Tu náhle mocný vesmírem dech vanul,
dech cizí; kdosi začal zpívat hymnu
tam, věkové kde ustáli; pták cítil,
že lítat může výš, květ vůni novou
na křídlech větrů házel v širý prostor,
jenž skvěl se, chvěl se, jakby znova stvořen.
Že jednou žily, pocítily stromy,
a balvany, ti zkamenělí svědci
pradávných dějů, zachvěly se, slzy
jim tekly náhle po zbrázděných stěnách,
jak v tvářích lidských radostí když tekou.
A jásot byl a ples a divný povyk
jak mainad výskání, a v srdce lesa,
kde dřímal Pan, též zasáh’ tento hlahol.
On vzbudil se a vstal. Juž neznal sebe;
zřel, zrádná ostružina hebkým poutem
jak přes mohutné stáčela se plece
a tísnila mu svalovité paže,
sáh na svá ňadra – ohmatal jen kámen
těm podobný, jež rozházeny v kole
se pochmurnou jen tměly zříceninou.
Do prstů nohou jeho hloh se chytil,
a bílý jeho květ se houpal vonný
na větvi, s které vyplašen pták slítnul.
Leč sílu pravěku on cítil v údech:
vstal, rázem strhal trnité své vazby
a vzpřímil se a byl jak štíhlá jedle,
že dívati se mohl pohodlně
do orlích hnízd, jak písklatům v nich ruče
v let bují peruť zlatým tkaná chmýřím.
Šel, jeho krok balvany drtil kolem.
Kde byla studánka (po jarních deštích
tam voda stékala a v žáru leta
se udržela skrytá v sítí vlhkém),
se zastavil a naklonil se k vodě.
To nebyl on, spal dlouho, čas jej změnil:
ne Hellady bůh vítězný a krásný,
leč nemotorný, nejapný byl kolos,
jejž poprvé kdys urobil si pastýř
ve Frygii, když ve mohutný balvan
jen několika tesy neuměle
se kamennou jal sekerou jen lehce
své nastiňovat božství; jedním tesem
kdy ústa naznačil a druhým bradu,
pak uši špičaté a rohy kozlí.
Stál dlouho, dlouho do vody se díval,
a cítil, kterak síla věky spjatá
se zbouzela v něm, kroužila mu v žilách;
jak slunce, které leta na spícího
se dívalo tmou houštin, vdechlo v ňadra
mu všecky plameny. Hvězd cítil chvění,
taj luny, doubrav ticho i ryk zvěře,
pád listů, mechu dech, jek vodopádů,
a v srdci valné zdroje melodií
mu kypěly, roj nových, svěžích písní,
jež v letech, kdy spal, do srdce mu zanes’
dech přírody, jak zanášívá orkán
svým dechem různých cizích květin símě
do dálných krajin. Zpívat! Zpívat! Zpívat!
vše křičelo v něm. Jistě na ta místa,
kde dlouho spal, též přišli milující;
on cítil v ňadrech všecky jejich plesy,
od polibku, jenž nesměle se béře,
až k objetí, jež ochotně se dává.
Ryk honby zaleh’ v tuto úžlabinu,
on cítí hlahol její jásající,
trub třesky, chrtů štěk a ržání ořů
a zvěře teskný řev, když dokonává.
A leta dlouhá když zde ticho bylo,
sem zabloudil přec aspoň jednou člověk,
snad samotář, jenž myslil, snil a bádal;
sed’ na kmen shnilý a vše netušené
sny, představy a neuznané pravdy
kol chvěly vzduchem, padly v jeho srdce,
a on je cítil; a když v pustých nocích
jen prázdno zelo lesem, těžká duma
kdy kolébala staré borovice
i mladé břízy, příroda kdy sobě
jen kvetouc zářila a záříc kvetla:
tu všecky její divuplné taje,
vznik, porod, vzrůst, boj o život a mření
i potírání sil si vzdorujících,
ryk vítěze i kořisti vzlyk těžký,
to vření kypící, i ticho pouště,
vše padlo v srdce mu, vše v duši cítil
a vyzpívat to musil. Chtěl juž jásat,
však myšlenka jej náhle zarazila:
Tys věky spal, kdo ví, zda nyní tobě
tak porozumí svět jak ve pravěku?
Zda cizincem ty nebudeš té zemi,
k níž tulit se chceš s láskou? Dříve lidi
tvůj strašil krok, teď vysmějí se tobě.
Tys změnil se a svět se změnil taky,
ó lehni zas a dřímej, usni na vždy!