a – pekelné to smyslů mámení! –
tu bílou modlu ve snu viděl jsem,
jak zírá na mě zlobně hrozivě
jamami vyloupaných očí svých.
Já procit v strachu, dlouho modlil se,
však do rána už usnout nemohl.
Za slunečního světla bílého
já díval jsem se na ty kameny:
tak čisty byly, barvy veselé,
jak mladý lístek z jara na bříze,
kdyby byl jako voda průhleden.
A hluboko v nich svítil červánek,
ten zvěstovatel slunce raního –
já schoval je a spokojen jsem byl,
že vzal jsem si je. Přišla druhá noc
a v ní zas ďábelské to mámení!
Bezoký stál tu, na mě díval se,
já hnout se nemoh, nemoh vykřiknout
a procit jsem zas v potu studeném...
A zase vzal jsem zrána kameny
a podržel je v světle slunečním...
zas byly čisty, barvy veselé
a oranžový oheň hořel v nich –
a v noci na to zas to mámení!
I přemítal jsem dlouho o snech těch
a napadlo mi, jak můj dědek as
i praděd kdysi v chrám ten chodili
a nevědomí klaněli se tam,
jak já se klaním v domě Beránka.
Jak prosili za štěstí dětí svých,
tak já teď za svých onde prosívám –
a lítost jala mě tak bezděky.
– Však náhle zhrozil jsem se pokorně
nad lítostí tou, jež je urážkou
božského jmena Pána Ježíše,
a k jahnovi jsem zašel stísněný
kát se i vyznat duše trápení.
A jahen – byl to otec Timotej,
jenž v Damašku byl potom biskupem
a slávy Páně stal se paprskem –
ten poradil mi: – zahoď kameny,
bys neviděl jich, plač a modli se
a tělo sbičuj – ďábel poťouchlý
uteče jistě se svým mámením! –