když se sny tam čarokrásné různí,
žhou a planou výtvorové luzní
v obraznosti hladkém, lesklém kově,
vyvstane-li próza škaredá,
zlaté snění prchá, ubledá,
čelo hrdé, rozžehnuté chladne,
hlava ztrácí nebestrmnou snahu,
oka kvítí rozbujnělé vadne,
rety trnou v ošklivosti tahu –
tak se v nebe snění jeho skvělé
mrak té léčky, této hany srotil,
jeden tento mžik jak roky celé
budovu tu nadblankytnou skotil.