Zatím ženy, nedbajíce zbraně,
útočily dlouhých bez okolků.
Utvořen sic čtverhran ku obraně,
ten však sláb jest proti tomu spolku.
Každá svého muže již si jala,
jak ho drží, nespustí se jej.
Váhavého tato přemlouvala,
s vzdorným ta se v krutý dává rej.
Zda se vrací doba Vlasty zas?
Běh svůj nazpět obrátil-li čas?
Kteraký to nevídaný děj!
Na vahách už bitva. Ale štěstí
rozhodně se chýlí k straně žen,
vítězný to jejich pokřik věstí.
Na dobro šik mužů rozražen,
po různu již jenom zápolí,
ten svůj chochol hájí, onen zbraně.
Naplněno rykem okolí,
Bramborův v to buben hlaholí.
Před ním Březina se odhodlaně
ženě postavil. Ctná matrona
tato v pověsti jest lité saně.
Tvář on před její si nehty chráně
Ferdinanda, vzývá, patrona,
jen že v zmatku plete si ho s sebou.
„Ferdinande, neboj se!“ – tak křičí
jarým turem – „Březina je s tebou!“
Kolem zatím ženský vrtoch ničí
nejkrásnější obce armádu,
soustřeďujeť se již ku zadu,
marně se té haně Martin příčí.
Od porážky odvrať se již, hlede!
Každá žena muže domů vede.