Ten obraz zřít, ó jak se nezachvět...
však dál svůj obraz Tvůrce rozepřádá:
ta hlava mroucí, která k prsům padá,
s tím kolem skrání bledých vínkem z hloží,
ach, zná ji dobře, sám Syn je to Boží,
jejž nad vše miluje jak jenom sebe,
s nímž sdílí trůn svůj i to věčné nebe.
A proto slza velká v svaté řase
mu v žalu nekonečném zaskvívá se;
teď sjela v tvář, teď padla do vesmíru
a žhavá točila se v jeho víru
jak meteoru zlatoskvoucí kruh.