Co minulosť! Co předci! Ať si hnijí!
Co ještě bolí, dobolí nás krátce,
již necítíme jho na svojí šíji
a hlavu kladem’ na klín resignace.
A ty, ó socho stará,
jež pevný zrak a čela pruh máš přímý,
ty do květů a snětí kryj se z jara
a do mlh za dnů zimy.
Ty marně čníš jak výčitka neb rada!
My sevřem’ ústa, spokojeni s ranou.
Jak dobře, že jsi stranou,
tak mladým líce studem nezaplanou!!