Jako vždy, zas jednou znova
Krakonoš se světem bera,
do blízkého Ochranova
přijel skoro za večera.
Pokynul – kozel se ztratil;
sám se v pána proměnil.
Střevíce třpyt žlutý zlatil,
punčoch párek bílý byl,
spodky modré, kabát šedý,
bílá vesta, klobouk hnědý,
pod nímž jako malý snop
do světa se díval cop.
Nesl látku na kabát,
modrou jako nebe jasné,
ametyst kdy v záři pad’,
jako dívky oči krásné.