V korunách stromů s horou větřík šumí,
tu šeptá s travinou, tu hraje s klasem.
Zvuk slyším divný. Jak by polohlasem
mé srdce hovořilo. Steré dumy
se slétají k mé duši. Zvuk se vine
blíž k srdci mému. – „Vstaň, ó Hospodine,
ve hněvě svém – – a vyslyš hlasy naše – –
hle, obklíčeni jsme lítými vrahy – – “
ó jaký zpěv to slyším dávný, drahý!
A tmí se, černé scházejí se mraky,
již slunce zašlo, vichr temně duje,
za mrakem mračno s divým chvatem pluje,
vše ptactvo strachem slétlo pod oblaky.
Již mraky zaduněly, blesk se kříží
– jest přelud to, či bělmo oči tíží?
Na mračných ořích světlé pádí voje,
jich šípy – blesky míhají se z boje,
a v čele vůdce, jemuž hvězda s čela
jak bílá jitřenka se pozastkvěla.