Z vod kaluží, ne z ideálů říše
své myšlénky jsem rozpjal ku vzletu
a rozhodil je v salony a chýše
svým štětcem, dlátem, pérem poetů
a jak ten syn ve kraji kdysi klatém
zvěř nečistou, – já sytil duše mlátem...
Teď řeka smilstva překročila břehy,
kraj zaplavila v proudu širokém, – –
já tonu v kalu, cítím proudu šlehy, –
jsem otrokem! Jsem otrokem!