Dí prelát jeden, pýcha koncilu:
„Tak, bratři moji, plaší každou stopu
únavy naší veselý teď smích!
Zas obloha nad církvi zlatá, siná!
Když žehnal Hospodin našemu dílu,
čerpejme v zřídlech žertu novou sílu.
Já šaška našel: je to jistý mnich,
jakýsi Vilém Postel z Normandie.
Podivný člověk. Myslil jsem, že zmije
kacířství v duši jeho má svůj stan,
tak podivně to psaní jeho znělo,
jež poslal mi, tak peklem zavánělo!
Však když jsem uzřel muže blouznivého,
jehožto duše strávila mu tělo,
tu poznal jsem, jak dítě prost že han,
vždyť pozbyl ubožák rozumu svého.
Dřív slyšte list, pak uzříte i jeho.