‚To je jiná, hle, vše jen se třpytí
přes tu vádu, oposice křik,
ba i víc se chce nám pivka píti,
co sem nový přitáh’ nájemník.‘ –
Takou chválou skoro každý plýtvá,
všímaje si denně vesele
plecháče i sklénky, korbele,
v nichž se pění mok prý jako břitva.
U Lebedů vše tak domácí,
skoro sprosté: trnož nemotorná,
tvrdá židle záda trmácí,
ač se sevšad čistota stkví vzorná.
Vše tak známo, prosto, okoukáno,
nízký poval o zažlutlých trámcích,
velké lože do stropu až stláno,
obrázků pár za sklem v černých rámcích,
Lebedové líce měsíčková,
prostotou a klidem zářící,
ba i harmonika Havlíkova
jindy všechněch k sobě vábící.