krásná Valda řekla. „Nudno je mi!
Hle, ztratil se Vláďa?“ – Géza děl:
„A tak stísněn celý odcházel!
spěš, polibkem rozplaš jeho žel,
příliš dotkla se ho lidská zloba!“
Hledli na sebe a tiše oba
usmáli se maně. – Zamračen
seděl Vláďa ve svém pokojíku,
čelo v dlani. Jaký trpký den!
Políbení nejsvůdnějších rtíků
nedovedlo chmury zapudit.
Šeptala mu Valda: „Nevděčníku!
Tak jsi už mé sladké lásky syt,
že tě nelze ze snů probudit?
Hle, na hrdle sponku rozepni mi,
tolik svírá!“ – Prsty třaslavými
rozepjal jí sponku. Z krajek mih
se mu úběl ňader rozkošných.
Zatlouklo mu srdce bouřlivěji,
blesklo se mu v očích, – ale zas
plamének ten za minutu zhas.