Otokár však nápadné té změně
u Jarmila přišel na stopu –
Když ho vídal temně, zamyšleně
upírati hledy ke stropu,
kolkolem kdy hovor šumný plynul
a dam sličných květopruh se vinul,
neb kdy pestrou loďku na jezeru
řídívali vesly štíhlými,
jako labuť ve večerním šeru
perutí svých stíny táhlými
po hvězdné kdy hladině se chvěje,
dívky, slyšíce vod temných šum,
klonily své bledé obličeje
úzkostlivě k jeho ramenům,
on jak socha mezi nimi seděl,
na hvězd svity třesoucí se hleděl...