Prošlo tak dní kolik. V zámku celém
ticho ulekané strašilo,
stín nade vším třepetal se tmavý.
Samo služebnictvo věšíc hlavy
neslyšnými kroky chodilo.
Vláďa sedal, tiskna čelo v dlaně,
jak by ránu čekal odevzdaně.
Posléz doktor Mikeš přijel zas.
„Skončeno!“ děl slavně, „skončeno je!“
Zachvíval se štěstím jeho hlas,
rozpřáh do široka ruce svoje.
Všady nervosní hned ruch a šum,
roztřásl se celý starý dům.
Zdálo se, že bouří, jež se valí,
kameny se ve zdech zaviklaly...
S Blaženkou se loučí Vláďa. Lehce
líbá tvář a vlásky hladí jí,
opustit jí nemůže a nechce,
zas a zas ji k ňadrům přivíjí.
„Blaženko má! těš se, dítě zlaté,
z pochmurného toho kraje již
do sluneční dálky uletíš.
Těžké sny a stíny jedovaté,
které tísní tě a potají
na srdci ti mladém hlodají,
zanecháš tu v tesklivé té hluši,
unikneš jim s čistou bílou duší.
Vymkneš se už pavučinám všem,
rozhodný, hle, okamžik se blíží!
Odjíždím dnes, abych podpisem
pout se zbavil, která nás tu tíží,
s plesnivinou hrud nám křídla víží.
Za několik dní se vrátím pro tě,
nenechám tě vadnout o samotě.
Půjdeš ráda se mnou? K žínce mé?
Šťastni v jasném kraji budeme!“
Mlčky rozpačitě poněkud
Blaženka jen oči k němu zvedla.
Co jí pole? plesnivina hrud
což je pro ni? jiný svět si předla
z nitek jiskřivého pozlátka,
snila se jí zlatá pohádka.
„Odpusť!“ pokračoval, „jestli k tobě
pozorný jsem málo v této době,
nehněvej se na mne! Byl jsem zlým,
starostí mne tisíc otrávilo,
v těchto dnech mně k smrti teskno bylo, –
všechno, sestřičko, ti nahradím!
Šťastnější být musíš v novém světě,
půjdeš s námi, hýčkat budeme tě,
v nový život i květ rozpučíš! –
Ale s Bohem! doktor čeká již –
spěchám! Přijdu pro tě! buď mi zdráva!
odvedu tě, – nikdo nemá práva
dusit v těchto pustých hrudách květ
tvých mladičkých nerozvitých let!“