Ha a legkeményebb bűntetés helyébe
Azt tette volt hajdan Horác egy versébe:
Legnagyobb bűntetést akik érdemlenek,
Jóllakásúl egy pár foghagymát egyenek;
Ha az igaz lelkű jó Polixenesnek
A kővágásnál is nehezebben esnek
A Dionizius verseit dicsérni
S jó hívet egy tirann vad lelkéhez mérni;
Ha Scaliger, kinek tisztelik hamvait,
A léleknek minden únalmit s kínjait
Egy kurta lexicon kicsinálásában
Nem félt béfoglalni hajdan egy summában:
Talán engemet sem ítélnek hazudni,
Ha minden lélektőrt ebbe fognak tudni,
Hogy aki a reá felbúsúlt istenek
Egyszer preaceptori névvel bűntettenek,
Talált egy sokszeres bűntetés sorára,
Holtig vétkezhetik annak rovássára.
Melyet a végezés jól tudván eleve,
Dioniziusra ily végezést teve:
Hogy sok vétkeiért már eleget tégyen
Úgy, hogy Corinthusnak praeceptora légyen.
Ha tizennegyedik Lajos feltámadna,
Pártosinak egyéb bűntetést nem adna,
Hanem holtig való praeceptorrá tenné,
Szenvedésit rajtok így bőven kivenné.
A praeceptorságot én akkép képzelem,
Hogy ha benne öröm rózsácskáit lelem,
Ez is a többitől kicsit külömbözött,
Nővén bogácskóró s ördögszekér között.
Sokan azért járják Apollo templomát,
Hogy az Pinduson is lásson ökör nyomát;
Csak azért keresik Pegazus vizeit,
Hogy felturkálhassák kristályszín cseppjeit:
Külömben barom is ha ezt nem tapossa,
Nem fog kitetszeni majd így az okossa.