Ti, kteří nivou asfodelů
jdou jako bledých stínů řad,
si ob čas sáhnou smutně k čelu,
mrak jakby černý tam se klad’.
Jich hrůzné Kery nezděsily,
jich nepolekal Thanatos,
ni Sisyph v sklonu slední síly,
ni Danaidek děsný los,
ni divá muka Tantalova,
ni na svém kole Ixion,
neb vědí, bolest horší, nová
v té hloubi, stínů mračný shon
kde tlačí se, že na ně čeká,
je nejvíc v jícnu stínů leká
nad Cerbera, jenž lačný štěká:
Eurynome!