„Ano, jatec čtvrtého je stavu,“
úsměšně dí Krepi, „vzácná šlechta,
myslím, až jej biřic opět zlehtá,
že nám poví všecko pěkně záhy,
kdo ho platil, kdo mu dával zbraň,
jen až znova zašroubujem skráň
vznesouce jej na žebřík a váhy.“
A kapitán Krepi v smích se dal,
až dvůr celý kol se rozléhal;
Hanuš změřiv ho však od pat k hlavě
odvrátil svou hlavu pohrdavě
a zřel stranou. – Lekl se a křik,
mužná hruď jak osyka se chvěla,
a tvář na dívce blíž keře tkvěla.
Však i její náhle vzkřikl rtík,
ruka zanechala růžné květy,
líčka zbledla, zesinaly rety,
a ta duše její ustrnuta
zřela na postať, jež v pouta skuta
zřela k ní. V ráz prsa se jí úží,
vždyť ten jeho pohled, jeho sten
smutnou otázkou je rozechvěn:
dáš mi na rakev tu hrstku růží?