Já nedávno jsem přišel do kostela,
kde bylo lidí černo – jako much.
Mým příchodem tam velký povstal ruch,
hned uctivě mně každý místo dělá,
já vážně pak, jak na můj úřad sluší,
jdu středem jich až k samé kazatelně.
Co kněží jsem kdy slyšel, pravidelně
si myslili, že jako pařez hluší
jsou všichni jejich zbožní posluchači.
A tak i tento křičel. Nevím už,
co všecko mluvil v bílé komži muž,
však myslím, že to asi bylo k pláči,
neb kapesníky měly práce mnoho.
Já zakřiknouti kazatele toho
jsem tisícerou chuť měl, ale zatím
jsem do vousů se šklíbil spokojen
a říkal sobě v duchu: Mluv si jen,
však já ty rozumy tvé brzy zvrátím!