Ty jiskry od Rýna z hranice Husi
se rozletěly zemí, a vrah věčně kletý
na malý, chrabrý národ vedl celé světy,
že krví naběhly po nivách trávy, květy;
že z hrdélka pták písně nevyloudil,
neb kolem spáleniště potok proudil
tak krvavý, že ves tvor prchal zmámen.
A vrahem kněz byl, jako barbar rusý,
a soudcem jediným byl meč a plamen!...
Však česká sláva bez vesel a křídel
přec zaletěla do všech světa sídel.
Však sotva rolník počal chápat se zas rádla,
a sotva půda sdupaná zas květem zmládla:
hned přišel vrah – nejlepších, nejstatnějších synů
krev tekla s lešení před tváří boha v Týnu!
O, dobo příšerná! Kam žoldák vkročil,
klas nikdy více z půdy nevyskočil,
tam více nerostlo – tam není více lidí,
tam jenom krkavec teď krvavou žeň klidí.
Kdo unik’ smrti, zmizel v světě cizím...