I seděl Farao v své póse triumfálné,
zrak v dálku upřený a na kolenách dlaně,
zřel pouště bílý lem, kde mřelo slunce palné,
obrysy pylónů, kam slétá sup i káně,
se druží k ibisům, jež okem z tvrdé žuly
zří v písek, věky jejž k sfing ňadrám nahrnuly.