Bouř nad zemí své hněvy rozpoutala,
leč přešla zas a zem se v slzách smála.
Přes řeku, která rozprouděná hřměla,
strach v oku první žena přejít chtěla,
leč brzy stáhla bílou nožku zpátky.
V tom uslyšela známý tón a sladký:
on za ní stál, na křídla rozložená
ji položil a nad přívalem vznášel
se vítězně, že ani bílá pěna
se nedotknula roucha jeho lemu.
Jak démant z boží koruny by našel,
on nesl ji a ona tiše k němu
svou čarokrásnou naklonila hlavu.
Juž přenes ji a chtěl ji složit v trávu
a roztáhnout zas křídla k letu v dáli,
leč ona před ním padla na kolena,
dech tajil se jí, v očích slzy stály
a bouřně letla ňádra roztoužená,
a jako příval balvany je chytán,
tak slova její vzdechy přerušená
a její pláč na vlnách citu zmítán
mu v sluch zněl jak pláč větrů v podjeseni.
I zůstal stát a stopen v přemýšlení
jí naslouchal: „Ó viz stín stromů dlouhý“ –