Tu zasáh’ náhle tvář mu horký dech
a zachvěl se a vzhléd’ – hle, bílý kůň,
dar drahé matky, před ním v trávě stál,
tak tiše, pokorně, a hleděl naň
s tak věrnou láskou, prostou, dojemnou,
že Olgerdovi slze vyhrkly,
a líbal jej a jako dítěti
mu šeptal sladká slova lichotná,
a usmíval se na něj slzami
co na posla, jejž matka posýlá
pro útěchu v té chvíli přehořké...