I odpovídá caru-hosudaru tichý Don:
„Čím chlubiti se mám, čím chvástati? –
Z nás, bohatýrů slavných, jak tu sedíme,
z nás všech, ruských veletoků mohutných,
žádný se nezastoupil za Rus-matičku
v osudný ten čas, v strašnou hodinu,
kdy v mukách beze jména hynul její lid,
kdy po bílých jí prsou šlapal zpustlý vrah. –
Ne my – to ona, paní ruských řek,
zříc naši slabost, Rusi úzkost smrtelnou,
láskou, hněvem, bolestí jak hroznou povodní
vzkypěla, vzdula se, rozburácela.
Jak archanděla hlas ryk její zlobný zněl
v pum praskot, výbuchy a hřmění děl
tam v Stalingradu, městě ponižovaném, památném.
Hoj, opřela se prsy svými draku lítému,
hoj, ubila těch jeho dvanáctero hlav,
napojila, nakrmila muže statečné,
udatenstvím napojila je a odvahou,
požehnání své jim dala veliké:
aby rodnou zvedše dubinušku-dubinu,
hnáti počali ty hordy sveřepé. –