Věž rostla k nebi stále větší, vyšší,
již ztrácela se v nadoblačné říši,
kde orel, vzduchu král, se míhá bodem,
a každou chvílí rostla, každým schodem,
spiralou děsnou vystupujíc k nebi,
v strž mraků nad ně černější se šklebí,
a září svou se směje slunce zlatu.
Již hrdě řekla „bratře!“ Araratu,
jde výš a výš, již mraky po ní chodí,
v jich spoustě zdá se obrovskou být lodí,
a nad ně roste ještě očihledě.
Však větší spousty železa a mědě,
a zlata, stříbra, bronzu z všad sem valí,
balvany kutálejí, tešou skály,
do žhavých výhní řinou spousty kovu.
Dnem novým opět začínají znovu
a věž nad nimi, přízrak fantastický,
se mračí zpupná; veliký duch lidský
z ní mluví silou, nadšením a vzdorem.
Velbloudi dole, mračna táhnou horem;
vše pracuje: rýč, kladivo i dláto,
sta divých turů v krotké jho jest spjato,
vše v potu, tváře žen a mužů záda.
Již bude hotova. V tom začla váda,
čím krýti střechu. Nekryjme ji ani,