Ač toužil opět chvíli po zeleném křoví
a zásvitu, jenž po lesině bloudí
a z ňader lidských tajné city loudí,
jež tady člověk nikdy nevylévá slovy –
přec úkol jinak pojal: Teď byl náhle pánem
i myšlének i nemalého jmění, –
teď přišla doba, kdy se jeho snění
už činem jevit mohlo v běhu nespoutaném! –
On tehdy méně snil, a péro nechal zcela, –
už nestačilo bouři v jeho ňadru,
zvážněla náhlou ranou mysl rozechvělá,
v ní klíčilo to jako život v jádru.