Já viděl jednou okeán.
Byl velký,
jak lidská myšlénka o nekonečnu.
Bůh vybájil jím sen můj nejkrásnější.
On přímo stál, mně vstříc, jak ku zápasu
by bojovník zval soka bojovníka.
V něm každá vlna vřela, byla tepnou
tak plnou odvahy, a bouřnou, mocnou.
Kde byly jeho kořeny, kde základ?
Hlas jeho hrozný veškeré tkal tony.
Tu hrozil obrem, sténal jako žebrák,
tam hřímal jako prorok fanatický,
tu plakal jako dítě, bouřil, klnul
a řval jak šelma, smál se smíchem bláznů,
a sípěl, vyl, jak zoufalec se zmítal.
A léta bez počtu a vrásek tlela
mu na čele. Hned hrozná křivil ústa,
hned sladce kýval na mne. Usmíval se
pod maskou tragika. Jak prsy velké
on těžce dýchal, úpěl, omdlévaje
pod noci tíhou. V ňádrech jeho rostla
kás tajná pochybnost a mocný příliv
a odliv jeho jí se věčně zmítal.
Jak poutník bez klidu a bez oddechu
ku břehům pádil, pak se nazpět vracel,
až k nebi trýskal pěny pln a bouřil
se divě, než se v propast opět sřítil.
Jak lvice, vášní vzteklou vysílená
pak tiše ležel, čekaje, až půjde
kol něho věčnost, pak se zvednul s lože
a hledal u ní na své sny a dumy
a pochyby a touhy odpovědi.