Slyš, Nejvyšší! Byl úsvit nevinný,
já šípy vzal a sítě svoje zrádné,
krk ženy zlíbal, vyšel z planiny!...
...Jezero spalo... Já se sklonil k němu
jak slavnostního ticha k vodojemu,
zarděl se celý divým, mužným rděním,
neb zřel jsem Vílu, spící zamyšlením;
...v prstencích škebli, vlavou jako tyl,
puk leknínový u ní churavil,
puk chorobný, jenž líbal její brvy
v sny bledoreté s prchající krví,
jak měsíc lesklou, jako pancéř bílou...
Rozume černý, proč’s ji činil Vílou?...