Dřív, když jsem viděl, tvář ta neživá
že oči otvírá, že čelo to
se uklání, že oživuje se
ztrnulý výraz tváře umrlé,
a, jakby cosi chtěly promluvit,
že otvírají se ty ztuhlé rty,
zavřené kdys v hodině poslední,
v té hodině, pod Smrti polibkem
když Noemi kdys umřela – ty rty
že zachvěly se, jakby promluvit
cos chtěly – – vše to když jsem viděl dřív,
ten oživení výraz nenadálý,
já věřit mohl, že jen zrak mne šálí.