Podala mu modlitby své
v deskách z hlazeného stříbra,
v ploše desky jasnotřpytné,
ozářené hvězdným leskem
životního elixiru,
uzřel don Ramondo tvář svou
poprvé za třicet roků.
Uviděl, jak starcem stal se,
probudil se jako ze sna,
uštkala ho bolest krutá
jako zmije v samém srdci,
zavířilo mu to v hlavě,
lítost nesmírná ho jala.
„Moje mladost! Ó mé mládí!
V hrobě ležíš, bez naděje!“
Více říci nedovedl,
z očí však mu slzy tekly
bohaté jak když na jaře
sněhy tajou na Sierrách.