Tys přelaskavý měsíc září. Ty plýtváš zlatem,
i dary dáš prázdným rukám, dukát za dukátem.
Vlak stojí v samém zlatě křů a stromů.
Pojedem, kdo máš domov a vrátíme se k svým, domů.
Zas budeme hosty města a na učení tu zbudeme životu.
Jsme připraveni? Jsme tvrdí dost k smíchu a k vzlykotu?
Školáci vezou si do Prahy zázračně ruměnné tváře
a pod ovocem a chleby své tenké slabikáře.
Zřím, za nimi samo že září vskočilo s lovci v kupé,
psi pod lavicí si lehli uhonění, vlak supe.
Ušaté zajíce, v kožichu krev a kropenaté koroptve
a jabka z košů a hrušky se rdíti zří oko tvé
v tom klubku lidí na chodbách, kupé, průvanu dveří
a v oknech, v nichž hluboký les se chladivě šeří,
tvé nozdry sílu ozonu samot vzdálených vyssály
z těch lovců, teplého září a z psů, již dřímali.