Dávno za vršky lesů krvavé již slunce zapadlo,
když z nás k návratu dal kdosi heslo; a jak na povel hned
všecko se k odchodu má. Což pak veselá byla cesta!
Ostrý, soudce, napřed kráčí jako náš praporečník,
k své holi obrovský modrý šátek si uvázav
s ním teď vážné se, jak žádá toho úřad, ubírá;
Suk vede rozjařený si paní radové dcery obě,
dobře je jistě baví, neb zvučně jejich zvonivý smích
stále se rozléhá; opodál tu jejich si matinka
svou obětí ubohou pana „Ozvěnu“ vybrala chytře,
vždyť snad nikdo nemůž’ vděčnějším posluchačem být
nad toho, jenž každou téměř větu věrně opáčí;
vzdáleni ostatních dva lidé jdou, srdce jejichžto
před chvílí se nalezla: paní Suková to a hezký
Rozmara jest; jdou mlčky a nestarají se o ten svět,
duch kdy jejich šťastný v rajských krajinách kdesi mešká;
průvod uzavřen mnou pak a Šestákem neunavným,
jenž vštěpoval hlavě mé nezbytné základy bulky,
nevděčným však posluchačem zdál jsem se mu nejspíš,
ježto za krátký čas v marné ustal zase práci;
já pak schválně za bujnou jsem družinou se opozdil,
ladným té krajinečky abych pokochal se obrázkem.
Stín, jenž pod lesy tamto na zem si lehá, nenadále
pad’ v duši mou. Ach, vždyť kroky obrovskými se blíží
čas, kdy nucen budu rozloučit s rodnou se kolébkou;
nežli zaokrouhlí se měsíc, v hlučném budu městě
touhou mříti po vás, šumní lesové, nivy šíré!
Rozhlížím se kolem, v duši mou myšlénka se loudí:
zdaž tebe, rodné mé hnízdečko, za rok zase uzřím? – –