Letí vítr korunami...
Zprvu jenom šepotají,
potom šumí, hučí, bouří – –
jako v pláči umlkají – –
tichnou zcela. Jako ve snu
jen se větev k větvi kloní.
A v tu tiš? Aj! píseň zvoní,
z pohádky co léta zbyla.
Strnad hvízdá, poslyš chvíli! – –
A juž zas ten vítr kvílí,
zase zmítá korunami
v modru nebe – zas to hučí.
Slouchám tiše, jak to srdce
s vichrem pláče, s vichrem zvučí.
Tichne bor – a srdce bije,
vichr žití klidu nedá. –
Zda kdy najde, co tu hledá?
Zda mu sladká píseň štěstí
zazvoní kdys v ztichlou bouři,
jak těm lesům, co v nich snilo!
Třeba kratičká jen píseň,
po níž v touze teskně bilo?