Vše bylo ticho... mlčela... a svíček plápol hebký
se chvěl jí tváří, po čele... pad’ v nahé čelo lebky,
jež mlčící a příšerná se ze tmy růsti zdála
a z obrazu se na svatou i na mne děsně smála.
„Ó svatá,“ – já se v bázni chvěl a výš k ní ruce vztáh’ –
„čím je ta kostra příšerná v tvých čistých modlitbách,
ty krásná svatá,“ – zvolal jsem – „co chce ta lebka holá
u tebe, která mladá jsi a krásná, dítě zpola,
proč ‚umřeme! ó umřeme!‘ ti stále drsně volá!“