V tom již „Sláva!“ zvolal luňák, „Budiž zdráv!“
„Sláva! Sláva!“ znělo vzduchem, „Zdráv! Zdráv! Zdráv!“
Ach, to byla podívaná, hrůza hrůz!
Knížete a paní kněžny pln byl vůz.
Přísni byli, vážni, a ta obočí!
Sotva že je na ten zástup otočí.
Jeli zvolna u velikém pohnutí,
a ti druzí div nestrhli klenutí.
Tlačili se, mačkali se k vozu blíž;
policajti měli s nimi pravý kříž,
neboť zástup řadu vozů přetrhl –
štěstí ještě, že těch zadních nesvrhl.
Neb tam z Halle doktor čáp jel, filosof,
málem byl by dostal odtud vyhazov,
ač se synky knížecí jel rodiny,
jimž on dával z esthetiky hodiny;
kdo nemluvil jeho řečí „klap-klap-klap“,
každý hned byl v jeho hubě sprostý chlap.
Knížecí pak zpovědník jel – krkavec,
s jeptiškami strakami pěl růženec.
Za nimi hned – ach, to vám byl hříšný vůz!
Tam vám jely nemanželské děti Mus:
labutě dvě, to jest dvorní baletky,
šelmovské tam měly jakés zápletky;
papoušek jim – dvorní básník, to se ví –
a houslista slavík seděl vis-à-vis.
Ti, když všechny už jim došly rozmary,
tropili si z mistra čápa kašpary.
(Abych totiž pravdu mluvil: v onen čas
o poetu skřivanovi zlý šel hlas,
že v tom jeho zpěvu málo umění.
„Více formy, barev, zlatých třepení!“
sterými teď ústy nový volal věk –
sokem stal se skřivanovi papoušek.)