„Hotovi až budou se zvěří,
potom asi na nás dojde řada,
se stromů než svadlé listí spadá,
hodinka nám smrti udeří.
Ta tam žití celého je snaha,
statky moje padnou v ruce vraha,
a k těm vrahům můj snad patří syn.
Na srdce mi až ta zhouba sahá.
Vídeň šílí, vzpouru hlásá Praha,
venkov čeká jenom na pokyn.
Však když konec býti má již s námi,
slavný aspoň musí být náš zhyn.
Požár stráviž hradu toho trámy,
zdi se řiťte, v rumech ještě s vámi
zápoliti chceme o svůj týn!
Do té doby však jsem tady pánem,
a jak dosud vládnouti chci dál,
běda tomu, kdo by se mnou hrál!
Dosud mocným cítím se co král,
těžce mstít chci vzpouru na poddaném.
Na uzdě chci držeti vás hrůzou!
Ať se jiní přátelí s tou lůzou,
já chci stát až k smrti, kde jsem stál.
Nenávídím svobodu tu novou
do nejhlubší duše hlubiny,
kéž bych mohl rukou ocelovou
vyrvati ji z naší otčiny! –
Starče bláhový! Co můž’ tvá vůle?
Vždyť to bejlí ani syna svého
ze srdce jsi nemoh’ vymýtit,
a to srdce – tvého srdce půle!
Poslušen-li rozkazu as mého?
Kdyby moh’ mou tíseň pocítit,
nedlel by a ke mně z Prahy spěl.
Nechať lid mé srdce rovná žule,
pro syna tam lásku vždy jsem měl,
pro něho jsem úzkostí se chvěl;
kéž jej spasím, syna jediného!“