Tam právě Podhola teď holoubata učí
se v budník navraceť. Byl na hřebeně chaty,
jež v střechu díry má a laty na záplaty,
vše z došků, kalenců, svých pánů o nic chudší.
Tam hřeben obkročiv jak na koně si sedl,
na ty, co po vsi šli, se ani neohledl,
jen vzhůru patře kamsi bílým šatem mával
v tu stranu do nebe, zkud vraceli se v zmatku
bělostní holoubci zpět v svoji zemskou chatku,
když v modrém prostoru, kam první hnal je nával,
svých sester – dušiček – snad nenašli, tu v stesku
z té modré propasti zpět letí třepotavě.
Však ještě jedenkrát se vznesou v ponebesku
jak chmýří ve vánku, a plni jasu, síly
vzduch pijí s paprsky, až závrať v jejich hlavě
je svrhla nad střechu, kde krmitel je hlídal
a líce nadýmal, jak zrovna v světa díly
by větry vyslať chtěl: teď hvizdot mocný vydal,
jímž ke krmení dvakrát svolá je vždy za dne.
A hejno s křídelci již různo zčeřenými,
z nichž pírka létají, teď na dvůr rázem padne,
kde zatím z ošatky jim Jaroš zrní hází,
syn Vejvodičův dobrý, veselý a mladý.