Z křišťálu jen střepy zbyly,
na koberec skvrny dštily,
potřísněn je ušlechtilý
Hassan sám na šatu svém.
Hosté všichni vyskočili,
hrozili a vytasili
dýky v hněvu velikém.
Byla vřava, neodolal
zlobě chalif Hassan sám.
Na kolenou otrok zvolal:
Pane mocný, jesti psáno:
„Tomu ráj, kterému dáno
skrotit hněv svůj.“ Pamatuj!
Hassan děl po krátkém boji:
Pravdu máš, tak psáno stojí.
Pominul, viz, hněv už můj. –
Řekl jinoch: Ó, můj pane,
psáno též je: „Odpusť vinu.“
Jak je psáno, tak se stane,
řekl Hassan. Vstaniž, synu,
vinu tvou ti odpouštím. –