Pod vírnou hladinu kles Varoň již,
a jeho rozjařené proudy zvuků
byly jak písmo psané v mořský val,
nad nímž se kácí vlny v burném huku.
Vyrost mu soupeř, Věslav mladistvý,
dívek se ladných na něj smáli rtové,
jejich se králem krásný mladík stal,
budě v nich nové krásy city nové.
Mluvily o něm, o něm snily si,
a kudy stoupal, kouzlo šířil kolem;
Varoně ale uštkl v srdce had,
závisti had, jenž v hrudi vířil bolem.
Nesnesl jed ten v ňadrech zavřený,
soupeře vyzval k velikému boji;
v zápase že jej zničí, porazí,
nadějí rozervané nitro kojí.
V zápasu tom však sám byv poražen
s hlubokou ránou zpět se vrací v duši,
a jeho srdce želem zvíchřené
hněvem a nenávistí k lidem buší.