Proklatý rozdíl, jakýmž bohověra
nasila rozkol v lidstva smýšlení!
„Ten křesťan je a ona židovkou,“
to rozpoutat má věčně srdcí dvé,
jež stejným tlukem sobě náleží.
Což pravda všehomírem jediná,
zda jeden nevane duch prostorem,
jenž slunci, hvězdám káže kolovat,
květ v sadě, perly plodí v hlubinách;
zda jeden nesídlí jen v bouři duch,
jejž v pokoře a prachu zovem Bůh,
a v nás což není atom téže síly,
jenž v nesčetných těch lidstva milionech
byl rozvát širým světa okresem?
Je duše má snad jiná židovky
a nemá s její v podíl nesmrtelnost,
že jest nám stříci se jak nákazy? – –
Ba, ano, svět miluje neshodu
a předsudek mu milejším než vše,
co cit a rozum mají zákonem – – –
Však něco přec jest všechněm nedílno:
to v hloubi ňader naděje je hlas,
a já jen přece Leu nazvu svou,
až bude náš kdys hrob se zelenat...