Náhle sám stál na vysoké skále
nad tou plání, kudy kráčel dříve,
však zjev jakýs bílý skloněn nad ním
rukou svou mu ukazoval v dálku,
pro jas nemohl mu patřit v tváře,
ale cítil božství, jak stál při něm.
A z té mhavé nedozírné dálky
sem se valil celý zástup dětí
v bílých šatech, věnce z rudých růží
na prstencích vlásků kadeřavých
jen se třásly, v rukou nesli palmy,
v tvářích radost, úkoj, vyplnění
všech snů dětských, a ten valný průvod
víc a víc se blížil k této skále,
na které on stál s tím světlým stínem.
Prostorem vtom stříbrem zněl hlas tklivý:
„Maličkých vy nechte přijít ke mně,
nebo jejich království mé bude!“
A stín světlý roztahoval páže
a se skláněl s usmíváním k dětem,
které z čisté lásky, s vírou v srdci,
ať se jak chce moudrý tomu směje,
toužily hrob Kristův osvobodit
posvátný a vejít v Jerusalem.
Děti splývaly v tom bílém stínu,
jako bílé růže tratily se,
jako vločky křišťalného sněhu,
jako bílých andělíčků davy,
jak je vídá prorok v snech svých věštích.
A tu náhle poznal, jasně viděl
Jeníka v těch bílých dětí středu,
s druhými on blížil se v to světlo
a jak jiné objalo ho světlo,
až v něm zmizel. Velké „alleluja!“
zadunělo shůry, pocit blaha
projel spícím, procit s hlasným vzdechem.