Toť jedna z chvil,
kdy zdá se duši v noc se stápějící,
v tom prostoru tak v dálku rozprostřeném,
bez stropu v Nekonečno volně rozevřeném,
závratně nad lány těch polí, nad věžemi,
nad střechami všech měst a dědin všemi,
nad bytostí, jež žijí v nich a teď jako by spali,
bludy a starostmi, úsilím, útrapami,
ten celý Vesmír ve svém širém dění,
v svém plavném pravidelném, tajuplném spění
v neznámý cíl –
blaženě snící,
v blažených váncích smírně šeptající
v tom rozlehlém a zbožném opojení
v šíř nekonečných mil
o mystickém všech srdcí o spojení...