Mila hlasem měkkým odhovoří:
„Elo, duch můj před bohem se koří,
kterého my obě stejně ctíme.
My ho ale nikde nevidíme.
Ctím v něm dokonalost, pravdu, krásu,
vidím jej ve dítka očí jasu,
s úsměvem kdy pozdravuje máti,
tak jak v hvězdách na nebesích pláti.
Není on ten hrůzoplný mstitel,
který hříchy lidstva hromem káře:
Jest on shovívavý vykupitel,
s úsměvem jenž hledí na oltáře,
modly lidské, pověry neb víry.
On je v nás, kdy snažíme se býti
jemu podobni, co svému vzoru –
Však až zhasne slunce toho žití
navždy pro nás smrti na obzoru,
vrátíme se k němu – otci – jednou
v život, jehož růže neublednou.“