Tam právě, kde se mramorové schodiště noří z jezera
– to aby vlnky šplounaly v smluveném taktu –
stojí princezna.
Z nabízející dlaně
odlétá cípatá hvězda, kterou sňala s čela.
Je lépe dáti se oklikou přes onu ves,
kde jsme se včera pod oknem s květináči rozešli.
Za princeznou
je zámek podobný zámkům, jichž tolik
v pohádkách: krásný a nebydelný.
Nikoho v něm a nikdo ho nepřijde vzbudit.
Nižádné důvěrnice.
Ni oné ve vdovském hávu, a jejíž polibky
kysnou na kapradí.
Skřítkové dostali rozkaz donášet potravu
na první schod
– vlnky jsou orlojem beznaděje –
a přede dnem odkvapit.
Znáte-li ony, od nichž přátelé odcházejí
se sborceným na shledanou na rtech,
ale zdravíce spiklenecky rozchod, jenž, co noha nohu mine,
stoupá vzhůru?
Znáte-li bubínky, na nichž se v chudičkých kostelích
hraje laciné Dies irae?
Ptejte se, ptejte oněch neštěstí obraných tak,
že nemají ani na zoufalství,
ptejte se, ptejte mansard ve čtvrti La Glacière.
V herbáři spí, kdo zákeřně byli pochováni
bez přispění víry,
trubky vzkříšení však i tam snad dolehnou.