Den horký byl. Teď mírně vane
západní vítr. Od východu
nám měsíc – kdos mu odkous půli –
se usmívá svým zářným stříbrem.
Do dáli černý kraj se táhne
se sty a sty svých žlutých očí.
Pijeme víno. Nasloucháme
všem hlasům noci. V dálce kdesi
sněmují žáby, jak by děti
tam rachotily řehtačkami.
Vlak duní, píská. Hrčí auto.
Pták vykřikne a zas je ticho –
ne, šumí to tu... v dálce... blízko
a s hůry... hvězd pár se tam chvěje...
snad ony... Náhle s jedné stráně
tahací zalká harmonika
a v naříkavých tonech hlásá
o louce zelené a kvítí,
jež roste na ni. A ta louka
je neposečená... Teď výkřik –
hlas dívčí... Harmonika kvikla
a mlčí... Žáby vášnivěji
řehotat začly... Za takové noci
Leandr vrh se v šumné proudy vln
a k Sestu ploval, kde jej s věže
už vyhlížela Hero černovlasá
žhavými zraky – Za takové noci
Romeo stoupal po žebříku vzhůru,
kde na balkoně Julie se chvěla
a každá vteřina se být jí zdála
věčností krutou – Za takové noci
Jesika s Lorenzem si povídali
(an stromy líbal sladký větérek
jich ztlumiv šumění) o reku Troilu,
jak povzdech zasílal ku stanům Řeků
kde bděla Kressida –
Ba za takové noci
dle Shakespeara si člověk vyvolává
příhody dávné. Vše se opakuje.
A miliony takých nocí bylo
a miliony bude... Je ti smutno
ty lidská efemerko? Proč že? Snad bys
byl chtěl je prožít všecky, co jich bylo
a co jich bude? Stačí ti ta dnešní
a několik jich přec snad přijde za ní. –
A počkej trochu: slunce ráno vyjde,
za touhle nocí čas se zavře navždy
jak voda za vším, co zapadlo do ní.
Za touhle jako za všemi, jež byly,
za touhle jako za všemi, jež přijdou,
jak za tebou, jak za těmi, kdož kdysi
je dýchali, jak za těmi, kdož příště
v ně hledět budou a jim naslouchati.
Čas, Nic a Věčnost... Kam chceš, hrdá hlavo,
žíznivá slávy, vepsat jmeno svoje?!