Zas v polích půjdu, jak jsem druhdy chodil
a blouzníval, než první vášní nával
v kal života a skutečnost mne vhodil,
bych touhou v návrat mřel a postonával.
Zas slunci budu tiše diviti se
i hvězdám, jež se nad čelem mým chvějí
i oblakům, jež na mýtině lysé
si stíny hrají v dovádivém reji.
Zas usednu si z drnů lávce na té,
kde snící zrak v ten bloudíval kraj známý,
kde Poesie byla vždycky s námi,
mé mrtvé, mrtvé, drahé dítě zlaté!
Zas hájem noha a duch fantasie
mi nekonečnem bloudit bude snící.
Stín hájů starou moji bolest skryje
a čápů roj, již táhnou nad vesnicí,
ten touhu moji na svá vezme křídla,
že písní jásat v rodných bude krajích,
že v jeseni se teplý shluknou na jih,
než vlastní touha zanese je za Nil.
A teskná mha kdy znovu jarem zřídla
pod retem slunce, jako pod milence
rtem dívčí líčka v blaha růže tají –
a v onen čas, kdy z pomněnek a vanil
si vesské dívky věnce uplétají:
ó vím, ó vím, to vlastní štěstí svoje,
tu píseň, vůni ze kvetoucí chvoje,
tu oblohu, zkad blahem skřivan jásá,
tu lásky píseň v plachém dívčím zoru,
tu hruš, jež na mne bílý květ svůj střásá,
ty modré hory v dáli na obzoru,
kam oko sotva dolétnouti stačí,
i u svých nohou klidné hnízdo ptačí,
to jásání, ty plesy hravých dětí
si navždy, navždy vtisknu do paměti. –
Tak, jaro v duši, rozloučím se sladko.
Ó matičko, ó drahá, drahá matko,
kéž ruce tvé pak z růží chrámek sklenou
mi nad hrobem, by slavík moh’ tu zpívat,
až ty a on jen o mně bude snívat
a všichni, všichni, všichni zapomenou.
A druhé jaro až se vrátí zemi,
to slunce zlíbá růže haluzemi
mateřídoušku na drně mi změklém...