Nejmladší syn Vilím v Vídni v špitáli
Zhynul, kdež ho zkaženého franckou nemocý
Pro milosrdenství boží přijali,
Tvář mu jedovaté rány
Téměř zcela byli sežrali,
Žádný v světě lék mu nebyl k pomocy.
Bídu jeho hroznou nelze pověděti,
Strach byl naň jen pohleděti,
Každý říkal, že již u smrti jest brány.
Často zlý syn otce zlého památku
Připomínal sobě s hrozným proklínáním,
Často vzpomínal y na matku,
Ale s rovným požehnáním.
Zatím rány jeho když se rozjítřili,
Na nejvýš ho spotvořili,
Umřel nešťastný zloch v hrozných bolestech,
Nikdý neslýchaných neřestech.
K smrti blízek otcy bezbožnému
Po obšitníkovi vzkázal;
„Že on jest ten lotr nešlechetný,
Jenž své děti řetězem bid svázal,
Že jen mravu jeho hrozné porušení,
Převracené dítek vychování,
Bezstoudné jim folkování
Přivedlo ho do těch muk a pohanění;
Na něj že chce žalovati,
Před trůnem když božím bude státi.“