Často chmurně zamyšlen na srázech skal a na pomoří
když stojíš nad městy a nad stožáry lodí, nad vrcholy stromů
vše slyšíš! kterak země zpívá píseň nádhery své věčné,
když v jiskrách slunce tančí nad propastmi věků
s tou věčně ženskou svojí touhou:
jako páv svá péra rozestírat,
aby její duhy ku tvé chvále opěvali básníci,
aby z jejích potoků bramíni pili děkujíce tvé slávě,
aby z jejích plodů přesytili se denně přesycení...