Slyš, dál a dál se ztrácí palby hřmění;
ne, není klam jen slábnoucích to smyslů,
a neubývá dunícího třesku
jen s proudem krve, jenž se z ran mu řine;
on z mrákot napjal poslední svou sílu
a slyší ticha jistotu již němou!
Boj znikl v dálce, – víť on, co to značí:
toť poražení prorokových věrných,
hněv Allahův to chabým vyznavačům,
trest liknavým, kdož ve křesťanské krvi
dost horlivě se dosud nebrodili,
dnů dlouhých přáli robům nevěřícím
i nerdousili v plemeni jich kletém,
co zrozeno i nezrozeno ještě!
On cítí vše to rozpálenou duší,
on dychtí, plane zuřivostí svatou,
leč spoután soptí, nemoha se vrci
v před, v Allahových soudů kolej srázný
a mrtvolami ďaurů obesetý,
jichž dech byl morem v prorokově říši
a pohled skvrnou v slavném jejím lesku!
Ha, k činům vůli mít tak hrůzoplodnou
a k nim jen paží pahýly dva žhavé,
jichž hybem strastným, zvednou-li se v mukách
zlé moci v odpor nadlidskou až silou,
přec nelze odrazit ran zničujících
ni zdržet zkázy otomanské slávy,
byť zrak i viděl že se v nivec kácí
a v bídný pád ta říše nejskvělejší!