Byl klid, jen vánek zlehka chvojím kýval,
les zamlklý stál, jakby odpočíval,
a zdálo se, že hlavy jeho snily. –
My po mechu jsme z lesa vykročili.
Klid přerval skřekem jakýs letoun dravý
a kotouč slunce klesal rudý, žhavý –
tam, kde se dotknul zemských našich prahů,
byl jako zbrocen krví samovrahů,
v nichž zážeh mozku nebo vášně vření
svůj našlo konec – těla roztříštění
v tom ze všech hrobů nejhlubším snad hrobě.
Kdo ví, proč který hledal smrti sobě,
a co jej hnalo se šílenstvím v oku
s cest života až k poslednímu skoku!