Klid muže, jejž nic nezarmoutí,
se jeví v líci Závišově.
Zrak jeho lačný krásy lově
kol bloudí; srdce, mysl cítí
tu ulehčení; klidem zpájí
se, volností, jež tuto sídlí.
Sen jako motýl zlatokřídlý
jej obletuje, všechno bájí
se mu to jeví neslýchanou...
I skočil s koně, uleh’ v mech.
Co bujný vranec bloudil stranou
a pokusával trávu tenkou,
pán jeho pohroužený v snech
myšlénku stíhá za myšlénkou.