Teď zhýčkán v líbánkách a opit sněním
Samsona u Dalily Filištinky
je náš, je náš! A my mu vočkovali
to naše neštěstí a naši hloupost!
Konečně. Však už trvalo to dlouho.
A teď, kdy myslí, že je z našich jedním,
teď právě neví, že byl chycen v léčku,
z níž není spásy, není vyváznutí.
Pro červeného syna Revoluce
u tabule těch našich není místa –
a on to neví! Jako neznal nikdy,
že on a jmeno jeho nejsou kouzlem
pro nikoho z nich! Děsili se pouze
brutální bezohledné ruky jeho,
jež koruny jim brala jako hračku –
ač po případě zas je brali s díkem,
když rozmar jeho hodit jim je ráčil –
a nenáviděli ho jako tygra,
jak hada strašného, hmyz přeodporný.
A on si myslí: genius, duch, sláva –
oh, jak se mýlíš! Tohle nejsou klíče,
jež otvírají vnitřky duší jejich.
Být jedním z nich, to znamená, být zrozen
v kolebce hradu – byť i třebas lokaj
či gardist přičinil se o tvůj příchod
na zemské nivy. Buďsi potom hlupcem,
jenž na anekdot reka pouze stačí –
to, Bonaparte, rozhodlo by jinak...