Když setkáte se s druhem na ulici
a rukou třepouce si, podíváte
se v oči sobě, auguři dva bídní –
a v společnosti, v shromážděních valných,
když fráze jiných polykáte hlučně
a s citem vyrábíte fráze vlastní –
a v žurnálech je čtete, básních, prose
a míníte, že zásad těchto silou
jsou poháněny děje doby vaší...
Oh, marno všecko: nikdy nezdaří se
vám ošálit soud dějin, sudbu příští,
již strojíte si. Šalbami a klamem
jste živi byli, neslavný skon bude
údělem vaším, dutá nitra vaše
nic nebudou mít, čím by zaplatila
si v sálu dějin místo nejskromnější.