Dnes vím, že unavený v touze
po štěstí prchlém přede mnou
jsem tehda vemlouval se pouze
v ten pocit, v moc tu tajemnou,
jež hlavy dvě vždy k sobě sklání
pro celý život, celý věk,
by ve štěstí a odříkání,
v dny radosti i v zloby jek
měl člověk věrnou duši, která
s ním ples i hoře sdílí ráda
až do těch dob, kdy za večera
se v život náš stín hrobu skládá...