Ó, chápu tebe – odlož břímě své
i poutničí hůl... sobě oddechni
u stolu bratra, když ne na prsou!
Nám od počátku našich kolébek
los zcela odpůrný a protichůdný
dán sudičkami v úděl života!
Tvůj vždy zněl pokoj a můj vždy zněl boj!
Boj na život a na smrt úporný
tam s těmi nahoře, jichž mocí zlou
chtí řídit dráhy lidských osudů
v tmách vodíce je pustým násilím,
je drtíce svým poutem železným
dle choutky svojí, v bídném rozmaru.
Do temnot těch já vždy chtěl jiskru snést
a za to trpěl jsem. Však na mne hleď:
Zda utrpení schýlilo mou skráň?
Zda zloba nahrbila moji šíj?
Zda přibila mne k skalám přesila?
Zda nemoc zlá mou vystřebala krev,
mou sžehla míchu? Hrdě stojím zde!
Ač řady dnů mou rozhlodaly skráň,
ač noci zlé mou rozbodaly hruď,
já zbojník proti bohům odvěký
svou hrdě hlavu tyčím ke slunci
a dlouho trestán za svůj pych a vzdor,
přec neoblomen zde a nezkrocen
jak titán pravý stojím – věčně mlád!
Zde stojím. Píď své půdy neslevím,
to právo mé. A co jest jednou mým,
co získal jsem svou silou, myšlenkou,
bůh žádný neurve mi na světě.
Šíj moje posud přímá k nebi ční,
ač rozbodána moje skráň i čelo,
však oko šlehá starým plamenem
a násilníkům všem se vysmívá,
mých žil a cev jsou pruty z ocele,
a co mám nadto ještě – rozmilý,
tys nikdy nechápal a nepochopíš,
tož sílu tvořiti, ne zmetky jen,
kterým ty jsi Kavkaz zalidnil,
jež pomrou časem a zlou nemocí
a vlastních vášní hnisem nečistým,
však velké, světlé, vyšší postavy,
nad bohy samy větší, krásnější,
jichž skrání perutí se netkne čas
a jejichž krása věky přetrvá!
Jen rozhlédni se kolem! Bratře můj!