„Můj mistře,“ zvolá, „drahý mistře můj!“
Tu zraky kmeta, plny paprsků,
jež z kmitajících nebes v duši vssál,
se obrací na učně bledou tvář:
„Já na tě čekal, Donatello můj!“
A Donatello ruku uchopí,
již na pozdrav mu mistr podává,
a hlasem, chvějícím se pohnutím,
tak z hloubi vřelé duše promluví: