Chmurně stáhla brvy spanilá.
„Tos ty jenom? co tu hledáš, starý?“
pohněvaným hlasem pravila.
„Snad po mojí stopě slídíš? vari!
chci být sama, slyšíš? nech mne, nech!
odejdi hned! ztrať se ve stínech!“
Potřás hlavou, smutně odpovídal:
„Princezno má zlatá, dobře vím:
lysý Jakub, který tebe hlídal
jak pes vždycky věrný stopám tvým,
když jsi sama, čarodějka malá,
čarodějnou říší bloudívala,
omrzel tě, stal se zbytečným.
Ty jsi zapomněla, – ó, já vím,
žezla jsi se ve své říši vzdala.
Znám, kdo zajal bílou duši tvou
s nejkrásnější ze všech pohádkou.
Nezlob se, vím, koho čekáš tady,
kdo ti ve snu zjevuje se všady.
Ó, děvečko moje, dávno již
zrakem otevřeným nevidíš.
Jinak viděla bys, – pode břehem – “
přitlumil hlas, „v tůni tam, kde sněhem
rozvíjí se poupě leknínové,
vodní panna nad hlubinou plove,
jak ti bílou rukou družně kývá,
smutně tak a lítostně se dívá.
Ne, nevidíš, ty jsi zapomněla,
žes tu kdysi milé družky měla,
tomu všemu je tak dávno již, –
jak ti z hloubi kynou, nevidíš?“ –
Blaženka jen pohodila hlavou:
„Ne, bláhový starče, to je klam,
v pohádku už nevěřím ti lhavou,
hledím v temnou tůni, – nikdo tam!
Kořeny vrb slizké jen se vinou
kol bahnitých břehů do vody!“ –
„Jak? jen pohleď, dítě! Mezi třtinou
u dna hoří zlaté jahody!“
Usmála se. „Ne, ne! Klam to! Vari!
blouzníš jenom, pošetilče starý!
Červánků tam zlatých padá třpyt
na pěnách se mezi třtinou kmit – !“
Povzdechl kmet, smutně hlédl na ni.
„Směješ se mně, bláznu, dobře vím –
Ale – “ šeptal – „poslyš, moje paní,
pohádkou přec není, co ti dím.
Viděl jsem – tam z černé staré věže
nad roklinou mezi balvany –
kde Modrovous krutý s havrany
celé věky závistivě střeže
ubohé své krásné oběti,
viděl jsem ji v rokli scházeti.
Z blízka viděl jsem ji ukryt v houští,
vlečku svou jak nese, závoj spouští,
krásná, hrdá – “ – „Kdo že?“ – „Poslední,
nejkrásnější ze všech, které v moci
ukrutníka vadly bez pomoci!
Však tu ona sama – pohlédni!“