Stařec k ní se blížil. Ve své dlaně
třesavé tisk její ruce obě,
líbal je a slzy ronil na ně.
„„Srdce andělské dal Tvůrce tobě.
Duch můj nízký, otrávený zlem,
světa obraz ponurý si spřádal
hřích jen s bídou shledávaje v něm.
Věřím teď, že zář, již nad azur
jedině ten mračný duch můj vkládal,
splývá do pozemských také chmur,
že bůh dobrý také v naši hlínu
klade světlá srdce serafínů.
Ty chceš duhou smíru překlenouti
propasť, která mne a krále dvojí?
Nehoden jsem zrak jen k němu pnouti,
a – zdaž on má rajskou duši tvoji?!““