Smrt za dveřma si brousí svoje srpy,
jde vysvobodit Annu z její muky.
Ta pláče jen, slyš, dušené ty zvuky!
A náhle jal mě smutek nekonečný,
v mou duši padal ze všech síně koutů,
ta zpínala se marně v jeho poutu,
hloub v jeho tůně padajíc a chmury;
v tom pláči slyším bídy nářek věčný
a paprsk světla nepadá v něj shůry.