Byl jsem pozván kdesi. Paní domu
dala vzpláti kuchyni své slávou,
rýnská réva perlila se v číších,
modrý cigar dým se krouže voněl.
Paní domu živě vyprávějíc
zmínila se jako mimochodem
o Granadě, o španělských nocích,
ženách krasavicích, hrdých mužích,
o lahodě řeči hidalgů těch –
tu jsem s poviným vpad překvapením:
– Ah, vy znáte řeč tu? Závidím vám! –
Hostitel můj odfouk spokojeně
oblak dýmu: – Nu, tak promluv něco,
řekni honem něco španělského! –
Paní zarazila, zarděla se:
– Jaký nápad! Vyhrknout tak na mě:
promluv něco! Vám je cizí řeč ta,
a ty řekneš náhle: promluv něco! –