„A viděl jsi tam, Jozo, také hastrmana?“
dí Dubák najednou a zvědavostí plana
zrak vytřeštil, když Joza přemýšleje chvíli
v dál pohled upírá a hlavu k zemi chýlí
tak vyřknuv: „Viděl!“ Dubák otevřel i ústa
a jeho obdiv, úcta k Jozovi tím vzrůstá.
Však Pavla na toho i na onoho hledí,
a posedává bleda blíž k nim do popředí.
A Jozovi se stesklo opět po domovu
i zalkal lítostně a požaloval znovu:
„Ach když mne opustili na tom světě všichni!“
Však Dubák konejšil ho: „Neplač, bloude, stichni!
Nic nestýskej si, netuž do domova svého,
však já tě nenechám tu dlouho samotného!“ –
„A co říkají u nás?“ Joza dál se táže.
„I neptej se!“ dí Dubák – „táta mne si páže,
a když jsem okolo hnal, zuřil zrovna prudce,
i zaslechl jsem pouze: ,Až mi přijde k ruce
ten ničema, já potom nezdržím se věru!‘
A panímáma skryla oči pod zástěru.
A pak jsem slyšel ještě: ,Zdrtím ho jak hroudu,
a třeba byl má krev, já lotra udám soudu.‘“
„Však máma“ – řekla Pavla, – „ta tě všude hledá,
a přijdeš-li přec domů, jistě na tě nedá.
Vždyť plakala, když dlouho do noci tě včera
však marně hledali, i děvečky, kde která,
i čeledín. Byl poplach na vesnici, pane,
a dnes ni stéblo u vás na líc nezůstane.“
„Ty Jozo“ řekl Dubák, „nevracej se domů!
Víš, že máš tátu zlého: jak já přijdu k tomu?
On včera k naší mámě rozkacený přišel,
že prý tě svádím, křičel, aby každý slyšel,
a máma vyhání mě a se mnou se hádá.
Však hladila by máma ještě jednou ráda!“
Tu dvakrát načavši tak Pavla prozradila:
„Dubák byl bit!“ a hnedle obličej si skryla,
neb pod štítkem se na ni obrátily oči,
že s bázní čekala, kdy Dubák na ni skočí,
však on jen povzdechnuv zrak vedl v jinou stranu
a vzdorně podotkl: „Však doma nezůstanu!
Dřív ale vykonám, co umínil jsem sobě,
pak mámě odejdu a přijdu, Jozo, k tobě.
A Pavla, bude-li chtíť, může přinésť v klíně
kus chleba ob čas nebo něco od kuchyně.
Viď, Jozo? Dobrá, jak jen doženu dnes domů!
A zůstávati budem třeba tamhle v lomu
a nebo někde.“ – Dubák horoval tak vřele,
však Joza chvěl se stále na vystydlém těle
a oštipuje sobě s nohou přischlé bláto
tak sobě zastesknul a odpověděl na to:
„Jen kdyby tatínek mi odpustil, já přece
rád bych se vrátil domů, neslezl bych s pece
a seděl pořád v koutku, nebo ve dřevníku,
až zapomněl by tatínek a nechal křiku.
A máma, maminka! Když mně se po ní stýská!“