Z okna zámku hradčanského
Něžná Žofie se dívá
Dolů na plamenné moře,
Jehož vlny nelítostně
Zaplavují Malou Stranu.
„Ha, jak hrůzyplný pohled!“
Vzdechne z hlubin svého srdce.
„Kdybych měla Neronovu
Povahu, tož bych se mohla
Těšit, rozplývat se slastí;
Ale tak bol nevýslovný
Oči moje naplňuje
Slzami jen hořkými.
Ach, jak požár víc a více
Stkvělých stavení sežírá,
A svůj zásvět krvavý
Rozestírá dál a dále!
A to ječení, ten hukot –
Strašný musí zápas býti!
Kolik životů jím zhyne,
Kolik zbude zmrzačených!
O ty noci plná stesku,
Zármutku a úpění,
Jak hluboké rány ryješ
V Prahy čarokrásnou tvář!“