Ó Jindřiško, já neznám lichocení,
však duší mluvím do duše:
Vám očí žár, jenž svět mi v kouzlo mění,
by záviděla Venuše.
Již tolik hochů krásné oči Vaše sklály,
i já zřel blesky ty – posud mne v srdci pálí –
leč vše to – vše to mizí,
když rty se Vaše něžně rozpoutaly
a hází úsměv – zlato ryzí.