Tu poznávám, jak tiše k jeseni
se nachýlil můj život jednotvárný,
jak samota jest krbem nadšení,
kterého plamen pro ten svět jest marný;
jak v přírodě jest nesmrtelné žití,
jak věčný je ten chvat,
jímž ona tká svůj šat,
v němž lidský život jest jen tenkou nití;
že nejlíp jest, juž v srdci hrob si sklenout
a blaho největší na všecko zapomenout...