Zas zkouším psát, zas tvořit jako dřív,
snad – myslím – v práci sám vzlet přijde ryzí,
leč marně lákám v sloky krásu niv,
co napsáno, vše v mříži škrtů mizí.
A sedím, dumám nad papírem bílým,
své skráně v trapné muce v dlaně chýlím,
a v lampě mé to piští, jak by ďas
to smál se na mém kalamáři tence
a škodolibě lesklá očka pás
na muce mé: „Cha, cha, cha! Impotence!“