Tak rozum praví, – dobrá je ta rada,
však divé srdce přehluší jej hned. –
A čelo pálí – z ruky péro padá – –
Chci Ludmilu svou vidět naposled – –!
Můj bože, proč jsem dvéře otevíral!
Na prahu stál jsem, v ruce kliku svíral. –
Nuž viděl jsem ji, ale poznal stěží. –
U stolku sedí bledá Ludmila,
uzlíček malý u nohou jí leží,
sepjaté ruce v klíně složila
a bledou tváří stranou na stůl padla, –
bez hnutí, – něma, – oči zkalené, –
vzdech nezabloudí na rty sevřené, –
hle, mrtvola, hle moje růže svadlá.
Ne, není mrtva! – Však se zachvěla,
když na prahu mne státi viděla.
Pozvedla hlavu a do bílých dlaní
ukryla oči. – Pohlížel jsem na ni. – –
Žal hrdlo svírá, v prsou divná tíž, –
ret oněměl a marně slova hledám –
Jen o krok z prahu postoupil jsem blíž. –
Snad s dítětem přec do pláče se nedám? –