Noc již prchla, slunce vzchází
Zvyklou drahou v plné záři,
Jakoby nic netušilo
O tom, co se dělo v Praze.
A na rumě Malé Strany,
Na ssutinách začazených,
Žižka stojí, kolem něho
Všichni bratři kališníci,
Jižto zbyli z kruté seči.
A k nim Žižka jme se mluvit:
„Díky Vám, krajané, bratři!
Kolik na mně bylo, myslím,
Že jsem učinil. Výsledek
Přičítám pomoci Vaší,
Přičítám pomoci Boží:
Praha jestiť v našich rukou.
Avšak, čeho jsme se dosud
Dožili, zdá se mi pouze
Předvojem být událostí
Na nás čekajících. Neboť
Řím a císař německý,
Toť jsou moci, do nichž smíru
Nadíti se tak nesnadno,
Jak nesnadno nadíti se,
Že by někdy had šel hřát se
Na ledě. Pročež Vám pravím:
Čist náš budiž úmysl,
Čist, jak peří labutí!
Spasení jen naší svaté
Víry, obnovení jen
Cti našeho národu
Buďtež naším cílem! Toho
Abychom však dosáhli,
Třeba, by v nás obětavost,
By v nás láska bratrská se
Roznítila, rozohnila.
Nic nám nebudiž tak milé,
Nic tak drahé, čehož bychom
Nevzdali se za svou víru,
Za svůj národ bez rozpaků,
Bez váhání, a jak pevně
Zrna žuly spojena jsou,
Tak my buďmež spojeni
Nerozlučitelně! Jeden
Každý z nás za všechny, všichni
Za jednoho každého!
Přisáháte na to, bratři?“