V tom již právě půlnoc hútá
Gabryš nadut jako krůta
míře rohem přímo z venku
přástevníkům ke okénku. –
Kolovraty dobzučely,
šprýmu shasly bublinky,
přástevníci jako včely
rojí se již ze síňky.
Jenom oko hledá v oku
ještě onu zářnou sloku,
jejíž slední zvučný rým
zvonečkem svým jásavým
naplní hned celou duši,
než se nadá, nežli tuší,
šotkem sedna za chvilku, –
kdy se ke snu zavrou víčka,
v povlak bílý klesnou líčka, –
na ustlanou postýlku.