De nem sokáig fürdik a hölgy
Az istenérzet tengerén;
Kifejlik a csók- s ölelésből -
Csak kezdve van még a merény,
Végezve nem!... s egy új Delila
Ollóra nyujtja kis kezét;
Nem, hogy, miként amaz, hajával
Elnyírja hőse erejét, -
Csak, mely a hősnek árulója
Lehetne, dús szakálla hull
Mint dérütött kalász a földre,
Az olló martalékaul;
Csak szép bajúszán ejt sérelmet
A cselszövényes női kéz...
Majd sértve, majd mosolygva tűri
Csonkittatását a vitéz.