„Nuže, vidím, že již nespatřím
rytířem tě Ježíšova voje,
že již odumřelo srdce tvoje
řádu našemu. Však smiř se s ním,
smiř se s církví, věrným buď jí synem,
bez trpkosti odlož tento hav,
a když nevábí tě kněžský stav,
služ nám vděčně v povolání jiném!
Rokem vazby, horlivého kání
v našem domě skvrnu duše smaž,
a pak východ řád ti nezabrání.
Trhej si pak světa marné květy,
z číše štěstí pozemského vlaž
ve střídmosti svoje chtivé rety.
Příznivců tam jistě najdeš dosti.
Huerta sám, ondy při hodu
poznav tebe, slyše o tvé cnosti
jat byl k tobě vřelou náklonností.
A když včera o tvém původu
z úst mých zvěděl, zjevil za hovoru:
kdyby’s kráčeti chtěl světskou drahou,
že by jeden ze ztracených dvorů
vymohl ti nazpět pilnou snahou;
žertovným pak spůsobem svým prál
– ale chceš-li, ve slovu ti stojí –
že by nádavkem ti za choť dal
ne-li dceru, aspoň neteř svoji.“