„Sášo milá, dítě moje krásné!
Často vyslovily tvoje rety,
abych vypověděl onen příběh,
o kterém ti lidé kradmo mluví,
o kterém ti každý tajně šeptá.
Jsi dost stará; já pak stařec vetchý,
nad hrobem jenž již se jen jen klátí
jako bříza chvějná nad potokem.
Příběh smutný tobě sdělím nyní,
jenž mi zbělil předčasně mé vlasy
jako slunce úpal plátno tmavé.
Dvacet jar již usmálo se na nás,
dvacetkrát již sněhu padl příkrov
ode oné doby, kdy se na mne
čárným kouzlem vábné štěstí smálo. –
Já byl tehdy ne již sice mladík,
ale muž, jenž v prvé jesti síle
jako strom, jenž ovoce má nésti.