Tak pravil mnich a sedl před ohněm
v té šeré síni, povstal bledý muž,
u dveří zatáh’ těžkou závoru
a k ohni vrátiv se, též přisedl
a tichým hlasem takto vyprávěl:
„jsem Gabriel de Espinosa zván,
a třicet minulo a pět mi let...
To jméno, Espinosa, není mé,
jest darem jen těch, kteří ujali
se mého mládí, mého dětinství,
a bohužel můj život zachytli,
když na rtech chvěl se už co poslední
a slabý vzdech... To bylo v Toledě.
Tam v chudobě žil jakýs paštikář,
Chyméno zval de Espinosa se.
Sel za svítání jednou v neděli
na tichou mši; když dvéře otevřel,
na prahu malé dítě nalezl,
jež umírat se zdálo. Polekán
svou ženu volal matku Aldonzu.
Ta přiběhla. To dítě byl jsem já.
Nuž, život tenkrát zachránili mi.
Byl zavit prý jsem v látku hedbávnou,
a měšec přivázán prý ke mně byl
pln zlata, cedule tam byla též,
na které stálo: „Hoch již pokřtěn jest
a jmenuje se Gabriel.” Nic víc...
Můj pěstoun dobrým, zbožným mužem byl
a bezdětek a jako boží dar
mě přijal rád, a matka Aldonza
mě hýčkala, jakbych jí vlastní byl.
Já rostl v Toledě, jak roste pták
ve hvozdě volně, v šeru mystickém,
kde voní květy, šumí stromoví
a skryté vody... Hvozd jak mystický
je Toledo, s tím šerem ulic svých,
v nichž saracénské stojí paláce
o svoje dávné pány truchlící,
kde mešity se staly kostely,
kde každý kámen mluví o slávě
a o krvi, jíž porosen kdys byl...
Ó, krásné moje město Toledo,
ty luzná děvo, hrdá sultáno,
nad jejíž ztrátou posud za mořem
za modrým pláčou maurští králové,
o které pějí pěvci ve smutku,
což mohu kdy na tebe zapomnít,
jak trmíš v slunném svitu na vrších,
u jejichž pat se Taja valí proud?
Jest básní každá z ulic křivých tvých,
a každý pamatuje z domů tvých
děj bohatýrský... čar je v jménu tvém
a kolem tebe kvete svěží ráj,
pln stromů a pln květů... V městě tom
já trávil tedy klidné dětství své,
jak v lese pták, a duši plnily
mi vidiny těch hrdin velikých,
o nichž mi bez přestání mluvila
a zpívala Aldonza. Rodů všech
jí v místě byly známy dějiny.
a staré zvěsty, staré pohádky
v sluch dychtící mi denně vlívala,
a zdálo se mi, že jsem povolán,
bych taktéž velké konal úkoly
a slávou svého jména plnil svět.
A mnohdy Aldonza mi pravila:
„Ty dvojnásobně velkým měl bys být,
bys odčinil tu skvrnu, která lpí
na tobě ubohém, bys přinutil
svou slávou někdy ty, již od tebe
se odvrátili hříšně, hlásit se
zas k tobě, prosíce, by’s prominul.”
Já nerozuměl dlouho, jednou však
ve velkém hněvu pěstoun prozradil
mi mého narození neštěstí...
Chtěl totiž, bych se učil řemeslu,
jímž on se živil sám tak poctivě
i ženu svou i mne, neb přišel čas,
bych zvolil, čím se živit budu kdys,
až on zde nebude. Tu zdálo se
mi v dětské pýše, že mne urazil,
a pohrdání své jsem na jevo
mu dával bez obalu, pravil jsem:
„To pro otroka práce, pro mne ne!
Já cítím povolání k vyššímu
než topit pec a těsto zadělat!
Mně v světě sláva kyne nejvyšší,
ne kopist třímat, povolání mé,
však reků meč!” Chyméno ruměncem