„O čem sníš, má holubice bílá?
O čem sní má posestrima Mila?“
Ozvala se slova druhé ženy
hlasem něžným, v kterém obsaženy
matky péče s láskou družky věrné.
Mila, uprouc na ni oko černé,
vyskočivši, k ní se přitulila,
jak se k matce vine dcera milá.
„Ptáš se mne, nač myslím, milá Elo?
Nevím sama. Toužení mne neslo;
jako ptáče v nebe zaletělo,
do výše té modré létlo smělo,
kde jest víra jediné jen veslo:
Víra bohem daná, víra čistá
v nejsvětější Pannu, matku Krista.“