Teď vítr nese Márinčinu nohu
až ku zdi vetché, místy rozbourané, –
vydral se blesk ze chmury na oblohu
a za ní křížů zlámaných roj plane:
kus hnátu, lebka, nasypané hroudy
co upomínka na poslední soudy. –
Hoj, byla noc – Márinko, povol kroku, –
zhasni tu záři ve šíleném oku! –
Čí je to vlas? tak jak ta noc je tmavý
a jako zmije stáčí se kol hlavy.
Čí je to lebka? – nech toho, mé dítě,
sic přijde bouř a tady pohrobí tě.