V mé ruce s tichou lásky vírou dlela bílá ruka Tvá 
a jako lístek lilje se chvěla bílá ruka Tvá;
nad námi nebe sterým světel čaroleskem skvělo se,
v mých očích však jen jediná se skvěla bílá ruka Tvá;
já líbal ji, horoucně k zbouřenému srdci tisk’,
v němž z písní sterých jediná teď pěla „bílá ruka Tvá“,
i tihla píseň samotinká zádumčivou nocí hvězd,
však blahou k jasné výši provázela bílá ruka Tvá;
a šel i mládec opuštěný v kraje světa sám a sám,
a k rozchodu mu jediná jen spěla bílá ruka tvá,
tisk’ naposled ji, maje v mysli krásnou onu noc,
a v srdci mu jak bůžek lásky tkvěla bílá ruka Tvá;