V tom zmatku citů hledím sobě málo
svých rolí, dvoru. Co mi po všem nyní?
Nic není zde, co srdce mé by hřálo.
Ať stará Běta pohledy mě viní,
že statku nedbám. Marna snaha její,
by vrátila mne starých do kolejí.
Však musím vyznat: pomocnici platnou
jsem získal v ní; to léto sama skorem
vše řídila a vlastní prací zdatnou
i péčí rozšafnou všem byla vzorem.
Teď práce minuly a v pustém kraji
podzimní chmurou chladné větry vlají. –