Já však spěchal se soudruhy dál,
tam, kde na pahorku v města středu
Triglava chrám obnovený stál.
Ale jaký obraz skyt’ se hledu:
Náhle před námi nad města krovy
vyvalil se s jisker deštěm vzhůru
rudý mrak a v zážeh purpurový
oděl široširo noční chmuru.
A když do města jsme dále spěli,
divadlo jsme hrůzněkrásné zřeli.
V záři ruměnné nám plane vstříc
dřevěný ten chrám, jsa objat zpola
výhní plamennou, jež tráví z dola
jeho stěny, lačně vzpínajíc
k jeho štítům steré žhavé šíje.
Siptí, křepčí plamenné ty zmije
jako při píšťalce krotitele;
nádherných stěn klénot všeliký,
maleb ušlechtilých barvy skvělé
ohnivými žehou jazyky;
sloupy dřevěné, jež umělou
řezbu jeví, zdobu přeskvělou,
dostihují bleskorychlým skokem,
kolem nich se do kotouče vinou,
nad ně hlavy třepetavé šinou;
jedna z hlav se dělí ode trupu,
sama křídlatým se stává zmokem
a výš letí po vábivém lupu, –
mžikem bystrý ještěřík se chyt’
drápkem rudým za nádherný štít,
v roh se zakousl a rychlým vzrostem
v saň se mění, jež krov celý střebe
jícnem krvavým a hvězdné nebe
zpupně šlehá jiskrnatým chvostem...