Ledy! Silné, mohutné ledy!
Vidím krajiny Berounky, stříbrné Mže,
končiny Sázavy ladné, kde jste zrály
studeným dechem dlouhé zimy.
Jiné za vámi přijdou z daleka, přijdou z jihu,
kde posud Šumavě na prsou leží
a dusí, tlačí, tlačí.
Má duše vás vítá cestou pryč, ledy, vy rozbité ledy,
jděte jen, jděte cestou svou; to jaro jsme chtěli.
To jaro vás žene, ledy! vlhkým, dlouhým bičem,
to ono tam vzadu někde daleko stojí
a za vámi hledí:
a vás ubývá, vy se tu rozplýváte; a valem přibývá vody.