A pak hostiteli na zdraví
přípitek se rozlét jásavý:
„Zdráv buď Závěta!“ – Pán statku mladý
s úsměvem se klonil rozmilým,
číškou plnou přiťukával jim.
„Rád váš jásot slyším, právě tady,
v těchto síních prázdných, druzi milí!
Mně se vždycky zdálo, že tu zbyly
stíny teskné z věků minulých, –
dnes je rozplašil váš zpěv a smích.
Díky vám! Ať tedy Javor zkvétá,
na samý kraj Slovanského světa
hlídka pošinutá! Dobře vím,
že povinnost těžká padá na mne,
nepodlehnu ješitnosti klamné,
ani ruce líně nesložím.
Rukou neúnavných třeba všude,
ku práci se hlásím, – tuhá bude,
při sám Bůh, že jí se nelekám!
věřte, drazí! vždyť mým učitelem
od mladosti otec byl mi sám.
Práce zlá a krušná v žití celém
čekala naň všady a šla s ním, –
líbám jeho ruce, s úctou zřím
na ty tvrdé zkornatělé dlaně, –
odpusťte, že slza padla na ně – –
Práci, práci pilné připíjím!“