Hej tu vlítne do Zikmunda
Netrpělivost, i káže,
Ze starosti pustiv tábor,
Záložním svým vojům všechněm,
Vltavu by překročily.
Co když stalo se, spojí se
S těmi sbory, ježto právě
Nazpátek musily couvnout
Od Vítkova, a dá z děl svých
Páliti do vrchu toho,
Jakoby jej roztřískat chtěl.
Pak, když myslí, žeby dosti
Na tom bylo, objíždí své
Vojsko na oři, na letném,
Přimlouvaje, domlouvaje,
A teď zvolá: „Ještě jednou
Vzhůru, vzhůru, hrdinové!
Před západem slunce musí
Vítkov náš být!“ Hej tu
Křižáci se vzchopí znova,
Napínají všechny síly.
Leč když nejlíp jim se daří,
Co to najednou? Hle, hle!
Za řekou tam, za Vltavou,
V táboře křižáků počnou
Stany hořet, a větříčkem
Rozdýmány večerním,
Šíří plameny se kolem
Dál a dál. Toť pochodeň ta,
Kterouž Lída, k táboru se
Přikradnuvši, milenému
Otci na památku, byla
Rozžehla. „Ha, kacíři
Za námi!“ křižáci vzkřiknou:
Tito vracejí se z boje,
Tito stojí zaraženi,
Nevědouce, co počíti.
V tuž však dobu kališníci –
Jan Želivský s kalichem
V jejich čele – vyřítí se
Ze Špitálské brány, vrazí
V bok křižáků, an se Žižka,
Věda každé případnosti
V bitvě užít, s hůry na ně
Oboří, a nyní platí,
Co se v zákoně čte starém:
Oko za oko, zub za zub,
Život za život. Žádného
Není milosrdenství.
Co se z vojska křižáckého
Nemůž dostat přes Vltavu,
Pobito, i Vltava
Sama množství jeho zhltí.
Kališníkův toho dne jest
Vítězství. Však druhého dne,