Než vyšel měsíc z nebe mraků šedých,
jal zlícený se vichor v pláni skučet.
Kde Milota? zda složil peklu účet?
zda oběšen? Ne, v rýhy lící bledých
tam pod kmenem mu siný měsíc září,
jak smál by se té strachem zryté tváři...
Už ani smrt všech smrtí nejhnusnější
vést nechce svatokrádce k hrobu skrejši,
a vítr vnikší v olše vetché mlází
sem tamo přetrhnutým pasem hází. –
A Milota? – Zrak vyvalený k nebi,
má pěsti zaťaté a skřípá zuby:
„Tak marné jsou mé smrti čtyři vruby
a život poznovu se na mne šklebí...
Já podved' smrt, já hledal cesty klamné,
když hrdinu mě zvala do náručí,
teď o zbabělce nedbá, přelstívá mne
a láká, šálí, vábí zas a mučí.
Kdo káže tak?“ – A vzhůru hrozí pěstí
a čelem tluče o kmen, že se třese:
„Hoj, ty tam, velikánský nebes běse!