Tak dlouho spíš – a Paříž bujně hýří,
v ní promenáda kokot svůdně víří,
zpěv, hody, smích a ples
tam zaznívají dnes...
A k mohyle tvé vojín zajde časem,
svědomí svého tajným kárán hlasem,
v své duši s hanbou cítí, jak je sláb a mdlý...
i v dumách opře se o hrobu zábradlí.