky
milostné a ode srdce k srdci,
není chrabrým synem české vlasti!“