A klesl jsem – já nesnes’ děsné tíže,
noc obemkla můj zamlžený zrak – –
V tom blesku zář se na mne snesla níže –
a prchnul obraz a s ním také mrak.
A z paprsků těch postava se tvoří,
ba krasší jest bytosti nadzemské
a v duši mou se pohled její noří,
jenž pln se zdá té lásky nebeské.
Teď kynula – a s jejích sladkých retů
jak hudba rajská sluch můj dotýká:
„Pojď, sleduj mne!“ Já jdu v radostném vznětu,
jak do ráje když anděl odmyká.
A jméno bytosti, jíž jas kol hlavy svítá?
Teď ohlédla se a rce: „Humanita!“