Večer. Zvony dlouze s věže hučí,
která tmí se v zlatých červáncích,
žena čeká v kole dětí svých,
nejmenší své vinouc do náručí.
Však teď, slyš! se ozval venku krok.
Otec! Otec! dětí křik a skok.
To se věsí na sehnutou šíji,
to jej táhne, to se v ústa vpíjí,
ví, že nese za kladiva tep
chleba, chléb, ó, chléb!