Zásluhy ještě zbývá moře. Výš! 
Svět odhalené poklady a taje
žďá její zřít, líc flóru Sais báje.
Metopy, cameje ne sbírat lós jen zbývá
ér charých v trosky, sporý rum v žeň kývá
ať, neskonalost zve-li: V dóm pojď blíž!
Avšak ó přijdiž, cnost mzdu nesmrtnosti
strádati můž’. Mistrovství zlatá cróna
pravého v abstinenci kvést můž’ vonná,
nard dýchat vděku, blaha. Den buď žítí
v heslo a tmesi, linea ať svítí
též nauk, svého dbej! Parce nech bdíti
ku stroji kužele o ostatní,
v péč, dílo jeho. Ty své hledat mni
a tkáti. Oeconomuj s časem, svije
se cód i manuál z dnů historie
tvých, héra historiografa ve obdobu.
Tvé memoiry nechť stínem mih dusí,
pusť uzdu, páku z dlaně mih, hlas v mdlobu
vzní, vzpluje, vznoří se: Oeconomovat se musí!
Leč siesta, spočin činnosti přerytí
a péče tvé zda značí, dělnosti
grazie družkami jsou, čest se druží
a blaho k dlani pilné na oruží.
Jsi břemenem si v nouzi činnosti
a nedostatku. V kyv prach hodin v láci
stroje, hle, v memento, tož přesypací
hodiny, spěch chvílí v uprchnutí
ať kreslí brzkém, popel, v nějž vše zvrací
se v sled. Manual praeceptorky všech
dí větší, historie tož v zkazky tknutí
a látky sieclů moudrosti. Břeh
a nerv jest nelpět stoudné časovosti
na skoré, výš ve pozorovatele
vznést úvaze se, střízlivosti bděle.
Tak pontifexem prozřetnosti skvělé
též historie jest myst, on jiskru střeží
ferule Japeta, vestaly lampy světla,
jež z amba pravdy minulosti vzlétla
a zkazky. Toť dědictví jest dobra
dělníka role, hodné píle obra
a péče, z klasů zavržených zpráv
by zrno pravdy spravedlnosti kdys vybral práv
též. Hle, skráň mistra v Aurory nach v snech,
s přirozností jak kráčí obezřele
vnov v krok týž ve shodu, střet, krytí,
splynutí rythmů dvou.
Ó teplo žítí
a srdce syté světlo ducha k spití,
ó svatost volnosti! Váš vděk buď zdráv!