Takto libě hlasy zněly.
Dítky k matce přiletěly:
„Dobrá máti! co to s námi,
Že se hladem nemoříme,
Hořkých slzý necedíme?
Radostí že lidé plésají?
Zdali otce laskavého
V prostřed ráje růžového
Zlatá máti! uvidíme?
Jaké věcy vůkol nás se točí!
Jaké pro nás radovánky!
Na té kráse zanecháme očí.“
Místa hrdě ozdobená,
Stráně kvítím posněžená,
Věčné světlo, nezkalená záře
Barví lidem krásné tváře.
Kde jsem? Ach! můj otče zlatý!
Synu padá do náručí
Otec čistý, otec svatý.
K milence se milý vine,
Bratra ztraceného k srdcy klíží
Sestra; svět y lid y krása hyne,
V lásce bratrské jen duše plyne.
Radost sype se za radostí,
Přátelé se vidí, obdivují,
K srdcy vinou, rozkoš cýtí.
Rajské zvuky, rajské kvítí
Blaží vyvolené.
Hrozná bouře, hromobití
Mučí k trestu odsouzené.
Jak hrom s soudem trest se valí
Na zlosyny jedovaté;
Svědomí jim sladkou radost kalí,
Boří rozkoše a mosty zlaté.
Jako ze sna probuzení
Na své činy pokukují,
Vidí lidskou krví potřísnění,
Že je hany zohyzďují,
Že čest jako mraky syvé
S věčností a s slávou hyne,
Že jim štěstí přívětivé
Lůna svého nerozvine,
Že jich statky, krásné zahrady,
Stavení a hrdé důstojnosti,
Do nebe až vystavené poklady,
Všecky dětské maličkosti,
Pro které čest, svědomí a ctnosti
Zrušili a lidi na smrt dřeli,
Před pokutou neochrání,
Že se nádhernými čely,
Srdcem tvrdým zlému svědomí,
Byť se roztrhali, neubrání.
Neboť svědomí zlé zmůže katy,
Železa a skály prolomí,
Svleče pánu zlaté šaty,
Žebrákovi hadry s těla,
Aby neřest oněměla
Vidouc v zrcadle své viny.
Teprv rozum se jim rozvinuje,
Každý pozdě pozoruje,
Jaké provedl na životě činy,
Jaké míval prováděti.
Hrůzou trnou, jako děti
V poznání sy naříkají,
V jeskyně se ukrývají,
Nemohouce sebe skrýti,
Ani strašlivého svědomí,
Ač se bočí, nijakž zbýti,
Počínají naříkati:
„Kyž se skály prolomí,
Nebe na nás zboří,
Kyž chtí lotry zasypati!“
Darmo žádost! nebe stojí,
Bude státi, když jim hoří
V srdcy peklo, když jim strojí
Za spáchané neřesti
Neslýchané bolesti.
Kam se vrhnou, okem hledí,
Všudy trest a hrůza sedí,
Všudy strašlivé jim hrozý muky.
Pamět živá hůř než ďábel moří
Jedovaté kluky,
Hany před oči jim předstírá,
Peklo na ně otvírá.
Jako pomámení utíkajíc
Nechtí na ně pohleděti,
Hany s ními v skrejše zabíhajíc
Musý lotry prováděti,
Musý do duše jim hřmíti,
Věčně máme s vámi býti,
Před oči vám stavět obrazy,
Neřesti a trestu důkazy!
Jak včel roje bezbožníků
V zoufání a naříkání,
Jindy slavných ukrutníků,
Vyhlášených podvodníků,
Nikdež nemajícých stání
Zděšených jest k spatření.
Stín je mučí, větřík plaší,
Lotr lotra trestem straší,
Divý strach a tupé zmatení
Mezy ně se vyrojili,
Jako děti slavné hrdiny
Z jejich stanů vyděsyli,
Že se v zamračené pustiny
S svými hanebnostmi skryli.
Darmo, svědomí a viny
Marné slávy hrdé syny
Z skrejše vybouřily.
Alexandr strachy k lesu běží,
Celičký svět na srdcy mu leží,
Hrdina se kroku leká,
Před svým stínem utíká.
Jako kat sám nad sebou se vztěká,
S sebou samým potýká.
Lupeno ho děsý,
Větřík do hor žene,
V mysli roznícené
Na stromě se věsý,
Do boku sy vráží meč,
Pije jed a na smrt sebe moří,
V řece smrti zoufalec hledá,
Smrt mu umřít nedá.
Peklo v lítém srdcy hoří,
Hadi vnitřnosti mu jedí,
Vrány na ramenou sedí,
Kolem ním jde svět.
Před soudem se přísným skrývá,
Na své zatracené činy dívá,
Jak sy zoufajícý matky,
Zkrvácení otcové
Vlasy trhají,
Vztekle volají: