Kynula mírně hlavou: „Viděla jsem z dálky.
Na blízku dojem ve hluku se tratí, –
z podálí čárně živou barvou zlatí
vůkol ty vodomety, křoviny a skalky,
a nebe nad tou září volněji se klene.“ –
„Ó pravdu díte! – Jeviště to malé
k tomu, co tam v té výši neskonalé
je nad ty lehké naše hříčky povznešené.
A jak se obloha ta věčná výše zdvihá,
a nekonečnou zdá se dálka šírá –
přec každá hvězdička, co tam se v temnu mihá,
svou náruč touze naší rozestírá...“