„A mně,“ zas mladý školár měkce řek’,
„dal zírat pacholetství jarý vděk.
Vlas kadeřavý, žlutě zlatý měl
a v lících růží nach i sněžnou běl;
jak hvězdy oči vstříc mi zaplály,
rtů k líbání mě zvaly korály
a luzný úsměv, jenž tou tváří kmit’,
v plam roznítil mé tiché touhy cit.“