Dím Pekátovi: „Připravím se okamžitě,
když slyším o hudbě, jsem volným jako dítě,
a rovněž jako hudbě nakloněn jsem pánu –
bych posloužil jim, třeba o půlnoci vstanu.
Hůř bude s jídlem, s tím to půjde velmi bledě;
jak vidíte zde sám, jsme právě po obědě,
a milostpána znám, jak usilovně nutí,
své hosti sice prosí, nám však bez prošení
sám jídla klade na talíř – pomoci není,
jíst musí každý, výmluva je málo platna;
pán rozdurdí se, jakby do něho vlil rtuti,
a vzkřikne: „„Což je moje kuchyně snad špatná?
Vím, že se nepobízí, že to vyšlo z mody,
však za ty nové mody nedám krapet vody,
jsem dosud patriarchou zástupu svých sluhů,
chci, by se měli k světu, chci, by šlo jim k duhu,
a nestrpím upýpání u svého stolu!““
Jak často jsem se musil pustit do úkolu,
jenž nemožným se zdál, však přece jsem jej zkusil,
ač strachem jsem se potil, úzkostí se dusil,
jen abych nepohněval laskavého pána!
Byť příležitost naskytla se nečekaná,
lze se žaludkem mladým leccos podstoupiti,
však starý člověk musí opatrným býti –
dnes těžko sytému je na hostinu jíti.“