A Petr povstal, chudý mnich a prostý,
a zmořen modlitbou a zmořen posty
šel za svým cílem: spasit církev Páně.
Dost dlouho chladnou dlažbu v Avellaně
svých kolen barvil krví, nyní k činu
se vzchopil, dosti dlouho živ byl v stínu,
i vyšel jako slunce v mlze rudé.
A kázal. Nejdřív lákal k sobě chudé
a proti kněžím, kteří měli ženy,
své výmluvnosti ručej rozbouřený
obrátil divě, nemluvil, však hřímal.
Děs preláty a biskupy vše jímal
a s žoldáky šli často proti němu.
Však lid jej chránil proti všemu zlému
a byly často hádky, seče, půtky.
Leč děsný mnich své výmluvnosti důtky
tím výše napřáhal, čím odboj věčí.
Měl oheň apokalypsy v své řeči
a nahé meče odplaty a trestu.
Bos, provaz na bedrách se blížil k městu.