Nepřišel jsem.. lékař přišel ke mně.
Řekl slova tajemná mi dosud..
pravil: „Vyčkat.. připravte se na to,
že pro čas ten nutno isolovat
bytost svou.. svou číš.. svůj příbor mějte..
nestrachujte se.. leč opatrnost
na místě.. A, prosím.. nelíbejte..
vyčkat dlužno.. ale vše že možno..
líto prý mi, pane auskultante..
nevěšte však pro případ ten hlavu –
– ku léčení nejkrásnější nemoc
ta je, jež snad v bytost Vaši vnikla..“
Děsem jat, s rukama chvějícíma..
psal jsem opět.. „Nemožno se setkat..
lékař pravil.. Dotčeny jsou čivy..
vše vysvětlím.. týden času.. Kláro..“
Myšlenka, že chorého mne večer
překvapí, že sevře lokty svými
hlavu žhavou, umučenou strachem,
hlavu nečistou a poleptaných
malomocenstvím mých úst že dotknout
mohly by se rudé její rtíky,
v lhavé oči nevyspalé děsem
že by bořil modrý zrak se její..
hnal mne ven.. Po prohýřené noci,
v níž jsem poprv ku sklence své vázal
černou stužku.. nechtěje pít z jiné –
klidněji jsem uvažovat počal..
Špatně šel jsem.. Pohltil mne močál.