Celuje ji znova, k choti své ji veda.
Klesající dceru kněžna v lokty béře
a líc její k dívce nakloněná, bledá,
slzu za slzou jí roní na kadeře.
Mluviti chce, ale krásní rtové její
bez hlaholu jenom třesavě se chvějí.
Tak tu stojí mlčky skupení to tklivé;
slyšeti jen vzdechy, štkání žalostivé.