Jestli mě dějepis potěšuje
A povznáší a zaněcuje,
Přede vším Jedním se tak stává,
Jenž dobré lidu vždy ostarává,
A co lid kazí a zpotvořuje,
Přec nějak zase napravuje,
I přišlo-li lidem co ke zmaru,
Přec mu zas pomáhá ke zdaru,
I zmotalo-li se klubko tak,
Že nikdo neví co a jak,
Přec spasit umí z úzkosti
Svou moudrostí a svou mocností.
I ptáte-li se, koho míním,
Bůh to, o němž tu zmínku činím.