Malou zprávičku ještě.
V Bologni byli jsme málem, málem již v pasti.
Ladislav, hrozný jak žnec, až k Sieně celou
Italii už požal a strojil se požat
pole též bolognská, město vyplenit, dvůr pak
papežský v něm jak hnízdo zajíců zajmout.
Bylo by se mu to zdařilo jistě.
Chybělo málo, málo, a byli jsme v pytli.
Docházely zprávy, že odklání už se
Florencie též od Jeho Svatosti k němu.
Bologní zatřásla hrůza. Co cenného bylo,
do Benátek jsme poslali narychlo napřed,
sami pak se chystali uprchnout z města.
Ale osud, nestálý, vrtkavý osud,
jakoby zažárlil na toho hrozného žence,
vysvobodil nás z hotové nastrahy této.
Poslal králi krásnou, prý na divy krásnou
apatékářovu dceru šelmovsky na noc,
aby ho vyléčila z večerní nudy,
což ta lasička provedla na divy řádně:
nápojem lásky nejen mu zahnala nudu,
než jakous příměsí mu ji zahnala navždy.
Za hrozných muk prý král pak Ladislav skonal.
Jeho Svatost byla příhodě této
nesmírně vděčna a volněji oddychla sobě.
S ní i my všichni jsme volněji oddychli sobě.