Blízkost vířivého žití
vzpružila ji. Spěla dále.
– Hle, ti lidé – napadlo jí,
– chodí, smějí se a mluví,
každý z nich má svět svůj malý,
v něm své radosti, svou starost,
svoje muka... Ten svět jeho
zanikne s ním. Z druhých nikdo
nezdědí jej... Budou žíti
každý svoje – jak to řekl
tenkrát v parku? – (nenapadla
jí ta věta dosud nikdy,
tenkráte ho věru ani
neposlouchala, ta slova
padla jí jen maně v duši,
a ta duše dnes je našla):
„A ten život! Je to něco
provisorního... a jedno
je to věru, jak to žijem.“
Tak ti všichni budou žíti
dál to svoje provisorní...