Dagmar obejímá klečícího krále,
povznáší jej k sobě rukou chladnoucí.
Polibek vtisk retů bledé na korále,
celuje jí slzy s tváře vadnoucí.
Kněžna šepce k němu: „Jestli na tvou dráhu
z mojich očí slabý paprsk blaha vnik’,
dosti mám. A tobě já na smrti prahu
za každý zjev lásky vroucí skládám dík. –
Mého sirotka veď ku pravdě a cnosti – –
Berengaru – duch můj ach! zlou tuchu hostí,
že strasť přinese tvé říši do vínku –,
zkoumej, zda vděk těla chová duše krásu,
učiň pak po radě ducha, srdce hlasu –
a mně zachovej vždy tichou vzpomínku.
A teď – cítím, že se smysly moje kalí –
vládni v míru zlatém – miluj chudý lid –
a buď –“ náhle smrtná bledosť tvář jí halí,
ret se třese, mlhou zastírá se vid;
ale silou duše přemahá tu mdlobu
a hlas její zvučně, dojímavě zní:
„Jediné jen slovo, posílám je z hrobu,
svoji úpěnlivou prosbu poslední:
Nad ostatky Slávů vznášej vlídnou ruku –
nad ubohým –“ zmlkla, z prsou dral se ston,
ještě „otec“, „matka“, „vlasti“ v matném zvuku
zaznělo a ruka z řásných ňadra clon
vyňala dar matčin, křížek v jemné zdobě,
vroucně přitiskla jej na třesavý ret;
ke vchodu pak ruku vztáhla, přejíc sobě
všechny milé tváře v posled uvidět.