A tasil dýku. Hrotem dotkl se
té bílé pleti, sladké, průhledné
jak lupen růže, lehce dotkl se
té krůpěje a ihned zmizela,
a místo ní jak rubín zaplála
tam krůpěj krve, malá, jediná –
však s výkřikem se feja vzbudila,
a z očí její slzy padaly,
a zsinalá mu takto pravila:
„Žel, Karle můj, jest po mně veta teď,
smrt moje blízka, s Bohem na věky!
To tajemství já říci nesměla,
že dech můj visí na tom znamení...“