A celý národ k bouři... Ó, sílo srdcí!
Ó, kráso hrdinného zápalu!
Ó, zdobo žití zasvěceného!
Ty živle nad živly, ty ohni nebeský,
když do lidských se srdcí přeleješ
a zaplápoláš v nich, z nich vyšlehneš,
co zemského, vše sobě podmaníš!
Zaplály plameny a zaplesaly,
plameny srdcí slitých v jednu hruď
a duchem jedním svolávaných v boj;
těch srdcí vírou dětskou rozvřelých,
a ramenou, co hoří vítězstvím.
To okřídlena svatým zápalem
a plápolajíc hněvem nebeským,
šla uražená duše národa
a vedla zástupy, hořící povodeň,
rytíře pravdy, boží vojíny.
Šla s vůdcem zbožným, slepým hrdinou,
a v prázdné důlky vkládala mu zrak,
jas rozhledu a rozhodnosti blesk.
A předzpěvovala jim píseň svou,
tak zápalnou, tak opornou,
tak věřící, tak sílící,
tak doufalou, tak troufalou,
tak ochotnou, tak životnou,
jak ze štědrého zlata ulitou,
ne z kovů hrubých, zištně surových,
než ze zlata jen srdcí obětných;
ba píseň neslýchaně radostnou,
jak předzpěvoval by sám archanděl: