Orlův stín se na jezerním nachu
velkotvárným proudem proplétá,
dna se týká křídlem, ježto v machu
peřej vysoký zas oblétá,
až jej hlubněmi a výší vln,
plamenitých změn a stínů pln,
lepý nával bez uzdy a hrází
vodopádem v letu vyprovází –
v zrcadlo tam nové, v náruč břehů
skalnatých, jež s hůry šarlatem
zhlížejí se v bystrém vodstva šlehu;
v úběl pěn, jež divým úchvatem
nad zčeřeným zlatem v dál se ženou –
přilba za přilbou to zchocholenou;
v pláni vod, v niž tryskem vítr vtýká
vzdušných podkov stopy zkroužené
a svých koles rýhy v letu smýká. –
Orlův stín jak prapor šeřivý
vlaje s vln a paprsků těch šikem
přes větrný val, až s plesným rykem
v hloubku v skok se vrhá pěnivý – –
jezero tam nové, zvlněné,
jako duše plná obrazů,
mní zas dále snů svých pravdu zříti,
splnění svých zářných úkazů,
v zrcadle, jež luzně z hloubky svítí.
S vlastní vidinou se chvatně loučí,
vrhajíc se vášnivé a roučí
v lepší svět, – v ty růžné vlny tam
ve hlubší zas horstva vodojem,
kde své slzy pro nový svůj klam
halí vodopádu závojem.
Dál, vždy dále proud se ve proud valí,
jezero se hrouží v jezero,
jak by rubínů to sedmero
v zlatou pásku vod si hory tkaly.
Z šeré páry k oblakům se třpytí
hladin plápolové shvězdění,
v nichžto jedné tužby vlnobití,
jedno hledání a blouzení!
Objetím se pojí spádů zdmutých
jako družných paží stříbrokutých;
tam zas tůň jak snivá děva mladá
čelem odpočívá znaveně
na bratrově skalném rameně,
vodopádem kadeř její spadá
se stuhami perel po krunýři,
jehož skulou z hrudi rekovité,
děviným těm něžným hledům skryté,
rudý výron každým dechem víří;
zkrvavělou ránu prsou svých
na prsou on tiší bratrských.
S druhem druh si bujná hesla šeptá,
krokem hřímavým skal hráze deptá,
třpytnou drahou z nich se řítí volnou
a zas proti novým poutům reptá;
proud se sráží s vlnou sotva zdolnou,
prorývá se pod ní, přes ni letí;
splývá s tokem tak, a vášní spolnou
sráz i sráz jich skoky slyší hřměti.
Horský ohlas hrozí, lká i plesá,
onde budí bouř, tam tlumí skřek,
spousta vod kde spoustě v náruč klesá –
neodvratně, jako věku věk,
krvavě, jak věky povždy tekly!
Jako lidstva bludné kročeje,
kdy se v toužném chvatu v propast smekly;
jako stokrát kleslá naděje,
tepna věčná, ježto neumírá,
ale podťata, v tím prudčí var se sbírá...
Spadají tak se svých tronů skalných,
jak by korun skvosty posvátné
v temno dob! A přece z trosek žalných,
z bludišť vírů, z tísně malátné
na svobodě hřmí a kypí z jezer proud –
obr, jenžto přervav nicotu svých pout
pobořil své skalné vězení!
Val se v dál s tou třpytnou, vlající svou stuhou,
krví zkropenou a přepásanou duhou,
burácej v svém pyšném nadšení!
Vždyť jsi jak ta volnost marně polapená,
krví z padlých věků slávy nasycená,
v ňadru nesouc žertvu, smrť a svatý vzdor, –
volnost, bystřina ta hřmící slávských hor! –