Co zbývá tedy? Dále spěti
tou přísnou, tvrdou kolejí
a myslit si, že vlak, jenž letí,
kdys přec snad půjde volněji,
a útěchu mít ve svém žití,
že kolem všeho, co jsem chtěl,
když nemoh’ jsem to vzít a míti,
jsem jedenkráte aspoň jel.