Zem nová! Kovové zvuky jsem se všech stran uslyšel dštít:
to myšlenky – železné vojsko – štítem se srážely v štít.
Stál zvědavě jsem stranou, měl na výpad pozor i sek,
bych perem střízlivým vypsal, jak bitvy proud divoký tek.
Já sladkou miloval ženu. Ni první jablko ráje
jak rty její nebylo sladké. Co v nitru nám klíčí a zraje,
my bratrsky sdíleli. Běda! Neb čím jsme stáli si blíž,
druh cizejší stával se druhu, rty nebyly sladkými již.
Hlas hrozil: „Vyprosť se! Vzdoruj! Buď chladný, buď tvrdý jak spěž!“
Ó, duše, dravá ty duše, zda cestu znáš tu, kterou jdeš?