Přišel z daleka skoro-stařec
z umrzlých lesů, ledových rovin,
s vlasy travinou žlutou, vlající,
s očima, kmitaly severní září,
vlekl se strání v údolí tiše,
dlouhými polibky líbal zemi.
Zmateně před ním prchal tvor,
hled jeho ranil palem vášní.
Opánky studené měl jako srdce,
dechl a kvílely v okolí stromy.
Byli, kteří padali před ním,
ranění, smutní a šli za ním dál
nevolní, spoutaní, ale tím šťastni,
dech jeho mrazivý slzy jim sušil.
Viděli jiní, jak z vaku házel
perly vzácné, chtivě je sbírali,
než perly teplem těl jejich masitých
v štiplavé kapky se rozplývaly.
Byli, kteří se naučili,
chodu jeho, držení těla,
zvykům a ti šli oklikou,
hlavu travou ověsili,
zemi též líbali s rozpjatou paží,
ubozí, vysoko chtěli stát,
duše jich hrobem byly bílým.
Skoro-stařec chodil dál
těkavě a nevšímavě,
stín jeho plížil se za ním dlouhý
a dlouhým žehnáním žehnal zemi.