Byl krásný ten sen májový,
kdy v kole živém mladých druhů
sem potkal blankytný ten zrak,
jenž srdce unes’ k nebes pruhu.
Však v boj když trouba zavzněla,
já srdce zmoh’ a sáhnul k meči,
milenkou stala se mi zem
a objetí sem hledal v seči:
já za ni krev i slzy lil,
já nesl její ponížení,
a že sem tak ji miloval –
ni hrst mi pod hlavu jí není.
Mně vždycky bylo útěchou,
že podnoží to otců svaté,
i když mi všecko odkvěte,
dá aspoň lůžko lupenaté;
že lehce bude hlava snít
o dávné slávě v kobce nízké,
a třebať stesk mi tížil hrob,
žeť nadlehčí jej srdce blízké;
že v zemi, za niž umřel Jan,
a druhý Jan se oděl zbraní,
žeť aspoň tolik dobyto,
by Čech moh’ klidně umřít na ní – –