Boj dokonán; v sen vítězný a blahý
si Herkul uleh’, hustý vějíř palem
stín nad ním spřádal lahodný a vlahý,
jen vůní krokus, pramen vlnek cvalem
mu do snů mluví děcko povídavé.
Tu náhle země mravenčím jak ruchem
se oživila, v zdobě mihotavé
jak houby pestré Pygmaeů se roje
v šik tísní kolem, aby záští duchem
stíhaly spáče, neb jich otcem padlý
jest Antaeos. Ten ostré stéblo třtiny
co oštěp nesl do smrtného boje,
štít ochranný zas onen lupen zvadlý
za sebou vleče, muší křídla jiný
si za meč ostří, – všici na Herkula
se zlobně strojí a již hlavy čela
v mžik chytají se v skráně, prsa tepou –