Kol poušť i tma; jen v srdci obraz ráje
a touhy slasť se vlní mladou krví.
Vždyť nezbylo těch pustých skalin synu
až dosavad ni myšlenky ni chvíle,
by pocítil, jak blaží láska děvy!
On poprvé snil čistý její plamen,
i zahořel mu ruměn v mužné tváři
a pod řasou mu zahořela slza –
tak toužebná! – Proč nedal sen mu dosnit,
až vstoupila by do těch vrátek ona,
ta nebeskou mu tuchou zvěstovaná,
by spanilou byl její tvář jen uzřel?
Proč sen byl pouze snem? Ó sladký ráji,
přes pravdy poušť jen k tobě vzlétá touha!