Můj starý Dante, jenž se stěny holé
se díváš stále v sny a dumy moje,
v začátky veršů, jež jsou na mém stole,
jak slunce svit, když padne v pustá pole,
kdos vejde, a mých tužeb valné roje,
jak před ní moje otevrou se dvéře,
se zachvějí jak bílých růží keře.