A minul den a v tutéž chvíli zas
děl Hermes bohům zpět se navrátiv:
„On šílí již, svou sochu objímá,
k ní tulí se, jako by živa byla,
jí tiskne ňadra, útlý hladí bok,
tvář jeho výheň, oko sopka jest,
na celém těle chví se zimničně,
ji volá a pak v její mlčení
k ní padne a se svíjí v bolestech,
až slzy horké jako olovo,
když v Hefaista dílně roztaveno
po kapkách splývá zvolna bohatých,
mu brázdí tvář a v ňadra padají.
,Žij!‘ volá k ní. ,Měj duši, socho, přec!
Což nevdych’ svou jsem tobě? Kameni,
buď ženou, královnou, buď bohyní!
Sem na mé srdce a v mé objetí,
ty dítě snů mých, zaplaň, pohni se!
Vy oči, otevřete víčka svá,
kde ráje spí ve vlhkém moři blesků,
vy ňadra, tiché spící labutě,
se rozhrajte již v sladkém rhytmu touhy,
vy prsty, uvolněte tíhu svou,
v mých vlasech hrajte, boků amfory
se zachvějte pod mými polibky,
já mistr váš, váš bůh a milenec!
Já k žití volám vás, já stvořil vás!‘
Však darmo. Socha nehnula se, den
tak celý prch’, on znaven zápasem
a páže objímáním stálým mdlé
kol boků jejích spustil v malomoci,
rtem suchým hlínu suchou deptaje,
až usnul tak. Mně líto ubožáka,
dél nemohl jsem zříti v jeho muku
a tady jsem, mou slyšeli jste zvěst.“ –