Bent a vityillóban beteges mécs pisla sugári
Oszlatják a homályt s növelik. Hajdanta köcsög volt
E szomorú fénytár, s eltörve pokolra hajítá
Asszonya, hol valamennyi cserép s gonosz ember együtt van.
Hogy jöve vissza megint? nem bírtam akadni nyomára.
Lepkék búnak elő, s botorúl a lángba csapódnak;
Mintha biz’ ők is ama nagy nemzet honszabadító
Hősei volnának, mely messzeragyogni epedvén,
Még folyvást idegen fénynél pörzsölgeti szárnyát,
S nem hiszi, hogy csillvágya utóbb éltébe kerüljön.
Túl a világon (azaz, nem túl e földi világon,
Csak túl a mécsen, mellyet mondhatni világnak,
Mint a szabó hölgyét „nagysám”-nak), túl e világon
Sápadoz egy félarc, - fele vagy nincs meg, vagy a mécsfény
Hozzá nem férhet (lessünk rá, majd kiviláglik);
A félarc közepén egy szem sandalgat a mécsre,
Egy kar alább... egy kéz... Örömest írnám le, de a mit
Nem látok, hogyan írjam az Isten drága kegyéért?!
Hisz nem azért vagyok én költő, hogy rendre hazudjam,
Mit soha nem láttam, sőt még említni se hallék.
Na, de szerencse hogy éjszaka is hall a füles ember
(Boldogok a fülesek), máskép megakadna az ének
Torkomon, és egy szót sem tudnék mondani többet.