A tu žena bezmocnými vzteky,
s děsnou jiskrou v oku potrhaném,
slova neznámá i hrozné skřeky
vyrážela ze rtů, plných pěny.
A hle! vlhký živel spřátelený
poslušen byl vědmy zaklínání:
Spokojenou dotud mořskou plání
vzepjaly se vlny nestvůrné,
zahalil mrak nebe lazurné,
hromem zaburácel v mořskou vřavu
a blesk sršel drahou klikatou –
Námořníci s vědmou zajatou
stěží spasili se do přístavu.