Adame, nemudruj, a vstaň!
Nejsi přec tlustý ani suchý.
Všecko ti zpívá, vyhrává.
Slyšíš to, že jsi jak ti ptáci
– až na tu uniformu tvou.
Ta, synku, není jak ta ptačí.
Má i ten vrabec lepšího
krejčího, má i lepší prádlo.
Ba i to prádlo lepší má.
Prádlo – éh, raděj nemluv o něm!
Tak jenom bez prádla stvořit nás –
to přece není dokonalost.
Ba má ten vrabec ještě cos
lepšího: má svou vrabčici v hnízdě.
Z hnízda pak mladé vyvádí –
vrabčata, ten zas skřivánčata,
učí je lítat, škovrtat –
ej, ej! Co ty máš, Adame? Co?
Kde ty máš svoji Evičku?
Rukáv máš, utřít suchou hubu.
Ale jsi svobodný jak pták,
veselý jak ta švestka v květu
– jen že ta švestka švestky má,
a ty jsi bez švestek. A pořád.
Dobré jen nohy, žaludek
máš, říká svět, a ruce shnilé.
Copak jsi stvořen jen s rukama?
Nenosíš veselou též hlavu?
Nechte tu ruku! Motyka,
sekera pro ni jako pírko.
Najme tě sedlák, poděláš,
vyděláš, a zas hajdy světem!