V té chvíli poslední, ó trud,
co člověk v hoři dvakrát cítí!
Tvůj zrak je navždy uzamknut
a nikdy více nezasvítí
v něm paprslek tvé lásky sladký
a ty, již měl jsem tolik rád,
po boku bratří, otce, matky
tak mladá budeš v hrobě spát.
A navždy se tvůj zavřel ret
i oči tvé, ty budeš spáti
tam, odkud nikdy, nikdy zpět
se žádný, žádný nenavrátí!
A zítra ráno v lesku novém
až nový den se probudí,
víc neuvítáš ani slovem
zář jitra, tobě ve hrudi
víc neozve se mladý ples,
ty budeš zítra jako dnes,
a darmo budou ptáci pěti
a darmo kvésti růží vděk,
víc nikdy k tobě nedoletí
ni jeden slunce paprslek.
Ty budeš spát... A jaro nové
až přijde, plné snův a krásy,
jež každého tu k lásce zove,
kde ku štěstí se každý hlásí,
ty budeš spát... A z družek tvých
až všecky budou šťastny tak
a každá bude samý smích
a zářící a šťastný zrak
až o lásce si mluvit budou
a v usmívání do vlasů
si růže vetknou v okrasu, –
tam zabedněna v rakev chudou
ty budeš spát... Ó moje duše,
až do srdce to zazebe:
dál život kolem půjde hluše,
tak smutný, prázdný – bez tebe...