Vyplnilť hrozbu spurně vyřknutou,
Majrovi židu z hněvu potlouk oudy,
zákonem připoután když k továrně
postoupiť musil lán i Labské proudy;
a puzen ohněm pudů vášnivých
násilím bránil milované luhy,
páni když přišli v klidnou dědinu
pokládať přes ně železné své pruhy.
Vězněn byl dlouho jako zločinec,
prodali dvory mu i pole, stáda;
neštěstí to jej plní divou hrou,
myšlénky černé hněv mu v nitro spřádá,
pocit jej mučí, svět že se mu rouhá,
útroby mutí nové pomsty touha.
Přes jeho nivy, luhy milené
železné vozy rachotí a duní,
na křídlech páry šumí jejich let,
hvízdají, supí, fičí, hučí, funí;
přemocí zvuk ten ryje se mu v uši,
a jako bouře hrochotá mu v duši.
Tamo kde bílý jeho dvorec stál,
kmíny černé, štíhlé strmí vzhůru,
valí se kouř z nich, jak by čert byl tam
dýchaje z hrdla svého k nebi chmuru;
v postavě Majra Bořek ďábla vidí,
pekelným zrakem svým jak lučí v lidi.