Tak končí Kaša, vzdychne z hluboka,
a odvrací se rychle k odchodu.
„Stůj, sestro moje!“ Tetka zvolala,
„věz, co mé srdce tíží dávno juž,
chci k tobě mluvit, jak bych mluvila
k své drahé matce, Nivě velebné,
kdy, jako ty, by stála přede mnou.
Tak kladla bych jí hlavu na ňadra,
tak objala bych bílou její šíj’,
a tak bych oči její zlíbala!“...