Děva z kaple dolů v kryptu běží.
„Ano, tady bledý, tichý Mojmír leží –
Tam u prostřed v rakvi tělo odpočívá,
V kterém žila velká duše jeho,
Velká v hříchu – ale přece velká! –
Žádný nad tvým hrobem tady nelká;
Poslyš tedy bědování mého,
Poslyš lásku mou, mé nepokoje,
Lásku, jenž v mých útrobách spočívá!
Zhlídnu, zhlídnu bledé tahy tvoje,
Kterých obraz duši opanoval,
Jenž mne – i když’s mrtev – následoval,
Vtisknu na ně políbení vroucí,
Nechť i zhynu v tvojím objímání,
Nechť se na mne řítí proklínání,
Duch nechť zhyne můj, milostí mou hynoucí!
Já tě vidět – zlíbat – obejmouti musím,
Nechť i za tu lásku věčná muka zkusím!“ –
Strhne víko – zkřikne – omráčená padne –
Rakev prázdná – po mrtvole stopy žádné. –
Na hoře se smutně umíráčkem zvoní;
V kobce se nad dívkou bledý upír kloní.