Tamara došla k břehu jezera,
kde jako v oslnění stanula,
neb proti ní se právě nořila
ohromná žhoucí koule sluneční.
A všechny keře, stromy na březích
se rozšuměly, rosa pršela
s všech ratolestí deštěm démantů,
co zatím v stromů zlatých korunách
se zvedal ptáků jásot nesmírný.
Tu Tamara jich plesem stržena,
rozpiala k slunci bílá ramena,
z nichž splývaly jí volné rukávy
jak serafínů křidla bělostná,
a v jásající píseň propukla.
O závod s ptáky letěl její zpěv,
vždy mocněji jak klokot slavíků,
jak lesů šumění, jak příboj vln.
K závrati spíjela se hlasem svým,
tím jeho zvukem, leskem čarovným
a zpívala, až slzy nadšení
po tvářích tiše se jí řinuly.
Ó, teď je zdráva, zdráva docela!
Teď navrátí se opět k divadlu
a všechno ztrne němým úžasem,
až uslyší zas její čárný hlas.
A v duši zřela příští vítězství,
zášť přítelkyň i radost ctitelů,
nadšený jásot, bouře potlesků
a deště květin, davy viděla,
nesmírné davy, které v ulicích
ji vítají jak svoji královnu.