A to mé peklo, které tvojí, ďase,
Gehenny krutší, plné plamene,
neb duše má se zdvíhá zas a zase,
leč zpět vždy klesá, křídlo zlomené
neb těžké blátem močálu a kalem –
ó, bědný let za čistým Ideálem!
To víš-li, ďase, směj se po svém právu
a vyšklebuj se, chechtej se a syč,
ty můžeš pyšně zvednouti svou hlavu,
ty vítěz jsi – můj zosobněný chtíč.
A jestli krutší chceš mě stihnout ranou,
vem na se ženy vábný obličej,
jíž hoří vášní oči, rety planou
a ňadra vlní se – a směj se, směj!