A toto se mi, Atheňané, stalo:
Byl na cestě jsem, již se přibližoval
k zdím Damašku. I spadlo světlo s nebe
a oslnilo hrůzou oči moje,
až k zemi kles jsem. A hlas slyším řkoucí:
Ó Šavle, Šavle, proč se protivíš mi?
I zeptal jsem se: Rci mi, kdo jsi, pane?
A hlas ten řekl: Sauli, já jsem Ježíš,
jsem ten, jejž stíháš protivenstvím svojím...
Tak hlas ten pravil – ti, kdož byli se mnou,
viděli světlo, hlasu neslyšeli,
pán se mnou mluvil, nehodným svým rabem,
a zjevení to mně platilo pouze.
I zdvih jsem oči: vidím slávu boží,
nebesa otevřená, vidím Krista
v andělů sboru po pravici otce,
tvář jeho vidím slavnou jako slunce
a oči jeho jako plápol hvězdný –
a tma v tom obestřela zraky moje,
i oslepl jsem. V Damašek mě vedli
průvodčí moji. Jíst a pít jsem nemoh
jsa lítostí živ. A mých očí světlo
vyhaslé bylo. Tré dnů jsem tak trávil
v úzkostech duše, v srdce rozželení,
až Pán, jenž vidí vše, zřel lítost moji
a smiloval se. Přišel Ananiáš,
služebník jeho, ruce na mě vložil
a jmenoval mě bratrem v jméně Krista,
a tu jsem prozřel. Byl jsem znovuzrozen
v Ježíši Kristu, jím jsem učiněn byl
vojínem jeho, na roveň všem staven,
kdož v Judei s ním kdysi přebývali.
Jsem apoštolem jeho jako oni,
a zjevení mé není méně cenným.
A jako Pán otevřel oči moje,
tak otevírám oči všech, kam přijdu,
by od temna se k světlu obrátili,
by z říše šalby vybrali se k bohu
a posvěcení vzali skrze víru,
jež ve mně jest. Já přestál protivenství,
já k soudům vlečen byl a kamenován,
já vězněn býval, často vydán na smrt,
na moři tonul, na sta útrap snášel –
však vždy byl zachráněn a s novou silou
já v boj se dal, a boj můj boj jest dobrý.
Ó Atheňané, není v moci mojí,
bych uši vaše bavil řečí zdobnou,
já k duším mluvím. Všecka moudrost vaše
jest nicotou a klamem bez podstaty.
Oltáře, chrámy, oběti a modly
nic nepomohou. Zahynou i s vámi,
kdož nepoznáte účtování chvíli.
Kříž jeho z Judey se nese světem
a obrací v rum díla ruky lidské
a zkázou těm je, kdož jej zrakem vidí
a uchem slyší, ale tvrdým srdcem
mu rozuměti nechtějí. Vše mine,
jen slova rozsévače růsti budou
na troskách vašich mramorů a veršů,
moudrostí plytké, učenosti lidské,
těch studen mělkých, jejichž mrtvá voda
spráhlého hrdla žízně neuhasí.
Sám sebe zapřít, hrdost ducha svého
mu složit k nohám, zlomit pýchu svoji
a odevzdaně žíti v něm a pro něj –
víc nežádá a nechce kníže míru.
Svět, Kristem vykoupen, je domem Krista,
a on si vyčistí jej. A hněv jeho
je stejně veliký jak láska jeho:
vše překoná, a nic jej nezastaví.
On mluvil k vám, neb mluvil ústy mými,
a poslem jeho já jsem, Pavel z Tarsu.