Modřinám světlé jehličí již raší,
a strnad zpívá zakryt jedlovím,
hned šťastně tak, hned utopeno v pláči,
zní, zvoní jeho: „Nepovím, nepovím!“
Ty vlhké pěšiny, tak ošizené jarem
a slunce zlaté, jež vše líbá novým žárem
niť pohádkovou v duši upředou;
a všecky touhy, jichž tu tolik raší, –
mne k tobě nevedou!