Jak tlama vlčí, plná hrůz a zmaru,
čněl v středu nade všecky stan tří carů.
Z nich první, v ruce číš, děl k druhům zchytra:
„Ret ruských žen chci zlíbati již zítra!
Můj harem hlídá Bakčisaraj snivý –
však počtu nevolnic se tehdá zdiví!“ –
Řek’ druhý, na meč udeřiv svou pěstí:
„Mně třeba mužů, jho již mohou nésti!“ –
a třetí, v nach se zahaliv, dí na to:
„Já perly chci, chci rubíny a zlato!
Když Donec šumí v jilmový háj z blízka,
jak blaze mi, když pohár vínem trýská!“ –
Teď spali všichni. – Tábor ztměl se mrakem,
rek severu naň zíral ledným zrakem.
Zved rámě příšerné – kam mečem mával,
ruch každý, s ruchem život dokonával.
Vše ztuhlo náhle – mrtvo padlo k zemi,
a noc vše skryla svými perutěmi.
Pláň všude pustá, nekonečná, bílá –
ta s mlhou v jeden příkrov tmy se slila.
Ni dechu již – jen sněhem sup se brodil – –