V tom taje tklivě tváře tvrdý tah – a z oka
slz kane valný proud, ač on se hanbí za ně.
Muž přemáhavě tu jak dítě štká – – Kde ku obraně
jen slovo omluvou? Blíž podlahou se vláčí
a na klín Otci svatému skráň tulí v pláči...
Jsou ovšem muži skalou, ač v nich srdce tklivé.
Cit křesej z nich, jak Mojžíš pramen vody živé...
Nás teskných údivů jen těžké slovo zbaví,
co biskup s námahou a kleslým hlasem praví,
jak za cit by a zbožné úmysly se styděl.
Nám bouře hrozí prý. Kde, jak a kdy co viděl?