Večerní z jara větřík vál – tak milo,
jak sen by krásný jarní nebe snilo,
a oddychalo čistým, krásným dechem,
a větřík roznášel jej milým spěchem.
Tam cvrček liboval si v vonné trávě
a cvrkal srdce touhu milohravě,
a ptáci k písním ladili své hlásky,
by znova pěli dlouhou píseň lásky;
ký div, že touha, jež se v srdci zňala,
si sladkou písní srdce vyhledala
a dlouho, dlouho v obejmutí drahém
se napájela čisté lásky blahem. –
Mne jinam vedly kroky. V křížův sadu
sem dnes si tichost hledal za náhradu.
Mnohý tam spí za mnohý věk a dlouhý,
a nezná nářek oklamané touhy;
ba! čí se touha jenom skromně vznesla,
ten nezapláče, kdy mu ve hrob klesla.
A proč by plakal mrtvý? Touha jeho –
ta nezná letu víc namáhavého,
jen klidný sen – to vše jest, po všem touží;
ten má, a nic ho z něho nevyhrouží. –
Já jsem si used’ na hrob. Vrba sirá,
jež Mariin hrob stínem obestírá,
i sem se kloní; pomníku tam není.
Nač pomník? Kdo té pouti na znamení
jen kámen nad hrobem si pozůstaví,
jenž, že byl živ a umřel, o něm praví –
ten kámen nezvěční jej. – K hlavám blíže
jsem spatřil zbytky zlomeného kříže –
snad že jej vítr vyrval v divé zlobě,
snad divá zvěř, tam ryjíc v noční době,
snad zlý že člověk tak svou vášeň kojil.
Já různé kusy opět ve kříž spojil,
a napsav tužkou jméno „Alfred“ na ně,
kříž postaviv zas – zaplakal jsem maně.
A proč bych neplakal na jeho hrobě,
o němžto zpívat vyvolil jsem sobě?
Ten děj, jenž mocí v píseň roztál ve mně,
jak vodstva proud mi kolem šuměl temně,
a já, co pěl jsem, pocítil jsem znova –
však pouze slza mi na místo slova.