„Otroku,“ dí Hasan, hnusu cit
sotva zmáhaje, „mluv, zrádce, kde že
Peko Ilič?“ – Jak to jméno děl,
jeho rtů se dotklo takým chvěním,
jak by na nich v mocném hnutí dlel
otcův ret svým vážným políbením...
S pýchou slastnou poznává zas v hrudi
zbožňující, synovskou svou lásku,
svatý oheň junných, dávných dob!
Marně z víru závrati se trudí
zrozuměti, zajatý co rob
odpovídá jemu na otázku.
„Kdež jest Peko Ilič?“ prudce hřímá,
slouchá v sebe však a nepojímá,
co mu bídný vězeň blabolí;
zří jen s pohrdavou nevolí,
jak mu snížen líbá roucha lemy;
čepelem teď zlostně švihnuv k zemi
starce udeřil jím v nahou šíji, -
s kvilem bolestným se zrádce v prachu svíjí.
„Milost!“ úpí výrazem, jenž vane
z tajin bezdně zoufalých. „Ó pane,
nevynutíš trýzní, čeho nevím,
však co mohu, slyš, ó vše ti zjevím!