Bez pohnutí chvíli mladý muž
jako socha mramorová stojí,
strnulý zrak na klečící ženě
spočívá, zří ňader bouřné dmutí,
bílá ramena, jež roztouženě
k lásce sladké vyzývají, nutí;
ale náhle hrdé vypjal čelo
a z úst jeho silou bouře hřmělo:
„„Paní baronko, nač mumraj tato?
Nač ten vylhaný a planý cit?!
Pro jiného nechte si své zlato,
na prodej kdo lásku bude mít!
Úsměv váš i slzy, studu nach,
pohyb, slovo – všecko lží je pouhou!“
A již chvátal přes ložnice práh
a těch šerých komnat řadou dlouhou;
neviděl, jak žena rve si vlas,
zoufale jak na zemi se svíjí,
kterak náhle vzchopila se zas,
odhodlaně vypjala svou šíji,
nezřel, jak jí oko vzplálo živě,
neslyšel, jak hlasem šíleným
vykřikla a zasmála se divě:
„Jen se vzpírej, – budeš přece mým!“