A má duše, která bloudívá tak ráda,
bez oddechu dále svoje dumy spřádá –
a hle, nevídaný vidí zjev, jenž budí
obdiv, úžas, úctu, lásku v mojí hrudi:
Poeta, svým věkem nijak nezlomený,
jenž byl dosud zaklet mezi čtyři stěny
pracovny své tiché, stoupá na řečniště,
na srdce nám klade, cože bude příště
nejsvětější všech nás Čechů povinností,
do duše nám hřímá, že snad už je dosti
toho otálení, čas že přišel nový,
slavné přísahy pak dojemnými slovy
zavazuje nás, že pevni jako skály
státi chceme vždycky za své ideály.