„Věc to jiná,“ vece Živsa mladý, „srovnávati význam,
hodnotu těchto citů. Zdaž vyšší potřeba káže,
pro vznešený účel blaho vlastní v žertvu poskytnout,
dáti život v obět, jeho hlavní půvab a kouzlo –
toť je otázka jiná, lhostejná ve sporu tomto.
Jáť o slasti jenom hovořil, jež z lásky se prýští,
a slastí že vrchol tato jest, dozná si upřímně
sám kmet nad mohylou v upomínce na ráje mladosti –
Aj, ký div je potom, že znívá ze struny pěvců
cit nehlasněji ten, jímž hruď nejmocněji hárá.“ –