„Patř, ďaure, ven,“ beg osopil se chytře,
by Srbu skryl, jak malinkou měl duši
a hrdinnost by křikem jemu nalhal.
„Tam zírej ven a dbej, zdaž ze hromádky
těch kamenů, kdež tvůj a tvojich pelech,
jenž státem být se chvástá Černohorským,
zdaž odtamtud můj Mustafa již běží
mi povědět, jak velká byla výhra?
Již divno mi, kde lenoch ten se toulá!
Vždyť od voje, jenž s pašou Suleimanem
tam ďaury hnal v jich vlastní skalní brloh,
sem k Nikšičům přec není cesta dlouhá!
Byť Suleiman byl proletěl ji celou,
tu pidiříš, tož od něho až ke mně
přec doběhl by mezek za nedéle,
než nardžile co vykouřil jsem vonné.“