A dál jemu sivý sokol dobrý:
„Za nedlouho, v druhém roce potom,
zdvih’ se žoldan, s mnohým vojskem táhl
na Peršany, za ním Obrenovec.
Žoldanovi měst ten mnohých dobyl,
Peršanů též na tisíce pobil.
A když zas se do Stambola vrátil,
před žoldana vstoupil, k němu pravil:
,Žoldan-pane, pamatuješ-li se,
kterak tehda, když já poturčil se,
na sedmero dosadil’s mne manství,
při tom slíbil’s, že, až vysloužím si,
povýšíš mne z manství na vezírství?
Nuže, měst jsem dosti tobě dobyl,
Peršanů též na tisíce pobil.
Na vezírství teď mne, pane, dosaď,
avšak, pane, na takové, aby
mezi plodem mým a mezi plodem
Crnojevským záští neustalo,
pokud z dvou nás nevyhynou jedni!‘
I vzradoval nemálo se tomu
žoldan, ihned vezírem ho zřídil,
,Dosadím,‘ řka, ,já tě na vezírství
takové, že mezi Crnojevci
neustane zášť a mezi tebou
do smrti, ni mezi vaším plodem,
dokud z dvou vás nevyhynou jedni!
Krajinu tu podle řeky Dryna
dávám tobě za vezírství krásnou
dukadžinskou, po stráních kde rudá
vína ona znamenitá zrají,
pšenkou role, kukuřicí lany,
žírnou pící louka oplývají, –
krajina to blažená, kde druhdy
králové ti srbští sídlívali,
širým odtud od jednoho moře
do druhého zemím panovali!‘
V krátkém čase, v třetím roce potom,
zdvih’ se žoldan zase, s vojskem mnohým
ke Bagdadu táhnul, za ním syn tvůj.
Žoldanovi Bagdadu ten dobyl,
Bagdadčany mečem pod jho sklonil.
A když zas se do Stambola vrátil,
před žoldana vstoupil, k němu pravil:
,Žoldan-pane, pamatuješ-li se,
kterak tehda, když mne k tomu přiměl’s,
bych svou vírou povrhl, mně slíbil’s,
v sedmero že dosadíš mne manství,
povýšíš pak z manství na vezírství?
Nuže, stůj dnes slibu svému, care,
nechceš-li, bych pokřtil se ti zase,
na tebe pak takou stal se metlou,
jakou býval Kraljević náš Marko!‘
Řeči jedva porozuměl žoldan,
synu tvému ihned napsal ferman,
za vezírství skaderské ty drahy
nad Bojanou odkázal mu řekou,
na nichž, jako proklata by bohem,
nerodí se pšenka ani víno,
leč jen samá sůl a samý koukol,
palouků kdež květných žádných není,
leč jen samé bahno, samé třtiní,
žádných stád, leč bůvolů, a v bahně
samý had a štír a samá žába, –
krajinu to krvavou, král druhdy,
zrádce vlasti, Vukašin kde sedal
a co před ním zbudoval byl Dušan,
slavný car, to v běsné záští bořil.
,Vezmi, Skender-Ivanbegovići,‘
doložil pak, ,nad Bojanou Skader;
tvůj je! Avšak nestačí-li na něm,
seber vojsko, na Žabljak s ním táhni,
od Žabljaku na Černou tu Horu,
otcovské si Černé Hory dobuď,
pod jho sraz ji, moci svoji podrob,
za svého nechť za cara mne uzná
a carova za náměstka tebe.
Mně jen od ní poplatek ty pošli,
a pak sám jí vládni, jak ti libo!‘
Takto, Ivo, synu tvému žoldan.
A již syn tvůj ve velikém vojště
na Bojanu od Stambola táhne,
Ulčina ti zmocní se a Bara,
na Léskovém nad Sitnici poli
k rozhodné pak postaví se seči.
A vše marné do Benátek poslů
posílání, na dože vše psaní; –
na pomoc ti nepřijde, ni pošle!
U přímoří lodě jeho stojí,
vražednému mezi dvěma bratry
o dědictví dívají se boji.“