To, co kdys bylo duší Voltairovou,
těkalo dlouho prostorami Věčna,
leč nikde nebylo lze nalézt místa,
v němž by se poněkud mu zalíbilo
i vrátilo se k zemi. K malé zemi,
kde život lidský, nesen sladkým hříchem,
jde mimo kamenité cesty ctností,
a jeden den při dobrém jídlu, vínu
a prozářený leskem krásných očí
je cenější než celá mrazná Věčnost –
i vrátila se tedy rychle na zem
ta duše moudrá, Voltairova kdysi.
A v touze vtěliti se, našla sobě
podobnou masku, jakou nesla ondy:
tvar těla drobný, suchý, vzdorující
co nejdél nemocem a tíží roků
i baziliščí oči, které nejsou
do duše oknem, ale jak dvě jehly
k ní přístup brání – vklouzla spokojena
do pevné schránky, shledala ji vhodnou,
a co kdys Monsieur Arouet, pak Voltaire,
to zve se Pecci, potom papa Leo.