I čertu někdy člověka je líto,
však bohu nikdy; ten jen váží, měří!
Jen psiště vyčkává, až bude bito,
jen blázen čeká, až veň hromy deří!
Můj hochu, hledal’s trochu silný lék,
víc nežli snésti může pačlověk.
Bůh dal vám myšlénku! to jeho vina!
Spi, hochu! Šťávy nakapu ti z pekla,
by jiskra rozumu ti neutekla.
Již zítra má tě tetka Meluzina,
tvá země hodná, někdy divoká!
Jí polib ruku, pěkně pohladí tě
a budeš opět zdárné její dítě,
však nechoď na ni zpříma, z vysoka,
víš, bývá někdy zpita mocí svojí,
svých dětí vzdoru, zpupnosti se bojí
a mohla by tě poslat v zlosti svý
v své nebe, do třetího království!
Než zjev je lepší v hrsti kůstka jistá,
jen kousej klidně svou si kůrku chleba!
Čert, hochu, je teď také optimista!
Až umřeš, vezmu do pekla tě třeba,
jeť nebe pro tě příliš lahodné.
Tam z kozlí kůže přiodím tě kmentem,
dám ohon, kopyta a růžky černé,
pak můžeš stát se za své služby věrné
buď kancléřem neb vicepresidentem,
až jak to Luciferu napadne!