Tam po lukách, kde řeky břeh,
což bylo tehdy květů!
Van písní zněl jí na oddech,
krok – motýl ani v letu,
když opojen se květy míhá –
kdy v dívek tlumu loukou spěla
a věnce pletla do kostela
dne podletního ku západu.
Vstříc vál jí vonný chlad
již u svatyně prahu
snů tajemných jak u zahrad
k úct úžasu a blahu,
až oči zbožných otázek
se plachou touhou tměly,
zda vítězný s tmou v boji rek
sem neletí, dne červánek
zdaž není branou z ráje Michaeli.