Hlas jeho náhle rozlehl se širým lesem,
jak boží hallucinace, horoucnost stupňoval
a vyvrcholil soucítění v žal:
„Vstříc bouřím každý svoji duši nesem’
a nevíme, kdy v zmatek upadne,
kdy potřísněna hříchy klesne
v hlubiny trýzně strašné, záhadné!
Bolesti vaše spát mne nenechají,
zoufalost vaše na pomoc mě volá.
Jdu! Ať má síla Ďábla ve vás zdolá,
chci, aby všichni sešli jsme se v ráji!“