Své stíny večer již nachýlil k siré zemi.
Jej čekám samotna. – Ó zdali zjeví se mi?
Tak bylo smluveno... Šer do stromů se sází,
a chvíle zvolna jdou, on stále nepřichází...
Či moh’ by sklamat mne? K Lucile láskou vzpláti?
Či s dvornou Suzettou snad laškovat a hráti?
Či s bujnou Florisou, jež jest jak smavá Vesna?
Či s Philamintou snad? – Ne, tak jak dítě ze sna
dnů dětství vzbouzí se, o lásce nemá zdání...
Snad Nanon vábí jej? – To věru k popukání!
Též svůdná Elvíra mi nemůž’ přidat strachu,
ni hloupá Ninetta, jež mní, že v tváři nachu
čím více líčí se, tím větší zájem vzbudí...
Kdo tedy drží jej? – Zde čekati mne nudí...
Ó hloupé domněnky! Tak cit nás často klamá,
na tolik mužů zde přec nejsem žena sama,
tu sličný Leandre i švarný Muscadin,
jen vysloviti se a opravdu chtít jen!
Již oko přimhouřím, ať co chtí dělají,
jen mého Fabrice když pro mne nechají!