„A já,“ Talmberk vece, „málo dbám
jak a co! Nač? Nejdřív tíhou kyjů
jako Huerta vše pěkně zbiju,
koho jednou ve svých rukou mám,
z kališníka člověkem být musí,
zdráhá-li se však ta duše pustá,
roubíkem dám otvírati ústa,
pak, nechť každý jako hus se dusí,
já tak dlouho sáňky zpět mu páčím,
až hostii do hrdla mu vtlačím,
pak ho nechám o žízni a hladu,
a jen sem tam vlasy rvu a bradu.
Tak to týdně opakuju nově,
při tom sevru časem do kabátu,
který vymyslil si v prospěch státu
otec Drachovius v Holešově,
a když ani toto nepomůže,
tucet řemínků pak stáhnu z kůže;
je-li nejhůř, pod rukou nám zhyne –
mírný jsem, ty víš, můj hospodine!“