Všech těchto pláč já spojil v srdci svém,
všech slzy jako jiskry sršely
na srdce moje deštěm ohnivým.
Já mohu říci: „Všeho lidstva bol
sáh na mou duši rukou drtící;
já mohu říci, lidstva kvil a pláč
víc v ucho moje duněl zlekané
než větrů bouř a hromů jásoty,
jež valily se v mračnech pode mnou.
Já člověčenstva všeho slzami
jak zakaleným zíral závojem,
a často mnil jsem, celá bytost má
že zosobněný bol jest člověka.
A věrně též jsem plnil úkol svůj:
pláč zoufalství a výkřik rouhání,
ston poslední i beznaděje stesk,
já v růží vonných zamknul kalichy,
z nichž jemnou vůní k Pánu stoupaly
jen přitlumené, zbožné modlitby,
jen lásky ples a vzdechy důvěry.
Já postih vše. Ni hnutí jediné
lidského srdce zrak můj nepřehlíd:
vzdech potlačených i chřest jejich pout,
pláč siroty a hladu úpění,
tonoucích v moři vzdechy poslední,
hynoucích v poušti polohlasý ston,
zapadlých v sněhu srdce matný tluk,
raněných v boji zakalený zrak,
i samovrahů děsné myšlenky,
i dívčích ňader tajný, tichý stesk,
sny Columbů a slzy Magdalen,
hněv proroků, a mučenníků vzdech,
i poustevníka muky, na trní
jenž nahý spal, by ráno procitnuv
zas kamenem v svou nahou bouchal hruď,
žen oklamaných stud a neštěstí,
jich povržení, pláč jich nemluvňat,
i zimničné ty děsné záchvěvy,
pod kterými se svíjí myslitel,
cíl pouti lidské a práh věčnosti
když pojal v okruh svého badání,
všech snílků dumy, tuchy nadšenců,
jich mužný vzdor, jich muka v plamenech
neb ve žalářích hrobu děsnějších,
i pozlacenou bídu paláců,
i prostých chýžek smutnou nahotu,
led bezcitnosti v srdcích boháčů,
a ostřejší led v krbu chudiny:
vše cítil jsem, vše projelo mou hruď,
vše v sluch můj bilo, kalilo můj zrak,
vše drtilo mne tihou balvanů,
vše pálilo mne pekla plameny,
vše mrazilo mne ledy severu!
Ó chvíle byly, kdy jsem slzy své
v celého lidstva děsný mísil pláč,
že myslil jsem, že v oceánu slz
se ztopí zem i valná nebesa,
že slzí těchto nová potopa
i k trůnu boha vzkypí! – Nadarmo
jsem volal k němu, který slyší vše,
mne neslyšel! Ó chvíle byly též,
kdy lidstva krví vzplála obloha,
jak rozlil by se po ní červánek;
tam vraždil bratr bratra, divá zvěř
že studem lezla v svoje brlohy,
a palmu zloby, žízni po krvi
a zběsilosti přiřkla člověku.
Tu volal jsem – leč neslyšel mne zas!
Ó chvíle byly – nejděsnější všech –
kdy člověčenstvo v labyrintu tmy
bez cesty, cíle, směru bloudilo
jak plachá zvěř, kdy božství paprslek
v něm zhasnul vášní, kdy dech volnosti
ve prsou jeho vymřel zženštilých,
kdy touha pravdy hříchem byla mu
a nudným žertem slova proroků.
Ó v takých dobách lkal jsem nejvíce,
jak bouře dech let hlas můj oblohou,
já volal na soud spravedlivé msty
ne bídný svět – leč jeho tvůrce jen!
Leč darmo lkal jsem. Zahalen v svůj mrak
on lidstvo nechal trpět a mne s ním.