V tom zalká tón, jak nad matčiným rovem
by vzplakal syn, když prvé hrudy padnou, –
a cizí vládnou pod domácím rovem,
kam vlastní bratr, vzplanuv vášní zrádnou,
je povolal, by, jenž měl býti pán,
jak tulák od domu byl k domu štván.
Při svících, které plály kolem mar,
teď vetřelec i s zvrhlým synem kvasí,
že tichou nocí zní jich zrádné hlasy
až na hřbitov, kde horký slzí žár
se proudí na hrob té, z níž syn se zrodil,
jenž v dědičný hůl žebráckou má podíl.