Má smutek barvy věcí ohořelých...
Jak bytosť uvadlá a málo živá,
do zlatě liliových září schvělých
se nekonečností upjatě dívá,
má pohled skamenělé zvědavosti
a v mlhy rozpijí se naslouchavě...
To hory kdesi vzdychly do věčnosti?
Pláč kdesi v lidské rozpoutal se vřavě? –