Pojedli, hoch tiše dřímá.
„Nabumbal se, pane,“
praví Běla, „zimnici snad
velkou nedostane?“
„To, to!“ vece stará máti,
„dejte si přec říci,
jak neštůvky ujaly se,
juž je po zimnici;
pověz raděj, jak se dělo,
kde jsi promeškala?“
A Běla se polohlasem
do hovoru dala;
chválí sobě, vypravuje
všecko pěkně shora,
jaká dobrá pořízená
byla u doktora,
jaký matek shon byl v městě,
jak se vůbec měla,
jak jí městská paní stará
Tomka záviděla;
jak ta paní nejstatnější
ze všech matek byla,
mladá, svěží: krev a mléko,
a přec nekojila.
„Bůh ví,“ děla, „proč se vzdala
toho štěstí asi?
tím by věru neztratila
zdraví ani krásy;
ne však, raděj Plzeňačku
kojnou s sebou měla:
pěkné děvče, zavalité,
buclatého těla,
plných retův, oblé tváři,
švarná, jen jen kvetla,
dlouhé vlasy do dvou velkých
vrkočů si pletla;
vyšívanou bílou plenu
kolem hlavy svila,
vzadu peruť cípů zdobně
rozkřídlena byla;
krátké sukně do záhybů
těsnily se vzadu,
na hrdle jí velký peníz
visel pro parádu;
živůtek byl dykytový,
prošívaný v pase,
zástěra, s píď sukni delší,
v slunci měnila se;
krátký rukáv u košile
krajkou vrouben všudy,
ve střevících lakovaných
nohy vázly rudy,
stále se jí oči smály
jako zory laňky,
věru, vzor byl roztomilý
mladé Plzeňanky.