Druhý den; tma pustá; kolem stěny
hluché, tvrdé, kamenné a chladné
vlhký zápach vůkol rozestřený
jako v hrobce – smilování žádné.
Do vězení okénkem skrz mříže
aspoň světla proud dost malý vniká,
vězně nadějí přec k žití víže –
zří on, slyší, pomalu si zvyká:
ale v hladomorně, duté skále
věčná tma a věčné ticho vládne
jako v pekle – smilování žádné:
věčná tma a věčné ticho stále.
Pouze červ, jenž v lebkách dutých hlodá,
na kterých své vězeň našel lože –
„za živa jsa pohřben, věčný bože“
hlasem tím též v srdci jeho bodá,
pouze červ ten, neustálým ruchem
tikot hodin jak v tvém pokojíku
ruší ticho v sklepení tom hluchém,
znenáhla jak v prs by stápěl dýku;
zoufalost si pohrává tvým s duchem,
biješ v necitelnou zeď tu pěstí,
krev až prýští z ruky, kosti chřestí,
voláš, klneš – naslouchaje uchem,
v kterém krve val jak orkán šumí,
zdali tobě někdo porozumí –
pochycuješ dychtivým svým sluchem
každý šust; tu kroky pádné slyšíš –
s poslední nadějí hned se stišíš –
prosíš o milost – tak úpěnlivě –
kamení by slitování mělo:
nad hlavou smích zazní pohrdlivě,
kroků harašení dále znělo.
Pochůzka to stráže nad tvou hlavou:
směje se, kol vidí zemi smavou,
ty pak mřeš zde v hrobě bez lítosti.
s křikem hrůzy klesáš na ty kosti...