Mlád žil už rychlej’, nežli žijou jiní,
jimž stáří jen, že žili, v tváře píše,
a vypil blaho s klamem z plné číše,
než pít uměli druzi jeho líní.
On, jenžto znaje žití sladké kvítí
a poznav nenávisť a poznav lásku
se v proudu žití v skálu ustálil,
by nikdy z pravdy cest se nevzdálil;
on, jenžto nehledí upevnit žití,
jenž vyhýbá se bránícímu svazku
a z přesvědčení o ty cesty nedbá,
na nichž by našel odvislosti chleba:
on jenom tajným zvěstům rozumí,
již co hlas času kolem zašumí!
Můj Pokorný, jenž dlouho světem štvaný
olympskou slávu chce si vydobyt
a posud lká co pěvec neuznaný,
lká pro to jen, že nemůž’ působit;
on jemuž nejvyšší už štěstí jesti
se obětovat obecnému štěstí,
jsa vědomím tím odměněn a blah,
že bratrův slávou vlastní vydobude,
že bratrův věncem věnčena mu hlava:
on jen můž’ obrazem být našich snah,
vždyť jemu jasna naše cesta všude
a není snem mu pouhým naše sláva,
an ví, že ducha svého mohutností
sen může přivést krásné k skutečnosti.
S ním duch můj k svaté pravdě zaletí,
an v snahy své mne druha zasvětí!