Na toulkách mých mne jednou bouře stihla,
mrak rychle rostl, jakby ze skaliny
se obrovského ptáka peruť zdvihla,
a nebem blesk a polem letly stíny.
Ve ňadrech země větrů šípy ryly,
já u jezera díval se, jak v jeku
o pustý břeh zpěněné vlny bily.
Tu z mlází vylét’ tetřev v divém skřeku,
sed’ na větev, přimhouřil oko svoje,
jak herold bouře – a zas v křiku novém
pad’ v neprůhledné temno černé chvoje.
A nový větrů tlum, na jejich oři
duch bouře přilét’ a v jezera tůni
svou zhlížel tvář a rozpouštěl svou kštici,
hle, vlasy její blesky létající!
hle, jejich leskem kterak stráně hoří!
jak rdí se břízy v lesku purpurovém!
A ranou hromu znova nebe duní
a v deště jek si vesel vítr výsknul!
V tom tanci živlů pod ořeším skrytý
jsem horké čelo k vlhké trávě tisknul.
Mně naproti, hle, s vížkami a štíty
tmou bříz a sosen kmital zámek bílý;
já viděl jeho sochy v koridoru,
k nimž tmavý břečtan lupení své chýlí
a k ňadrům bohyň pne se po mramoru.
Já zíral k zámku – okno otevřené,
ty blíže něho, zřel jsem tvář tvou tichou,
vždy jemnou jako první píseň lásky
i bledé její tahy roztoužené.
Ty plakala jsi – avšak s matky pýchou
tvá ruka pohrávala v zamyšlení
s dítěte tvého bělavými vlásky,
přes bílé čílko jež mu padly v snění.
Tvůj muž stál u dveří a mučil tebe
v své malicherné lásky citu chudém,
on hněvem chvěl se, bouří zem a nebe,
ty bolestí, já zoufalstvím a studem,
a jen to dítě v živlů, vášní víru
zde mezi námi na tvém klíně spalo,
jak edenu sen, jako obraz míru
se blaženě ze spánku usmívalo!
Ó v této bouři nevěděl jsem více,
zda déšť či slza oko moje kalí,
zda ostrý vítr šlehá v moje líce,
zda ještě hrom své vozy nebem valí!
Já nepřál si, by větry žhavým dechem
dno oceánu vysušily spěchem;
já nepřál si, by živlů ve zápase
svět v starý chaos navrátil se zase:
Já o jedinou jiskru blesku prosil,
by roztavila zlatý kroužek malý,
jejž rtové moji stokrát proklínali,
a jejž tvůj zrak tak často slzou zrosil –
ten prsten, který brání blahu mému
jak anděla meč k ráji ztracenému.