Duma hluboká na chvíli obepředla
kněžny líc. Pak znovu v oči mrtvé shledla.
A tu mněla, jak by na ni v matném jase
zřely toužebně pod jemnou řasou stinnou.
Mocné pohnutí se třáslo v jejím hlase:
„Ponech mu ten šperk; dám náhradu ti jinou. –
Však co to?“ Zvuk mečů, kroků z venčí chřestil.