Stál císař chvíli, pak jak přiváben
tím snivým zpěvem, tiše bral se dál,
do brány vešel v chodbu, bez hluku,
tam dvéře otevřel a překvapen
se v samé síni ocit’. U krbu
na nízkém stolci dívka seděla,
tvář měla odvrácenou od vchodu
a neviděla tedy císaře
a zpívajíc (neb její byl to zpěv,
jenž Karla mocně tak svým kouzlem jal),
ho ani neslyšela vejíti,
a Karel naslouchaje díval se
na postavu tu krásnou, ztepilou,
jen prostým bílým šatem oděnou
ze příze domácí, však královskou
svým ušlechtilým těla držením,
a zdálo se mu, nikdy podobnou
že nebyl viděl v síních knížecích.
Kol hlavy závoj měla průhledný,
jímž plavé vlasy zlatě svítily
při plamenech, jež rudě zářily
na krbu zděném, nachem požárným
zjev její bílý polévajíce,
jak červánky vysokou liliji.
Po strunách harfy, s vděkem hbitých vln,
se útlé její prsty míhaly
a tato slova plynula jí z úst:
„Já srdce vlastního se tázala:
Proč se, ó bloude, smutným třeseš strachem,
čar lásky když tě chvátit začíná?
A ono dělo: Hrozím se ach, bolu –
jde s láskou vždy jak se světlem jde stín
a není hrobem lásce posléz bol?
Tu s úsměvem jsem odvětila mu:
O srdce pošetilé, utrpením,
věz, nejdéle že láska trvá vždy!
Však zachvělo se znova, pravíc mi:
Ach, milování podobá se smrti,
vždyť milující vzdal se svého bytí,
jen v bytí druhého dovede být.
A proto lásky bojím se co skonu! –
Tu srdci svému odvětila jsem:
Uč od řeky se, která úsměv nebes
v svém klíně modrém nesouc, chvátá s plesem
v tůň moře, ač tam pohřbívá své bytí!
Ó srdce, spěj v radostném opojení
v hloub sladkých tuch a snivých žádostí!
Vzdej plně se a zpij se vlastní smrtí,
měj žízeň žertvou být, neb krvácení,
věz, jedinou tvou slávou, srdce, jest!
A zasáhne-li ruka milovaná
tě ránou těžkou, uč se umírati
od ptáka v lese, který s šípem v prsou
v šer houštiny se skryje v smutku svém,
a pomalu tam tiše, tiše hyne!“ –