Ale ani v Meranu ni jinde,
k rostoucímu křižáků kde pluku
nové vždy se přibíraly voje,
nezdařilo Bořkovi se ani
jeho druhu Szimkovi, by stopy
našli toho záhadného muže,
Jeníkův jenž v hrsti držel osud.
Proto s vojskem spěli dál a dále,
stále rostoucím jak valná řeka,
která cestou sbírá proudy steré,
na veletok zvolna rostouc poutí.
Co vše viděl v táboře tom Bořek,
až mu žasem přecházely oči!
Co tu vojska z různých zemí cizích,
pestrých krojů, nádherných co zbraní,
krásných ořů s přebohatou zdobou,
zlata, stříbra, drahých krumplování,
různobarvých, různotvárných štítů,
s erby podivnými cizích zemí:
z Uher, Němec, Polska, Itálie,
z Francie a Španěl, z Portugalska,
od Rýna tak jako od Dunaje,
od Temže až k Rhôně, ku Tibeře!
Co tu řečí! Takto asi zvučel
starý Bábel, v rozkaz Hospodinův
když v něm nastal všechněch řečí zmatek.
Nechť však sebevíce různili se,
jedno v svorný poutalo je celek
i směs jejich krojů a jich zbraní:
veliký kříž barvy purpurové
na prsech, ať zlatém na krunýři,
na hrubém ať krzně zbrojnošově,
na plášti, kde pravé skryto rámě
mečem mává nebo drží oštěp.
Tentýž kříž plál na čabrakách koní,
tentýž chvěl se sterých na praporech,
které vesele se třásly vzduchem.
Tento vítězný znak Spasitele
všecky bratřil, všecky pojil v celek,
jemuž nevadila různost řečí
ani mravů. Jaká vřava pestrá,
zrána po noc signálů co třeskných
sterých trub a rohů, ku modlitbě
večerní neb ranní zvoucích voje!
Jaký život v táboře a stanech!