A uzamkne se na den celičký,
a s pláčem vytáhne ze staré skříně
ty atlasové bílé střevíčky,
jež tenkrát měla, když na jejím klíně
se zbudil ze sna, jenž prch na věky!
Zas pláče bezděky
a líbá myrtu, stužky, vínek vlasů.
Ó smutné zbytky dávných, krásných časů,
z vás nejlíp cítí,
že do opravdy v žití
lze pouze jednou milovat a jednou šťastným býti!