A tu plampač, červenou měl mašli,
nevídaný kroj, a v pestré líci
nalípané papírky ho krášlí,
slovo dovedné on umí říci
hospodáři domu. Tu hned z venku
spustí hudba, světnice se točí;
hle, i panímáma si dnes skočí.
Radost pak se dívat na Mařenku:
sukně letnou, přitiskla se k Turku,
a pak oba vklouzli na komůrku,
aby si tam něco povídali.
Všichni totiž teď se zadívali
na medvěda, jenž se šoural z dveří
obalený celý v hrachovině.
Chyt’ ho Indián – na hlavě peří –
smála se, jak tančí, hospodyně,
smál se též pan otec, ruce v boku,
za nimi pak chasa do poskoku.