Ale nechť si! Zůstaň, směšný ptáku obře!
Ty však, ježto kradmo usmíváš se v zadu
nad zlovolným žertem, Muso, měj se dobře –
neprosímť se tebe za pomoc a radu.
Neníť potřeba mi hippokrenské vláhy,
opojné ni vůně helikonských květů,
dobře vykonám již ostatek své dráhy
bez ohně a bouře, nadšení a vzletu.
Neboť u nás dosti střízlivých je lidí,
kteří básní vzletných, vroucích nenávidí,
nemilují, když jim poklid milý ruší
zbrklý pěvec v bujném Pegasově cválu,
odmítají vše, co rozechvívá duši,
a jen Tityrovi přikyvují chválu,
který doprovázen družných stébel zvukem
o kůzlatech pěje pod košatým bukem.