Vysoký je, mužný; tělo spiato
v nádherný je kment a tkané zlato.
Tvář ač mladá stopy žití nese,
které rytíř Sigurd posud vede,
líce osmahlé a vášní bledé,
v kterých soucit nikdy nepohne se.
K výsměchu jen oživují časem,
nebo v boj kdy káže mocným hlasem.
Nyní ale – nač ta něha v oku
na Milu upřeném s vroucí touhou?
Nezaslzel muž ten mnoho roků
při výjevech hrůzy dobou dlouhou –
nad sirotou – proč mu vlhnou zraky?
Což můž’ slzet něhou dravec taký?