Měl, jak se říká, za ušima.
Drbaný to byl ferina.
Na prstech si hned vypočítal:
„Chceš-li mít úspěch, počítej
s hloupostí lidskou! Vždy a všude!“
Především stal se střádalem.
Nastřádal sobě hodně z peněz,
které tam zbožní poutníci,
obvzláště poutnice, jednotlivě
nebo i v ohromných průvodech
nosili na světlo a na mše.
Ba on si v slavném klášteře
nastřádal mnohem lepších věci:
hromádku čistých démantů,
velikých perel drahocenných,
dary to kněžen, královen.
Dovedně vyloupal je kradmo
z koruny zlaté, se šíje
Madonny Boží Čenstochovské.
Náhradou za ně skýlka dal
s takovou chytrostí, že nikdo
nevším’ si zločinnosti té.
V noci pak lozil za hospodskou.
Byla to máselnička – ne,
byla to notná máselnice
obří, a on prý stloukal rád.
Hospodský přistihl ho jednou,
zrovna když stloukal. Chytil ho,
mlátil a mlátil. Ale ani
Kašpar se nedal. Vracel mu
s úroky. Putifarka zatím
utekla. Za ní chtěl též čert.
Hospodským praštil vztekle o zem
a honem k dveřím. Hospodský
za ním – čert práskl před ním dveřmi,
vylítl zrovna za dveří,
ani se neohlíd’ a ten tam.
Hospodské zalíbil se čert.
Byl to sic šereda jen huňáč,
ale, co ženským nad všecko,
byl to přec chlap, nu, nad vše chlapy.
Utekla s ním a z hospody
nevzala s sebou nic, jen všecky
peníze. Hodně daleko
utekli spolu přes hranice,
až přišli kamsi do města
plného továren a dýmu.
Bylo to kdes až u moře.
(Mr. Smith nesvěřil mi jméno.
Detaily prý si ponechá
pro definitivní své dílo.)