Zas vláti slyšel chvění křídel bílých,
jichž stínem rád se konejšil sám bůh,
a sladký, tichý šepot retů milých
mu kanul zase bolně v hluchý sluch,
on cítil opět na své líci spráhlé
déšť cizích slz tak palně vzplanout náhle,
až pukal jeho smyslů žhavý kruh.