Kolikero takto roků
minulo jim v radosti,
až tu u zoufalém skoku,
se šílenou prudkostí
čarodějný rej se řítil –
bludičkami v letu svítil,
až jak chumel morový
do Prachovských skal se složil, –
běda kdo té doby dožil!
Tak jak zuby tygrovy
cení se bab zuby z dásně,
a jich vlas jak zaschlý mech
na skalách, jež ční tak krásně,
válel se jim po týlech.
Byly hrozny jak sluj hadí,
byly hnusny jako močál,
žel těch lůžků na kapradí,
kde jich mnohý zločin počal!
Vymýšlely muka choti
i té žínce roztomilé, –
už se skály slzou potí,
už jsou skály smutkem bílé,
kamenitá půda chvěje se
nad krutostí příbuzenstva,
hořce bloudí echo po lese
v smíchu bab – té hanby ženstva.
Kdyby skála skálou nebyla,
zkameněla by teď hořem;
proč jen obloha ta spanilá
nesplaví hnus lidský mořem!