„Dávno, bratří, věci ty se staly,
kterých jsme tu písní vzpomínali.
V ráji spočiň, kdo byl junák pravý!
A nám Bůh dej veselí a zdraví!“
Dozněla již struna guslí v tichu,
skončil slepec píseň starobylou.
Vyslechli ho pozorně a vážně
muži, ženy pod javorem starým.
Pochval není. Souhlasu jen výraz
na všech tvářích kolkolem lze čísti.
Nad mnohým se s pěvcem zamysleli,
spolu s ním si teskně připomněli
knížat svých a hrdin starou slávu,
říše zánik, lidu nevinného
oběť velkou, Bohu přinesenou.
Každému té písně věří slovu.
Každému z nich připomněla znovu,
co a kterak činiti je třeba,
před Boha s tím předstoupit bys mohl.
Neboť všichni, bratře, bez rozdílu
stanem před Ním, nic než ty své skutky
nenesouce ve zkřížených rukou.