Rozžeh’ jsem prvně svícen parožnatý,
chanuky svátek*) Israel dnes slaví,
mně třikrát běda! že ten večer svatý
docela zbělil šediny mé hlavy.
Třicátá půlnoc nad oknem mým stojí,
co duše moje se zoufáním v boji,
dnes jitřní hvězda ranních za červánků
zas najde v slzách víčka beze spánku.
Ubohý starče, jedinou měls dceru,
jak bludný plavec hvězdu na severu,
jediný lupen, jeden pramen v stepi,
jedinou duši, jež tě láskou střehla,
a teď ji voláš pláčem bědným slepý,
jak noční rosu palma vedrem zžehlá.
Bylť úsměv její, jak by vánku dechy
květ oranžový padal s listů střechy,