hlas cizí, když se octnul v hloubi lesů,
on zastavil se, jak by chvěl se v děsu,
a chvíli váhal; popošel, stál znovu,
snil jako člověk, jenž zří na dno rovu,
pak ušklíb’ se jak Satan, když sved’ Evu;
cos rovno vzteku, posměchu a hněvu
mu spělo tváří, přeletlo mu tahy.
Hlas mluvil v něm: „Nač přešel jsi ty prahy,
nač mezi hroby vláčíš celé žití?
Pojď, vyjdi z hrobů, pojď, tam slunce svítí,
zde pláč a vzdechy, tam jen smích a vřava.
Sto zlatých peněz tomu Caesar dává,
kdo najde tajný vchod k té černé sluji,
kde divoši, jenž křesťané prý slují,
se v noci sejdou, boha svého jedí.
Řím chce se bavit, celý národ sedí
juž v cirku připraven, chce tleskat, hlučí,
hlad šakaly, Caesara nuda mučí;
to srovnati, je obé v tvojí moci.
Jdi, vyzraď vchod, sem uveď vojsko v noci,
a zbohatneš! Svět bude tvůj; číš vína
se nevyprázdní, tou se zapomíná –
zraď křesťany!“ – On stojí, dosud váhá.
„Kup nevěstku si, která celá nahá
si lehne před tebou; jdi, bav se v lázni,
jdi do areny, dívej se, jak blázní
ten kolos velký, který sluje Římem,
jdi opojit se rév a krčmy dýmem,
nech modlitby; ten stálý vzdech se hnusí!
Zraď křesťany! Ten těžký vzduch zde dusí;
to není život, to je plíseň hrobů!
Jdi, hejři, pij!“ – Stál v snění dlouhou dobu