Šla malá Tilda zkvetlou zahradou,
byl srpen, v květu stály všecky lípy
a vůně táhla v horkém, zlatém vzduchu.
Tak plno vše jí bylo, všady vnikla
a staré lípy byly jako živy,
neb tisíceré květů chumáče
se proměnily v tisíceré zvonky,
jichž srdcem živým byla zlatá včela.
Tak zněly bzukotem ty živé zvonky
na starých lipách. Tilda byla bosa
a prostovlasá – patnáct jejích roků
jí dovolilo ten sport: chodit bosa
a rozpouštět si dlouhé, černé vlasy,
jak mořská tráva dlouhé, tajemné.
A bosa jak běžela zahradou,
u kvetoucích těch lip se zastavila
a chtěla – kam dosáhla na špičkách –
ty vonné, bledozlaté květy trhat
a chytla snět, kam mohla dosáhnout,
a rvala květ a nevšimla si včel,
až náhle jednu stihla na šíji,
pět ve vlasech; v té černé, mořské trávě
zle zapletly se náhle vzrušené
od sladkých číšek lipové té manny.
A když je chtěla vyprostit si z vlasů,
tu jiné lepší úkryt našly si
za ňader vlnou, zrádný knoflíček
kde povolil, jak natáhla se prudce
květ chtějíc urvat – Tilda ubohá!
Co nyní? – Odkud vyhnat včely dřív,
zda z vlasů, z této spleti mořské trávy,
tak dlouhé, černé a tak tajemné,
či z ňader lilijí tak ztajených
a hlubokých a ještě tajemnějších?
A lípy voněly a zlaté včely
jak podrážděny bzučely a Tildě
do pláče bylo v těchto rozpacích.
Ji tenkrát viděl jsem tak z terasy
a v mžiku tom jsem v duši přísahal,
že musí Tilda býti mojí ženou;
tak roztomilá byla v tomto boji
včel bzučících, v té vůni starých lip,
v tom zlatém rámci srpnového dne.
Ký osud stihl toto sladké dítě
po letech – nevím, vdala se, dost možná
a banalně, snad s žitím bojuje
jak tenkrát s včelami – však sotva, sotva
tak graciosně, s takým humorem!