a my též stanuli. Na zkácený kmen sedla,
a její hlas vibroval zlatým šerem:
„Dnes musím zemřít. Neboť nezemřel
ten, jenž měl být už mrtev. Bez přísah
jsem byla jeho, bral a dával – žel!
jen to dát nemoh’, po čem sen můj práh’:
milovat toho, který sílu měl
ilusi krásy smrtí život dát.
Zbaběle přišel dnes a prosí. Snad
cos ještě žije mezi mnou a jím,
leč je mi cizí už. Jsem unavena
a spát se chce... Je trochu divno, vím,
že mluví s tebou takhle cizí žena.
Ty miluješ též ilusi – buď zdráv.
Buď s bohem, drahý.“ Ráno odjela