On trpělivě prý jen hlavu utřel sobě,
A, „po hřímání déšť” – dal odpověď té kobě.
Četl, kterak příteli si Arig stěžoval,
Že sobě nešťastný strom v sádku vychoval,
Kde v krátce po sobě tré žen se oběsilo,
A bídně kláceno, jak vítr vanul, bylo.
I kdež ten strom, mu dí ten přítel, řekni, kde?
Neb není lepšího, hle, v žádné zahradě.
Dejž proutek od toho mi blaženého stromu,
Ať sobě štípím jej já k svému také domu.
Pak, kterak od svých žen dva muži vzali dost,
Pro zášti jedné z nich, a druhé pro milost.
Ta vilnost budící mu nápoj udělala,
A tamta do pití mu tráveniny dala;
A muži oučinek jich lásky zkoušeli,
Na noc se zbláznili, a ráno pomřeli.
Jak mnohé rubaly svým pánům v spaní leby,
A jiné do hlavy jim tloukly velké hřeby,
A jiné klidily je jedem bezbožně,
To všecko četl, a četl to velmi pobožně.
Já dlouho poslouchám, nabírám, rdím se, mračím;
Však když ten přiběh byl vždy delším nežli kratším,
A když on pořád četl, a smáv se opět čet’,
A tak již zbůhdarma půl noci ušlo hned;
I vzskočíc vyškubnu tři listy já mu v zlosti,
A baňku dám, že padl, až chrupaly v něm kosti.
On vztekle vyvstana mne strhne rukami,
A pod se připraviv mi přišel s fackami –
Jak dlouhá ležíc, lkám: „Ach toť ne k vůli knize,
Tos, pravím, lotrase mne zabil pro peníze.
Než, já ti odpouštím – dej pocelování” –
On chuďas s pláčem hned se nahnul k líbání.