Víc nedovedla nikdy myslit už.
Tak tedy žila. Filip zemřel, král,
a otevřeli pak jí vězení
a s úctou na ni sestry hleděly
v tom klášteře a vedly na slunce
ji rády teď, na hradby vysoké,
by v hlubý obzor zraky stápěla
a v širou pohleděla krajinu.
Však doňa Ana neobživla už
a dál se vlekla, bludný z hrobu stín
tím žitím, které žitím nebylo,
vzduch nevědomky dále dýchala
v tom skalním orlů hrdém brlohu,
kde pokolení dvoje vidělo
ji táceti se věkem; vidělo
na hradbách stát ji, hledět ztupělým
a shaslým zrakem v slunnojasný kraj
na spráhlé skály, svídy dumavé,
na tvrdé nebe... Bloudit viděla
dvě pokolení doňu Anu tak
v tom rumu bašt a věží sesutých,
ten truchlý zjev, vždy v rouchu sněhovém
a v černém závoji, a svadlá tvář
zpod něho dívala se cize tak,
tak z toho světa ne, tak záhrobně,
a svadlé rty se šeptat zdály vždy,
a v onen den, když posléz naposled
už sedla na hradbě na vysoké
pod tvrdým nebem z lapis lazuli,
a v pustý kraj ten žlutý, kamenný
když oko její zřelo na pohled,
tu ještě v umírání šeptaly
ty její rty, jež bolest křivila
tak křečovitě: „Bože, těžká je
tvá ruka! Soudce můj ty přísný jsi!
Proč jediný jsi pohled nepřál mi,
z těch drahých jeho očí? Proč, ach, proč?
On odešel a na mne nepohled!“
A našli mrtvou ji a na tváři
dvě měla slzy jako skleněné,
to byly první, které ronily
ty oči neblahé od toho dne,
co v Medině del Campo zahlédly
jej, Gabriela, stát na lešení
a marně toužily, by setkaly
se s jeho zrakem. Tenkrát spráhly jí –
zda úlevy jí slzy poskytly,
když po smrti jí posléz vytryskly? –