Dívka ruku k srdci maní tiskne,
zblednouc ustupuje, skoro klesá –
„Nepřinutíš, pane, ptáče k zpěvu,
když’s mu volnost vzal a zeleň lesa,
nepřinutíš k lásce volnou děvu
ani prosbou, ani hrozbou hněvu.
Volnosti mé písně vyschly všecky –
pochoval je v dáli nářek dětský. –
Nevěstou mne svojí zoveš, pane?
Proto, že jsem přijala tvou víru?
Vždyť v té víře přikázání míru
zřejmě spasitelem božským psané:
„Nečiň jinému, co nechceš sobě!“
jednej dle té víry, smaž svou vinu.
Dokaž, že jsi křesťan, též dle činu.
Svobodu nám navrať v této době –
Mluvíš o lásce – ta volnost žádá.
Vrať mi bratra, vrať mi rodnou vísku,
odřekni se lupů svojich zisku –
V nevoli však každá láska zvadá.“ –