I jal jsem se po hlase jíť dále,
Až jsem přišel k nevysoké skále,
U níž širokatý dubec stál,
Husté nad ni větve rozprostíral,
A stín chladný kolem kola stlal.
Však, nastojte! co jsem tam uzíral:
Pod dubem sedělotě děvčátko,
Samotinké – spanilé robátko!
Roucho mělo jako padlý sníh,
Když se v zimě skvěje na polích;
Na bedérkách opásané bylo
Tkanicí krásnou až milo,
Jenž co duha všecky barvy měla,
A měňavě zrakům mým se skvěla.
Co prsténky kadeřavé vlásky
Poletovaly po šíji bílé;
Tvářičky – dvě růže prostomilé,
Očka – dva modráčky, plny lásky.
V něžné levici se lyra skvěla,
Z jejíchž strun ta líbá hudba zněla,
An se pravice jich dotékala;
Z ust pak milostných a blahohlasných,
Co z dvou růžových poupátek krásných,
Líbezná se píseň rozléhala –
A to sice píseň prostá, česká,
Jaké si při práci a kdekoli,
Ve chaloupce, na sadě a v poli
V Čechách zpívá každá dívka veská,
A kteréž i já si oblibuji;
Přiznámť se, že písně přepiaté,
V naškrobeném šatu upiaté
Nemiloval jsem a nemiluji;
Přirozenou krásu rád já mám,
Líčené si mnoho nevšímám. –