Ten národ (říkám jmeno to teď bez všech uvozovek),
má duši těžce nemocnou. Však věřit musí člověk,
že uzdravit se může, má i musí. Časy byly
už jistě zlé, snad horší i než v nynější té chvíli
a vyšel ze všech zlot těch zdráv a na nás všech je nyní
(zem matkou, národ otcem je a jeho my jsme syni,
vším s ním a ničím bez něho) spět s pomocí mu všude,
vždyť jeho význam, sláva, čest, to všecko naše bude,
my jeho dějinami jsme a soudu budoucnosti
se zodpovídat musíme za činy přítomnosti.
My nejsme tady od dneška, my tradici zde máme,
my víme, z jakých kořenů k svým dneškům vyrůstáme,
tož zbavme duši nemocnou především všeho lhaní,
a nejen nelhat nikomu, však také sobě ani;
pak kudrlinek, frází všech, jež jako závoj hustý
se hází lidem na oči, by nezřeli že ústy
tak zvané „pravdy“ hlásáme a žijem zatím podle,
své přesvědčení prodáme, kde jaké prázdné modle;
a jako v tenisové hře, míč odpálen se vrací
na straně druhé bystrý hráč jej ťukne umnou prací
a míč zas vzduchem nese se – tak všechny pravdy naše
se odehrají ve slovech, je obecenstvo plaše
však s velkým zájmem sleduje, leč především se těší
ti, kdož je pouští do vzduchu, kdož odrazit je spěší
ach, to jsou naše diskuse a žongléři ti znají
jak „pravdy“ na lid vychrlit a jaký efekt mají,
a není fíglí, podvodů, jichž schopni nebyli by,
jen když se něco dává jim či alespoň se slíbí.
Jsme nízko pod besteimi, jdem v útok nočním šerem,
a zabít koho chceme-li, pak cizím revolverem –
a víte, milý příteli, že tomuhle se říká
už ode dávna „rozumná a čestná politika!“