Zatím mušketýr si na dvoře,
jak by věděl, jaký nahoře
vyřknul ortel právě jeho pán,
lískovkou svou chutě pošvihuje,
vesele se k dílu připravuje,
jako by již rozkaz byl mu dán.
Počítá si každou ránu v duchu
hole svist a křik jej lehtá v uchu.
Přísloví své šeptá si již zde:
„Škoda rány, která mimo jde.“
Co tak sluha duší předzvídavou
očekává dílo radostné,
starosti se pánu rojí hlavou,
duši tísní břímě úzkostné.
Dnes má vrátit milý syn se z Prahy.
Pro něho již k dráze kočár záhy
s Jiříkem se starým vypravil.
Nyní by již mohl doma býti.
Před zkázou zde chce jej otec krýti,
zde jej z těžkých bludův uzdraví.
„Když však nepřijde, když rozkazu
mého vzdornou myslí nechce dbáti?
Ne, on nesmí klesnout ve zkázu.
On mne poslech’, on se jistě vrátí.
Nad Prahou to visí jako mrak,
brzo šlehnou z něho blesky rudé,
zpoustu zří už úzkostný můj zrak,
a já cítím, krev že téci bude.
Dusno tam a dusno zde mne tíží,
jako když se děsná bouře blíží,
a ti v Praze v samém plesu, slávě
netuší, jak blízká hodina,
jež je zničí soud jak boží právě.
K tobě, Pane, prosím za syna,
slitování s vetchým starcem měj,
vyslyš mne, ó spas, ó zachraň jej.“
A již vrchní okno otevírá,
v dáli hledí. Marné namáhání.
O kočáru nikde slech ni zvěst.