Je sám. Tu ruku otírá si,
již stisk mu přítel naposledy,
a hnusno mu, že dal ji stisknout.
Jde sadem. Vysoká zeď kolem,
jí uzavřen je svět zde jeho.
A za ní svět je jejich. Ptáci
vesele švitoří si v snětích,
zde květiny jsou, svěží trávy,
tak, jak tam venku. Jsou tu lidé.
Ve světlých šatech na cestičkách
tu a tam člověk stojí, zírá
vyhaslým zrakem v neurčito.
Ten prohlíží si s velkým zájmem
jej, příchozího. Jiný baví
se způsobem svým s jedním strážcem.
Ten tam zas počítá si prsty
a usmívá se. Náhle zved se
s lavičky starý jeden člověk,
prořídlé bílé vlasy trčí
na rudé lebce, velké oči
poctivý modrý pohled mají
ten pohled, jenž si všude maně
zná otevírat lidské duše –
pan Prokop Berka! „Jene, Jene!“