Poslední když vyšlo slunce
městu zkáze souzenému,
přiblížil se nesbořené
posud hradbě Fernandezův
starý přítel, králův rádce,
don Gonsalvo Gutier.
Vztáhl ruce, teskně zvolal:
„Bože můj, kde jsou, ach, dnové,
šťastni když jsme oba byli
v mládí době zapadlé!
Srdce moje žalem puká
osudnou nad tvojí vzpourou;
Fernandeze, Fernandeze,
není východu z té bídy,
v které jsi se ocitnul!“