Minula dvě léta od těch dob,
nad věrnou co Křemenovou druží
na vždycky se zavřel tmavý hrob.
Maruška, jež ubohému muži
oslazuje trpké vdovství chvíle,
běhá již a žvatlá roztomile.
V kratičkém tak pokročila čase,
že jí teď už nepoděsí ani,
na stěně když signál z nenadání
zarachotí příchod vlaku hláse;
ba, teď často čeká na něj sama,
a když ozve se, hned ručinkama
zatleská a s vyjasněným líčkem
batolí se ihned za tatíčkem,
který u cesty, jež přes trať vede,
spustiv závory vlak očekává.
Oj, což zasvitnou jí očka smavá,
kterak se jí zardí líčko bledé,
mimo ni když s rachotem a v kouři
železný ten kolos náhle bouří!
Dráhy zřízenci ji všichni snad
znají už a každý má ji rád;
proto také často ku dítěti
s vlaku kornout cukrovinek sletí. –