Je dokonáno. Mladé, bílé tělo,
jež poprvé dnes pohled muže sžehal,
zahalím opět... Venku spí vše ještě,
však čas je jíti, obloha již bledne.
Mražení lehké dráždí moji kůži.
Po činu, zdá se, odpočívá vůle...
Já, myslím, silna byla, ale úzkost
teď jakási mi radí, abych prchla.
Silného cosi vane z toho trupu,
víc nežli ukrutnost a výsměch pána,
víc nežli chvástavost a zpupná pýcha.
Ty byly v živém, s mrtvým ještě zbývá
cos jiného... S tím tělem klesala jsem
v nesmírné moře, jež dá zapomenout,
s ním poznala jsem rozkoš nevýslovnou
a slastnou chvíli mimo smrt a život...
To bylo s ním přec. Marno zapírati.
Teď z mrtvého to nad vše jasně cítím.
Byl vojevůdce Holofernes chvástal
a vlastní krutostí svou zaslepený;
ten pouhou ženou poražen být mohl.
Však Holofernes muž byl mocný plamen,
jenž rozsvítil v mém nitru celý požár
a okusiti dal mi, čeho nikdy
jsem nenašla u synů israelských.