Filolog zas myslí, nejlíp k cíli
že tu zkouška z hebrejštiny vede;
lékař k vivisekci mysl chýlí;
právník vtipné argumenty přede,
že tu sporná kompetence vadí,
zamítnout a limine věc radí –
zásad rozpor výše vlny čeří,
fakulta již s fakultou se hádá,
věda s vědou v souboji se měří
a vždy bouřlivěji hlučí váda.
Jenom rektor mlčky dumá stranou
jako kapitán, když v bouřném ruchu
pevně zří v tůň vichrem bičovanou,
v čirém zmatku sám jen váže v duchu,
jakby spasil koráb od záhuby
vztekem vln, přes ostré skalin zuby:
Tak tu rektor dumá obhlížeje
stezku v před, kde dvojí propast zeje –
řekneme-li, že to rarach pravý,
v posměch budem učenému světu;
strhneme-li kukli pseudo-skřetu,
kletba zbožných stihne naše hlavy,
s níž snad vlády nelibost se spojí,
neb kdož ví, kam právě vítr vane –
Ach, jak vyváznem z té léčky dvojí,
vlastní slepou volbou uchystané!