A z hudby té a z všeho dění kolem,
a v nich a nad nimi do nadoblačné výše:
Tak tajemně, jak obzory ty v dáli,
kulisy v nekonečno rozevřeného Věčna;
tak široce, jak nebe to a luhy,
dějiště všeho nesmírného Žití;
tak sladkobolně toužebně, jako ty stromy v květu,
to Tvorstvo věčně neukojené, Svět v kletbě rozdělení;
tak ve vlnění slavném, jak ten jarní vítr,
Života Anděl, Eros, který Jeho oheň
dmychá a nese, a tak všude nítí
vzmach dění, tvorby, tím, že roznáší
na zemi rostlin pyl i zvěře pach a zvuky milostné,
i ducha vzruchy troubami i zvony, hudbou, zpěvem,
praporů vlání na vysokých žerdích, nad domy měst k oslavě Velikých,
i nad paláci Ducha, když Princ-Sen se zrodí,
na stěžních loďstev zámořských, i na těch, po nichž Srdce
přes vodstva oceánu Světa k Věčnu plaví se;
pozdravem, výzvou k vzruchu provází
vše, co se hýbá a se k předu nese:
Vozidla souší, lodi vod i vzduchu,
duchů i srdcí heroismy hrdé –
ba Celou Zem dokola objímá
v jásavém, bláznivém Jí lásky vyznávání
ve stromů vrcholích při rozvášněném Jejím
kolovém tanci sálem prostoru –