Přítel vzpomíná. A Lenka chodí
zamyšlena šíré po zahradě.
Zde s ním stála, zde se usmál na ni,
zde ji ruku stisknul v chvíli ranní,
zde se smála ubohému hochu,
když se zdál jí proměněným v sochu –
u mohyly, břízy v libosadě.