Já celý rok jsem čekal na to,
a přec jen přišlo vše tak náhle
v té celé hrůze neobsáhlé,
že bolestí je srdce jato
a že se zdá mi těžkým snem,
co hořem srdce v prsou rve mi.
V tom okamžiku bolestném,
když smrti anděl teskný, němý
zas navštívil náš rodný dům,
já cítil jsem, jak v oné chvíli,
když k nejdražším se sklonil rtům
a zlíbal mramor čela bílý
a navždy zavřel drahý ret
a drahé oči sestry mojí, –
já cítil jsem v té chvíli běd
v své duši hořkou bolest dvojí:
i pro ni, jež tak dobrá, milá
a něžná jako sama láska,
nás na věky už opustila,
ta ubohá má zlatovláska;
i k vůli sobě, jenž se učím
bolesti kalich dopít ke dnu
a jenž v té chvíli byl jsem chudším
o celou velkou lásku jednu.