Tak jsem přívětivou láskou syna
Otec starostlivý k srdcy vina
Bolesti y naděje s ním dělil,
Až se smutek ztratil, rozum vtělil.
Pracoval jak jindy, ač se s čela
Mračno syvé neztratilo zcela.
Nechceť rozum, by co ocel tvrdý
Člověk maje slzy vylívati,
Počal v neštěstí se radovati.
Vždyť jsme lidé, y duch klesne hrdý.
Mudrcy se čisté oko zkalí,
Žádostili na ně bouři svalí.
Každé srdce bolesti své cýtí;
Teprv když mu hvězda štěstí svítí,
Zmůže se, a skloní k radování.
Bože! cožby s lidmi zde se dělo,
Kdyby outlé srdce zkamenělo?
Kdožby z víru dravých sužování
Vytrhl s ochotností hynoucýho?
Otec nevšímaje kvetoucýho
Syna sobě odvážené lásky,
Patře na ouzkosti trnoucýho
V proudu bolesti, co ledby seděl,
Do snů zahrabaný na něj hleděl.
Darmo panny s bělavými vlásky,
Růžovými tvářemi, a hlásky
Rozkošnými vězýc v smutku nocy
Volalyby mládků ku pomocy,
Chtěly vzbudit v srdcých jiskru lásky;
Kdyžby stromy cýtíc krásy mocy
Protrhly se ze sna k milování,
Kdyžby divé, nepohnuté skály
Láskou obměkčené v slzách stály,
Lidé neznaliby slitování.
Dobře tedy, že y člověk musý
Cýtit mocnost krásy svrchované.
Však to zlé, že mocný mdlého dusý
Hraje cytem krásy milované.
Rozum má vždy po hotově býti,
Slepou náruživost v uzdu vzýti,
Zkrotit nebezpečná nadýmání.
Pán y žebrák polem lesem jíti
Mělby za Karlova panování
Bez ouhony jako po zahradě,
V bezpečnosti užit radování
V chaloupce y na bohatém hradě.
Král, všech Čechů otec milostivý,
Moudrosti a lásky obraz živý,
Pro své dobré milované dítky
Rozsývaje blaženosti kvítky
V palácy y v poušti ráje tvoří;
Kdežto zatvrzelcy na vzdor ctnosti
Byty chudoby a nevinnosti
Przníc ráje svého pána boří.