Sedmého však dne, když s nebes říše
Proudy světla ranního se lily,
Ejhle! dvéře ložnice se tiše
V stěžejích svých rozstoupily;
V komnatě pak obraz zraky zhlednou,
Při němž srdce trne, tváře blednou.
Panna v bílém rouše na svém loži
Jako anjel bledý odpočívá –
Ludmila to, jižto posel boží
Po hrdinském, tuhém boji
Tichým smrti perutím přikrývá.
U mrtvoly hlavy Jan pak stojí,
Zaťatou pěst tiskne k srdci svému,
Pak ji zdvihne k oku vyhaslému –
Nemůž slzet, nemůž vzdychat více;
Nyní kloní k Ludmile své líce,
Jakby zpytovat chtěl dechu vání,
Aneb slýchat, zdali slovo blahé
Vyplyne z úst dívky drahé
V tichounkém rtu pohýbání;
Níž a níže k ní se chýlí,
Jakby duše nové síly
Naděje a víry záři
V sebe ssála z mrtvých tváří;
A teď na sepiaté ruce,
V nichžto křížek s lilií se skví,
Tiskne ústa horce, prudce –
A tu slza v oku se mu rdí.