Do dlaní těžce hlava tvá se hříží,
jíž upomínky nějaké se plíží,
však celé ne, jen detail jakýs, malý
útržek, moment, dojem zachovalý –
jak převracel bys maně známou knihu,
tu přečet slovo, tu zas větu v mihu.
A tak ti náhle před očima kmitne
šedavé vlnící se pole žitné
v údolu jakéms; rázem vidíš zase
stráň rezavou, kde ovcí sbor se pase;
ve vlaku jedeš, rovinou jenž fičí,
a stíháš úprk telegrafních tyčí;
šedivá kočka hřbet svůj v oblouk vzpíná
a v povlak stolu drápy svoje vtíná;
zas jakýs výlet: drobní studentíci,
dívčiny v světlém šatě, s pěknou lící
a vážné matky – sedí se dnes v lese
a hraje něco; teď se zrak tvůj nese
po malé vesnici, je mlýn tam bílý,
ty vidíš jizbu, v ní tvůj otec chýlí
skráň prořidlou nad zápisníku listy
a znamená si mleče, výnos čistý;
teď mihla se ti kadeř kučeravá
a opálená bujná dívčí hlava
s velikým okem – už ten obraz míjí
a vidíš trochu obnaženou šíji,
jen kousek šíje filigránské jemné,
ó znáš ji – ruka maně oči přemne
a zavzdychneš – a valem nyní plynou
zhaleny lehkou modrou mlhovinou
žen postavy, a je tak luzná smavá
ať v profilu či en face jejich hlava,
a plynou, plynou podoby ty známé
a náhlý stesk ti svírá hruď a láme
ne po nich jen – však po tom tvojím letu,
v němž každá rovna nějakému květu,
a proto bolest každý nerv tvůj chvátí
– ne že to pryč – však že se nenavrátí...