Hle, jazyk náš, jenž v zpěvu Zábojovém
útěchou byl nám, postrachem pak vrahu,
teď mdlý a chorý tichnul v našem hoři,
svůj oltář stavě na chatrčí prahu,
ni tam si nesměl rodným zalkat slovem.
Leč když již tonul ve cizoty moři,
Tys novou vzňal mu zoři,
Tys ved jej k zřídlům pravé věčné krásy,
spoutaná křídla uvolnils mu k letu,
helénské kouzlo vdechls jeho retu,
že mohl opět ve sluneční jasy
jak orel mladý vzlétnout nad mohyly,
své slávy hoden, vědom svojí síly.