Aj, kterak z venku až ku okénku
v své svlačec kráse nám vypíná se
a věnčí okno dokola,
a tvou kdys síni líbezně stíní
zeleným šatem na slunci zlatém...
Ó, rci, kdož tomu odolá? –
Kdo odolá, když dáma v skvělém plese,
jsouc rozhněvána s rytířem,
svůj zrak naň náhle čtveračivě vznese,
dopola kryta vějířem?
Ty zdoláš přece a do své klece
se nevrátíš jak kanár k libým hrám?
Ó, spěchej raděj potůček jak k řece,
sestřičko drahá, k nám!