A já si myslil, mramorová číše,
jež květinami věnčena je tiše,
a v nížto sladké, mladé víno plá,
až ku okraji kypíc znenáhla,
že snoubena jest v lepou amforu,
žár vína, květu dech, lesk mramoru,
že krásná, jasná, bílá řecká číše
tak bývá časem též zdrcena tiše.
Bůh kyne jen a všecko pohyne,
a tvar i obsah rázem pomine,
žár k nebi vzletí, oheň k zemi padne,
a více stopy nebude z ní žádné
než prázdné místo, na němž mrtvý stín
se čekati zdá na náš vroucí kyn
a jedno slovo lásky, které v žití
tak často slýchal z drahých retů zníti.
Ó těžko umřít v mládí, kráse svojí.
...To nikdo neví, co to krve stojí!...