A celý ponořen tu Petr v bahně leží,
a vůkol hlučný ryk, smích zvučí vesele,
když Petr na povrch se vzhůru dere s těží, –
i luza směje se i jeho přátelé.
Ach, co by za to dal, ach, co by nevzal za to, –
od hlavy ku patě jen bláto, bláto, bláto!...
Jím tak byl obalen, že v obličeji rudém
znát ani nebylo, jak rdí se zlostí, studem.
Jak dlouhou byla mu ta cesta ulicemi,
kdy s tváří sklopenou se pěšky domů bral,
když místo pozdravů zřel všudy úsměv němý,
když za ním hluk a smích mu ve sluch doléhal,
neb místo soudruhů, již byli mu tak drazí,
jej s drzým posměchem jen luza doprovází!