To když vidí Crnojević Ivo,
sokola mu překrásného líto,
aby zase odlét, ve vzdálené
luhy k hejnu cizímu kams odlét.
Pány tedy, aby ustoupili,
sokola již neplašili, prosí,
plášť pak sundá prymovaný s paží,
na drn prostře, přímluvnou pak řečí
sokola, by přiletěl zas, vábí.
I spustil zas s oblaků se sokol,
Ivovi si na rameno used’.