Mocné mysli vzrušení je zříti
v každém hnutí, ale nejvíc v oku,
nezvyklým jež, divným ohněm svítí,
jako dravci, když se chystá k skoku.
Ani s dívenkou dnes nezahrává,
jak to dosud míval v obyčeji;
vážně hledí v očka její smavá,
jako by ten sladký úsměv její
v duši chtěl si vrýti pro vše věky.
Hasne den – už večer nedaleký –
konec v nitru zuřivšího boje!
Svatoň, dosud plný nepokoje,
utišil se náhle; klidně zcela
poslal sobě chůvu pro noviny,
které častěji mu přinášela.
Ale sotva zmizela, hned jiný
objevil se výraz v jeho líci,
děcko v náruč uchopil a domů
pádil s drahým lupem. Na ulici
divili se lidé zjevu tomu,
a když brzy po té pláč a křik
chůvy zoufalé se rozlehaly,
za lupičem do běhu se dali.
Divý hon ten trval okamžik,
také zápas s ubožcem byl krátký:
Svatoňovi, jenž se bránil lvicí,
dítko vyrváno a v náruč matky
spěchala s ním chůva jásající.
Svatoně, jenž v bezvědomí klesl,
hlouček jeho známých domů nesl – – –