Tu vyvstal ten, jenž kaftan ochátralý
byl zašíval, i druzí prudce vstali,
neb otrhánku v líci četli zjevně,
že vyzývavě, posměšně a hněvně
jim ve tvář něco vmete ku potupě.
„Nu, dobrou noc!“ děl prskaje a supě,
„já přeji pánům líbezného snění
po krásném, křesťanském tom poučení.
Já jsem jen žid; však moudrosť, duší mana,
mi vzácna od Turka jak od křesťana,
a nezapomenu, co páni ráčí
tak šlechetného smýšlet o boháči,
neb trochu též to padá na mou hlavu,
ač mám jen čtyři lodi ve přístavu
a v Kahýře své nepatrné sklady,
též v bankách evropských – nu, trochu všady,
jak pravý chudý žid, jenž v potu líce
se pachtí, aby děti měly více.
Nu, spěte sladce, dobrou noc vám přeji.“
I jde k své houni. – Zraky všechněch zejí
teď dokořán a sledují ho svorně.
„Nuž dobrou noc!“ mu každý přeje dvorně
i kloní se, an žid kol něho kráčí.
„Ach odpusťte ta slova o boháči!
My nevěděli, ani netušili,
s kým máme česť!“ – A černoch zarputilý,
jenž v peklo proklel boháče v tu chvíli,
teď podlézavě býčí krk svůj chýlí;
i Turek se svým děsným k ráji mostem
se tupě sklání v ponížení sprostém;
kněz blouznivý, jenž Pánu jen se koří,
a pyšný badatel, jenž nebe boří,
plec ohýbají s uctivostí chutě,
žid boháč když jde kolem na své kutě.
Tak stáli s vážně skloněnými čely,
až uhnízdil se židák ošumělý,
a každý z nich, své zraky spustiv k zemi,
tak vzdával milionům hold svůj němý.