Nevím sám to, kolik let už v spěchu
přeletělo přes jich šedou střechu
vymrskanou dešti do běla,
která v stínu, kde ji stromy tísní,
zelenou jak palouk mechu třísní
pozvolna se byla oděla.
Kolem mlýna vždy, kdy červnu ruka
v nivy sáhne, v les i stráň a luka
s květů vděkem, s kterým ráda sdruží
píseň, zvuk a žití blahý šum,
jako v bajce zaplá zářný tlum
zarudlých a bílých plných růží.
Ale s jarem žádným zpět se nenavrací
svorná shoda mezi sousedy,
ač se často Vašek v jakés práci
staví u mlýna, ba v posledy
pod okno též odváží se zhusta
tam, kde myrta Maruščina vzrůstá. –