Doplíživ se v koutek chodby jistý,
chvátá zrakem sežloutlými listy
knihy vetché. Políbení vtiská
v písmo bledé, psané rukou drahou
na okraji blan. Zrak časem blýská,
časem líce kropí trpkou vláhou.
A když někdy nad knihou se zvedá
se škubavým rtem tvář jeho bledá,
pěsť se zatíná, pod čelem chmurným
vytřeštěný zrak plá svitem zpurným:
zdává se, že pěstovala marně
orlíče to pod křídloma svýma
církev laskavá, že v něm se žárně
husitská krev první jiskrou znímá,
že ten jinoch s nevšedními dary,
jenžto duší měkce povolnou
v rukou řádu přijal slibné tvary
a již touhu jevil plápolnou,
by byl vřaděn k jeho sloupů davu,
za okrasu církvi, za podporu,
nyní náhle bujnou vzpíná hlavu
pode jhem tím svatým v marném vzdoru.