Ghismonda netušila ničeho,
den uplynul a sladce snila už
o štěstí, které přinese jí noc,
a červánky když plály večerní
na čistém nebi, stála u okna
a zamyšlena, s jasným úsměvem
se dívala na květy blankytné
té jedovaté, hrozné rostliny,
jež jejím někdy byla obrazem,
a řekla si: „Už není více jím!
Vždyť žití dávají mé polibky
a vzlet a sílu muži drahému...“