Krev všechna Bernardinu do mozku
se proudem hnala, slyšel hučení
jak velkých slapů, pot měl na čele
a nohy byly jako kamenné...
Však jeho smělosť zaplašila strach,
šel statně v před a pojal Urgelu
za plavé vlasy, hlavu pozved’ jí
a pootevřel víc ten mrtvý ret:
tu vypad’ zlatý prsten kouzelný
a zazvonil o dlažbu z mramoru.
Jak blesk ho rychle schvátil Bernardin,
a schoval pod plášť jej. V tom probudil
se Karel ze sna. „Kdo zde?“ zavolal,
a úžasem Bernardin oněměl.
Po světle volal Karel, vešli v síň
a dvacet zaplálo hned pochodní.