Pln trudilosti milý odvážlivě odvece pěstoun:
„Až pravice spravovať mocným bude národy žezlem,
Až jednak vše tvé zakusí mírnosti, miláčku,
V nábožnosti se své stkvíť spatří vojvodu národ:
Vzhůru vinouť bude laskavě pak se z purpuru slunce,
Nad dědinou jasném se milostně v blankytu nášeť,
S báně dolů vysoké zlatoleskné sláti paprsky,
S usmáním mořské se potápěť ještě do hloubi.
Váhavě proudy jaré vlastí toky své povléknou.
Jich tučné břehy dobrotivá bude vláha napájeť.
Přes zvlněné klasy váť dědinou větříci lehouncí,
Rozléhať bučením zelení a pahrbci se vůkol.
Tenkrát národové tě budou ó Ívane žehnať.
O že není na požehnání oku patřiti mému! –
Zástupové všady ještě koří se v důvěře modlám,
Kněžstvo bohů tesaných v’ vzniku símě dusí spasitelné,
Onde a onde krví vylitou jeho rámě zapáchá.
Měl mstící zakusiť jeho juž vzteklosti i já jsem.
O synu, dobrotivý lkáním tvým vojvoda pohnut,
Ve vězení kázal zmořené noze pouto odemknouť.
Dána opět mi milost. – K větší ó dána žalosti!
Než pozlatí na nebesku Jasoň hřbety hor nebetýčné,
Přikrývať dubu víc nebude střecha nás ratolestná,
Mých na prsích nebude tvé srdce ni tlouci mi více.
Modro vrchů dalekých oku již pěstouna obestře;
Z těchto dědin vypuzen neznámých do světa končin,
Ztrátu budu, v samotách skryt, tvou oplakávati vezdy.
Ívane, ó milený druhu, náš tako vojvoda kázal! –
Byťby mi juž tenkrát ocelem ruka srdce protekla,
Byťby onen strávil mne plápol zhůru horoucí,
A zde popel země již můj dávno skrývala chladná!“ –