Kam zavedly mě babiččiny šaty
a vyřezaná pavlač staré chaty!
Snad směšné jest, že stavbám věky tmavým
tu vetchou drobotinu po bok stavím;
však ač věc malá jest, mne jímá přece.
Vděk milý, příbuzný k mé duši dýchá
z té prostičké a sešlé předků klece,
v ní duch můj šepot srdcejemný slýchá:
„Přej žití starušce, jež ve svém klíně
tři pokolení v žalu, štěstí kryla,
přej žití opuštěné sirotině,
jež jediná tu ze svých sester zbyla,
sníc nad milými troskami a hroby,
zvěst šepotajíc minulého děje
a teskně hledíc do přítomné doby,
jíž nerozumí, jež se babce směje.“
Nuž, ano, zůstaň! Dopřeď staré báje,
nechť lepší zisk by daly nové stáje...