Szóla; de a cica már halad és nem hallja beszédét.
Szép Armída pedig (verspótlani tettem a szép szót)
Ott űl gondolatokban a padkán. Égi szerencse,
Hogy nem olyan költő körmére került, ki veséket
Vizsgál, gondolatot felfűz csős paprika módra,
Mert kifecsegné most, mit gondol, az árva, magában.
Nyílik azonban az ajtót képviselő hara-pokróc,
S a már ismeretes kalap, és orr, és köpeny és nyak
Szép renddel benyomúl, hozván friss barna sötétet
Nagy boszuságaul a már aszkóros belü mécsnek.
A negyed és fél arc pedig e látványra haraggal
Elfordul s egyebet nem látni öregszerü kontynál,
Melyre varázs Hábor, - mert ő vala - retteneteskép
Felbőszülve, szilaj nyelvel szaporázza beszédét: