Když povstal, očima, v nichž vlhký chvěl se třpyt,
se rozhled’ pátravě. Snad chtěl se přesvědčit,
zda neměl na blízku kdes svědka svého bolu.
Pak postál zadumán. Nač myslil? Kdož to ví!
Jeť vráska nemluvna a slza nepoví...
Stál, jak by v pochybách a hleděl do údolu.