děl Gabriel: „Já lákal do očí
vám slzy, doňo Ano. Promiňte!
Ó, Bože můj, vždyť chvíle prchají
snad poslední již dány na zemi
nám k společnému žití sudbou jsou!
Snad nikdy více nespatříme se,
a rozejdem se dnes! Ó, podejte
mi mříží ruku svou a celovat
mne nechte ji... A zasáhne-li smrt
mne v boji tom, jenž očekává mne,
pak umíraje budu vzpomínat
na tento okamžik, na svatý mír
té vonné zahrady a na důkaz
té čisté vaší lásky, daný zde
mi před oltářem boží rodičky.“