Sbor přátel byl již na mne zapomněl,
A ledva věděl kdo, že zde jsem býval;
Však v přirozenstvu můj se život skrýval;
Znalť vešken kraj mé blaho i můj žel.
Tu jal mne pocit, že jsem neumřel –
Ač mrtev již, přec života jsem měl;
A jako zvuky strun se rozléhají,
Jak v krůpějích se mračna rozsívají,
Až jinou dráhou opět se shledají:
Tak tělo moje kol se rozprášilo,
By v jiné podobě zas znova žilo.