„Nemějte mne bratří, sestry,
sbore vážný, sněme pestrý,
za spojence lichých proroků!
Ač mne sedmihláskem nazýváte,
povahu mou tuším dobře znáte;
stojímť vždy vám věrně po boku.
Proto zpívám hlasem sedmerým,
abych bratřím, sestrám veškerým
srozumitelnou dal výstrahu,
zvím-li o lupiči, o vrahu.
Ó jak po nás přítelíček touží,
a jak strážně nad hlavou nám krouží;
pohyby těch křídel jeho mírné
obdiv budí v dálce nedozírné,
aby podezření nevzbudil,
a strach všechen od nás zapudil;
až pak náhle jako střela
vrazí na nás šelma smělá,
a nás bez bolesti dlouhé
požírá jen z lásky pouhé.
Dobráci ti v dobrém žijí míru;
jestřáb, sova neublíží výru;
ostříž, luňák, krahujec a sup
neskřiví si pérko ani chlup;
o sebe vždy mají vzornou péči,
hlad svůj jenom naším tělem léčí.
Jsou prý naši věrní rodáci,
a my prostí slabí chudáci,
máme jejich pilnou snahou
spokojenost nalezť blahou.
Nebýť těchto činných národovců,
méně měli bychom vdov a vdovců,
mnohem méně truchlé siroty
zažilo by krušné trampoty.
Národovců těch se chraňme,
do rodin jim přístup braňme;
vím, že pravdu mám, an zřejmě dím:
„Jsou to vlci v rouše beránčím.“
Dost nám blahobyt náš boří
lišky, kuny, lasky, tchoři;
má-li ještě národ ptačí
pěstovati símě dračí
vlastní zvrhlou nerudou,
satanskou tou obludou?
Ba i satan v Boha věří,
ač se při tom strachem škeří;
ale drzým tvorům tento starý lhář
zahaluje někdy zrak i tvář,
aby rtoma rouhavýma všudy
rozsívali hnusné lži a bludy,
a z těch hmotný užitek si brali,
kterýmž víru, pokoj, blaho vzali.
Ti, jenž víru živou v Boha mají,
podlým štváčům rázně výhost dají.
Vypovím vám, co jsem viděl, slyšel,
an jsem z jara do kraje si vyšel.
Na lípě jsem pohodlně seděl,
s větve rád jsem kolem sebe hleděl.
Byla klidná neděle;
pod lipou lid vesele
líbezným se zpěvem bavil,
radostný den Páně slavil.
Spokojenosť zjevně září
mladým, starým z vlídných tváří.
K lípě tré se mužů mladých blíží.
Při tom mimořádném objevu
okamžikem bylo po zpěvu;
každý k divným cizincům těm vzhlíží.
Liščí tahy na jednom jsem zřel,
druhý na rtech běsný úsměv měl,
a ten třetí jako sova mžoural,
do všech koutů zrakem tupým štoural,
jakoby byl v noci málo spal,
a teď slunka Božího se bál.