A znova zuří boj a krev zas kypí,
a hlavy lítají od kletých trupů,
psů krmě vítaná a lačných supů,
a z černé krve nevěrných se kouří.
A Cid se nezastaví, roven bouři,
meč jeho jako bleskná fičí střela,
kde věrná Babieça zařičela,
klín otvírá se v řadách, smrt tam vjede.
A slunce na západě v mraky šedé
svůj purpur skládalo a v stromech ptáci
juž ztichli, a tu ve své hrozné práci
nad posledním z psů Maurských Ruy Diaz stanul;
když dobil ho, pot s čela jemu kanul,
jej železnou si utřel rukavicí,
meč v pochvu zarazil a s klidnou lící
děl zvolna hlasem chraptivého hromu: