Tu náhle jednou dole na planině
ký ruch a shon a jaká šumná vřava!
Smích jako paprsk, jako střela žhavá
se vbodnul v mračné ticho skalných tesů,
ty zachvěly se, zazvonily v plesu.
A ohlas, který strmý štít jich hlídal,
jim novým jasu proudem odpovídal.
Blíž spěl ten zástup, divná směs a divá,
sbor faunů, maenad, každý thyrsem kývá
a každý k nebi vznáší číši plnou,
v níž cosi plá a hraje zlatou vlnou,
jak v pohár kdos by nachytal hvězd zlatých.
Květ houpá se kol skrání vínkem spjatých,
prs dme se blahem, oko něhou šílí,
číš ku retu a ret se k retům chýlí
a valný hymnus letí ku obloze.
V jich středu Dionys na zlatém voze
jsa tažen tygrů a pardalů smečkou.
Šat nádherný až k patám s dlouhou vlečkou
mu volně splývá kolem oblých boků,
číš hoří v ruce, radost hoří v oku!
Maenada jedna objímá mu nohy.
Tlum silénů dme v zakřivené rohy,
dav jiných píská na lydickou flétu.
Své vnady nahé ženy tají v květu
a listí lilku, břečtanu a chmele.
Dav nahých dětí v cestu květy stele,
dav satyrů se tísní s vozy vzadu;
ti zlaté hrozny nosí na hromadu,
ti tlačí je a ti juž zlatou šťávu
v číš slévají. Vše jesti v tomto davu:
král s otrokem, i první lásky snění,
blesk myšlenky i zápal opojení!
Jsou pod skalou – teď juž se zastavili.
Sup Zevse opět sletěl v této chvíli
na titana hruď – dlouhý vzdech a žalný
pad v jásajících hymnus triumfálný,
jak zlozvuk sjíždí v zlaté moře tónů.
Jen jeden vzdech a vše bylo v tom stonu.
Zvuk dythirambu dozněl matným ruchem;
a jako bouř, když sletí v spící luhy,
hlas Dionysa rozlehal se vzduchem: