My stromy, jež nejvýš se tyčíme v klenuté nebe,
jsme nejdřív spatřily tebe
a vzpínáme k tobě, na hlavách zelené jmélí,
ó, Vykupiteli!
jak druidi staří svá dlouhá, větevná paže;
my lesa věštci a stráže
se klaníme tobě jak v světa prvotné jitro;
ó zahřej nám údy i nitro,
ať v radosti života bezmezné zapomínáme
let tíhy a trudů a vichru, jenž sněti nám láme,
a bolestných nocí, kdy mráz nás hlodával zimný;
ať rány, jimiž tělo nám stůně,
se zcelí a slza vděčnosti naší
ať k tobě se vznáší
s tím šumotem naším, v němž své ti zpíváme hymny,
jak kadidla vůně!