Sestoupil na zem. Podél hory svahu
se táhl prales od Olympa prahu:
byl valný, rozsáhlý, pln divé směsi
skal, dolů, stromů; kapraď, mech a vřesy
zde bujely ve prvotní své síle;
jilm, cedr, sosna, dub ke bříze bílé
se tulil dvorně kořeny své vina,
hloh bujel v šíř, kleč plazila se líná
a tráva chvěla stříbrnými klasy.
Vše bylo život. Stéblo každé řasy
buď rosy krůpěj hostilo, neb mušku,
nad květy motýl hledal svoji družku
a tetřeva hlas ozýval se v mlází.
Ten prales zdál se býti beze hrází,
vrch jeho stromů s oblaky se snoubí.
Což teprv divů dřímalo mu v hloubi!
Co zraků ve větví tmavé změti,
kam ani slunce paprsk nedoletí,
zkad pták své mládě učí rozpnout křídlo!
Tam z každé skály valilo se zřídlo,
a v každém zřídle opět nové žití.
Kmen bez sekery vlastní tíhou řítí
se v hustý mech a do rubáše květů.
A jaký šum! jak tisíc lačných retů
by hledalo se ku líbání kolem!
Což teprv bouř když roznesla se dolem
a kmeny hrály jak obrovské struny!
A večery! – kdy v tichém svitu luny
vše oživlo, když šeptaly i stíny.
Ó zlatý věk, ó sladký život jiný!
Strom snil, neb duší dryada v něm byla.
Ve hloubi skalin jeskyně se kryla
jsouc vyhloubena v lůno staré žuly,
jak tlama zela zarostlá jsouc způli,
jak dlouhý vous jí visel břečtan s brady;
u vchodu mech zval k odpočinku mladý
a z boků skály teklo zřídlo svěží.
Tmou kmenů bleskl paprsk slunce stěží,
šer tklivý vládl kol a ševel tichý,
teď šeptání, teď vzdech a nyní smíchy –
snad někde satyr plachou nymfu honil.
Nad zřídla pramen starý dub se klonil,
kol obrostlý jsa hložím divých malin.
Tu hrdliček smích zvonil z mračných skalin;
na kraji břehu stála lilje bílá
a zdálo se, že sama nymfou byla,
jež zhlíží v zřídle úběl nahých údů;
mech tkaný zvonky kol pokrýval půdu,
tmou oko faunů jak bludička plálo,
tu blesknouc a tam mizíc. Věru málo
sem zabloudilo nesmrtelných bohů;
i sama Diana jen zřídka nohu
nad ústupem tím stavila v svém honu,
když poledne své zlaté mlhy clonu
na hlavu vrhlo stromům dřímajícím.
Zde sedávaje na kmenu již tlícím
sám veliký Pan dlíval v zamyšlení.
Tu sluj znal Dionys a často v snění
zde strávil parný den spit měkkým mechem,
tu letem brouka neb veverky spěchem
zrak bavil mdlý, neb staré spřádal báje
silénů flétně z dálky naslouchaje,
až na víčka Sen prst mu vložil zvolna.
Sem lákala ho nyní touha bolná.