A v něm v to slovo ssedla všechna krev
a on tu stál a nemoh’ ohlédnout
se po nikom, neb z lidských zraků všech
se šklebit viděl tu svou chudobu
– a jejích dívčích zraků zapomněl –
a hlavou hučel jízlivý ten smích
a krev se zdivočila v tento mžik
a myslel jen – a víc nemyslel nic –
jak s „V hrdlo lžeš!“ – ten lhavý úsměšek
v líc nestoudnou by moh’ jim hodit zpět!