„Víš, Julčo,“ Heléna dí, „kdo jí s panem Hrudkem?“
„Snad Anda?“ „Uhodla’s.“ „Tak?... Tedy je to skutkem?“
dí Julča pro sebe? „Ať!“ na to k Heléně.
„Já plakat nebudu snad k této záměně!“
A s tváří veselou již za stůl s matkou sedá,
k nim Helénina máť též přisedává bledá
– ji Julčin otec ved’ – pak lieutenant Kofránek
a Dobrovský a mladý lékař Havránek.
A brzy veselo tam bylo, plno hluku
za sklenic cinkotu a lžic a nožů zvuku,
a jenom Dobrovský dost dlouho něm tu byl,
neb cítil, jak by kdos mu oči vyměnil,
že oči chladny jsou, a vřelost že z nich mizí
a že tu sedí sám a je si divně cizí.
On hleděl k Heléně jak nikdy před tím dřív,
kdy byla nadšením a budila v něm div,
že denně spatřiv ji si zabásnil, že cítil,
„jak nad vln hukotem by zory nach se vznítil,
a bytost andělská jak šla by po vlnách,
své ruky pokynem bouř tišíc v hlubinách“.
Dřív slast ssál z očí těch, když jenom zvedla řasu,
a ulice, kde šla, proň nabývala jasu;
byl vzduch mu sváteční hned, samý zpěv a třpyt,
že mysl prchala, a s ní vždy prchal klid;
dřív vzhlédnuv do očí jí, štěstím skoro zmíral –
teď chladně hleděl k ní; byl s to, by dlouho zíral,
a cítil bolestně za smíchu, hovoru,
že hledí k ní teď jak na předmět k rozboru.
Však běda: s rozborem tím mladé štěstí mizí,
a Pavel poznává, že vše je trpko cizí.
I místo vřelosti se zvedal v něm zas hněv,
hněv k sobě samému, jímž stydnout cítil krev,
a novou tesknotu se prorývati hrudí,
jež divokostí svou ho ztěsňuje a trudí –
a žene ven, kams ven – než poznal na štěstí,
že hloupost hledat teď, kam z toho rozcestí,
a k panu Kofránku se přidal okamžitě,
jenž vtipů, anekdot už rozprostíral sítě,
do nichž tak příjemno je lákat rybičky,
jež smíchem mrskají až sebou mladičky,
zvlášť kliden zůstává-li rybář na své hrázi
a hodně vysoko svou lesklou sítí hází.
I bylo chichotu a smíchu zas a zas,
v to otce Julčina zněl mile mocný bas,
jenž jistě nemyslil, vše vida šťastné, sličné,
že vše ty smíchy kol jsou – ach, tak šibeničné!