Já k Pánu děl: Když musí býti smrt, proč utrpení klad' jsi před ní?
Proč jasné dni, by nesl tíži její fantom člověk v žití?
Má vábněji důlky očními zvětralých lebek plát kvítí?
A mají lidští dnové se sunout jak pavučin vlákno den ke dni?
V tom Anděla jsem viděl nad sebou státi
a slyšel hlas bouří do duše váti:
„Já, Omare, jsem nemyslil, že můžeš ptát se na věci tak všední!“