A tu si vzpomenu,
jak jsem šel tenkrát nedočkavě, spěšně
kol lučních pramenů,
kol sadů, kde kvetly třešně.
Já o mnohém snil jsem, o čem jiní nesní.
Ale na studánku nezapomněl jsem lesní,
kam chodí srny pít.
Chtělo se jít.
Dálka se vábivě leskla a skvěla
jako drahý šperk.
Vábilo všechno touhou,
a já šel silnicí bílou a dlouhou
přes její štěrk.
Silnicí šel jsem, topole stály u ní,
a potok skryt byl olšemi.
Jak krásně bylo na zemi!
kolik jsem cítil vůní!
Kolik jsem pil jich plnými doušky!
Vyprchá vůně, barva bledne.
Stýská se mi po vůni jedné,
po vůni mateřídoušky.
Najdu-li u cesty svah,
kde tenkrát voněla?
Najdu-li prameny v lučinách?
Studánka lesní nevyschla-li,
a voní ještě v rodné dáli
poupata, která mi vypučela?
A je tam dům, kde klid se tají?
A jsou tam oči, jež nebodají?