Jsem člověk nebojácný, ale věřte,
že neshasne-li v dalším běhu války
lampička žití mého, přísahám vám,
že nevkročím už v šelestnou tu hrůzu,
již lesem zvete... Na vojně se pozná
rub všech těch půvabů, jež steré básně
vám vyličují. Příroda, říš děsů,
je mátí bezcitnou svým bědným tvorům,
že zoufal by si člověk, zrak-li vnoří
v ty líce její. Když se rozepíná
vám nad hlavou to rozhvězdněné nebe
a vy v té cizí dálce jste jen hříčkou
Osudu svého, jemuž nejste více,
než mraveneček, jdoucí přes silnici,
či kvítko u cesty, jež v příští chvíli
být sťato může prutem uličníka,
a tyhle tisíceré třpytné hvězdy
zří studeně k vám, jak už dívaly se
k všem milionům bezradných těch očí,
jež kdy k nim zírávaly – tu já vaše
se scvrkne zoufanlivou nicotností,
že zatoužíte dostat se co nejdřív
jak zrnko písku pod to kolo Dějin,
by zdrtilo vás... A ti šmoci hlásí,