Bez hrází moře písku,
oceán mrtvých vln.
A mrtvě svítí slunce,
pobledlá hýřilcova tvář,
jak prachem povleklá a flórem smutku,
a znavená
jak lampy svit,
jež vyhořela do rána.
Ni ruch, ni život kol
v prostoru vychladlém,
v té truchlé samotě, jež na všechno se věsí.
Vzduch nezbrázdí
let ptáka potácivý,
jenž povzletěl,
by z rákosí
a křídel tlukotem a poplašeným vzmachem
klid protrh’ příšerný.
Vše mrtvo, mrtvo kol.