Hoj, tu přes mramorové se prahy
nelítostné dralo vraždění,
krůpějemi krvavé se vláhy
zapýřilo pusté dláždění.
Hoj, tu pomsta o rámě si vila
jemnolesklé kněžen kadeře,
a co zpupnost otců zavinila,
nevinné i mstila na dceře.
Ba i kolem ze širého kraje
na pomoc se blíží zbraní chřest,
ale tady zelená již vlaje
nad rozžatou lící ratolest.
Aj, tu na pěvce se rozpomněli
smutnícího v temném žaláři
a již kvítím ověnčit jej spěli
na svobody mladé oltáři,
skřivánka to šťastnějšího rána –
Před nimi se rozemyká brána
a vše do věžních se hlubin řítí.
Sličné dívky přednášejí kvítí.
On tam sedí vlhkém na kameni,
na bledých mu lících úsměv hrá,
oči zavřené a na rameni
pokleslé se čelo podpírá.
Aj, toť musí přehluboce sníti,
že jej nezbudil ni zbraní chřest –
První na hlavu mu sází kvítí
a pak vece temně: „Mrtev jest!“