„To na dětech si člověk vyhlídá!“
vlčice stará vlku povídá,
jak prázdného tu sedí u stolu
a oheň z krbu šlehá v plápolu.
„Den po dni se tak v hladu vystřídá
a on se dívá na své rodiče
jak nevděčné a němé dobytče,
jež nedbá, zda mu matka vyhladne!
Však, když se chce, se leccos popadne
a nechtějí-li vzíti do díla,
že bojí se té chasy z vlčince,
je dosti děr do jejich ovčince.
Ne nadarmo Bůh noci posílá,
a nač pak v poli sžatý leží klas,
a nač pak v světě všechno má svůj čas
a známou stopou chodí z lesa ven! –
Však Jíra sedí, zabrán v hloupý sen
a chodí, jako nebylo by nás
a hledí v svět jak tupé nevinně,
a neví, Bůh na nebes výšině
jak nevděk dětí trestá nejhůře!“ –
A do kouta hled matky střelí jen,
kde Jíra sedí jako přimrazen.