Chtěl Žižka sbořit Prahu, naposledy
Jakoubek hleděl svojí výmluvností
jej obměkčit, vše darmo! Dumy hostí
skráň vůdcova a ruka palcát třímá,
a vidět jest, jak v duši mu to hřímá,
jak brzy váha hněvu jeho padne
a v zříceninách pohřbí město zrádné.
Chtěl odpovědít – ale duma nová
na okamžik jej oloupila slova.
Stál zamyšlen; on viděl, ač byl slepý,
před sebou město, pohled velkolepý,
ne Prahu Karla, ale Prahu příští.
Sta štítů, věží ve slunci se blyští,
sta lomenic se tiskne ve chumáči,
sta oblouků se v řeky vlnách smáčí,
zřel město jiné nádherné a věčí
a v středu jeho chrám, jenž všecko předčí,
stál ohromný a patřil do Vltavy
a na vrcholu ohněm plápolavý
nes’ hřeben zlatý hrdě v mračen kraji;
on nevěděl, co budova ta tají,
však cítil věštím duchem, že tam blesky
je vryto vše, čím celý národ český
jest, dýše, žije, doufá, věří, bádá;
on nevěděl, která to věků řada
se objevila před ním, on jen tušil.
A velikosti cit mu srdcem bušil,
on věděl, město ověnčeno slávou
byť jednou byla pláň porostlá travou
a plna trosek, býlí, rumu, štěrku,
že tento chrám v svém velkolepém šperku
zde zůstane jak archa nad potopou,
v kterou duch český celou před Evropou
květ snů svých složil, snahu svojich činů
a velkou obětavost vlastních synů;
to viděl vše a oči v rosné vlaze
děl: Budiž tedy, rád odpouštím Praze!