A noci byly: někdy jasné tiché,
pláň do dálky se táhla v pološeru,
sníh svítil na ni. Hvězdy třepaly se
a měsíc bílý trčel na nebesích
výš nežli jindy, jeho světlo lilo
mráz třeskutý nám do očí i údů.
Ze starých stromů podél cesty chvilkou
se ozval praskot. Celé smečky vlků
těkaly jako stíny po povzdálí
a zříce jiskřícími zraky k ohňům
hladově vyly – dočkaly-li jitra,
pak viděly, že nečekaly darmo:
v těch nocích Smrt chodila zhasínajíc
blikavá světla ubohého žití,
však těla bezduchá tak tvrdá byla
jak brambory mé. Byly zase noci,