Na černých kobercích se svijím nah,
v tmy nehty ryji své, rvu vlasů změť,
s mých rtů krev prýští v zubů skřípění,
most žeber mých se bortí s chropotem,
vše v noci zraků rudne v tance kruh,
v mé lebce Sinai v hrůze Jehovy.
O Saule, Saule! Davide hrej, hrej!
Strun harfy až se strhá zlatý drát,
ať v úpění jich stříbra sten se chví!
O synu hrej! – Ach tak! – Tak, zticha hrej! –
blah bájných čar, šept lásky, snění dech –
– – hrej víc, hrej víc, bij bujněj v struny! – tak –
slyš, jásot národů, Saul vítěz, tančí král,
hrd spijí se – o běda! – lépe hrej,
hle, skály na mne padnou bolestí!
Líp! úpím, padouchu, zlam harfy klec,
mne jímá vztekle krutá sběsilost,
chci slyšet víc, chci všecko, kopí sem!
Líp! vyje král – na, mrcho, odměnu!