Jest dokonáno. Lid se rozprch’ v bouři.
Tmou obrovitá hranice jen kouří,
dým halí vše, jen luny paprsk časem
se spoustou kouře prodere svým jasem,
jenž rudý zaplá v uhlí, dříví, v cárech,
ve zbytkách těl a kostí, které v žárech
se nerozpadly v žhavý popel ještě;
jak vítr zaduje, tu jisker deště
po náměstí se nesou z tryzny této.
Již pátou honosí se toto léto,
sta židů spáleno zde v oběť Kristu
a tisíc bludařů i antikristů,
prach jejich rozvál vítr, prostor přijal.
Jak černá obluda sní Eskurial.
Tablada tichá. Samy stráže kopí
svá sklonily, kraj v šerou noc se topí,
puch spálených těl horký vzduch kol plní
a cos jak nářek mrtvých v dál se vlní.
Noc kráčí dál. Vše spí, jen Inkvisice
bdí, soudí, trestá. V kouři do měsíce,
jenž s dýmem zápasí, jak černé stíny
ční čtyry sochy, obrovité klíny
jak vraženy do štítu nebes tmavých.
Jen časem zalesknou se v jiskrách žhavých
a s věží sotva dvanácté zvuk dozní,
v ráz oživnou, jsou nadlidští a hrozní,
ve hluchý prostor bezhvězdný a tmavý
se kovoví ti apoštolé baví.
Zda slyší král je v noci na svém loži?
Zda inkvisitor slyší ten hlas boží?
Zda slyší lid, jenž v divadlo sem spěje,
v své tuposti ty zlomky epopeje,
jež, Boha soud, se v hluchý prostor řine
do noci tmavé, pochmurné a stinné?