„Na básníkův cestě nebezpečné
Nebažil zpěv jeho po věnci,
O který se zpěvu milenci
Ucházeli z ruky Musy vděčné.
Jemu starodávná Parnassidka
Toulavou i plachou byla Vílou,
Která jako mstivá Eumenidka
Porvala jej čarodějnou silou,
Unášejíc ho přes hory, skály,
Přes hluboká bahna, přes močály
Na neznámou druhům výšinu;
Ale z této povýšené dáli
Vyhlídky se krásné otvíraly
V navštívenou Májem končinu.