Zatím stařec ruku jeho jemně
ve své tiskl. Náhle před ním klesá
na kolena, kloní k zemi témě,
k nebi zří zas, pomateně plesá,
ruce jeho svírá, ke rtům vine,
slzou rosí, na srdce své šine,
vzdychá z hluboka a štká i vzlyká:
„Svatá krvi – synu mučenníka!“