„Ne voněla jen, chutnat bude vám;“
děl cizinec a výminkář si mlask,
své chřípě roztáh’, třásl jazykem.
„Ba, na mou duši, to jest vepřová,
jste čertův chlapík!“ Hlasů nový řev.
„Já srnčí rád!“ děl známý pytlák všem
a srnčí cítil na jazyku hned.
„Já rosoličku!“ vzdychla u dveří
si perníková bába, měla ji.
„Co vy, mé dítě?“ k svojí sousedce
se obrátil host. – „Prosím o jahody,“
ta s těžkým v tváři děla ruměncem.
„Vím, ty chutnají jako polibky,“
děl cizinec víc šeptem, s úsměvem,
a měla je a jen se usmívala.
Tak, co kdo chtěl a představil si jen,
měl na jazyku jako v chřípí dřív.
To čilý humor vdechlo do myslí
a u stolu zněl zase hovor, smích
a znova plecháče se plnily
a v zmatek hlasů svorně zaznívala
tu jednohlasá chvála cizince,
jenž v bouřné noci tak je pobavil.