A kovář snil: Zřel šírou zem
jak pokreslený, bílý list,
a horstva zřel i vodstva lem,
vše zrakem stih’, moh’ všady číst
a do paláce v jeden mžik
jak do chatrče zrakem vnik’.
Nebylo Smrti, lidé žili,
ač v nemocech a dlouhé chvíli.
V tom viděl kovář nový zjev
a v žilách jemu tuhla krev.
Muž obrovitý v divném kroji
jak pastýř z hor tu před ním stojí,
tvář žlutá, snědá, vyhublá,
však v očích mu to divě plá
jak nenasytný chtíč a dravý.
A muž ten klidně: „Hlad jsem!“ praví.
A za ním táhla divá směs,
jež pustošila hrad i ves
a pláň a sad a luh a les.
Nesčetné davy kobylek
kol hlavy měl, za sebou vlek’
celičká stáda vlků, krys,
co z houně jeho kapal hmyz.
Kam padl s druží svojí, hned
vše vyplenil a všecko sněd’.
Vše darmo, sám i Milost král
své sýpky všecky zotvíral,
hlad neúprosný zuřil dál.
Neb, ježto nikdo neumírá,
vzrost’ lidský rod, že země šírá
a svahy hor a dolin kout
juž lidstvo nemoh’, obsáhnout,
a všichni tito ze všech míst
se zvedli, řkouce: „Chceme jíst!“
Ba kojenec na prsech matky
svůj nenašel víc pokrm sladký,
svíjel se z hladu a štkal temně.
Juž lidi jedli hlínu země,
neb kůru stromu, list a květ
ten hmyzu valný zástup sněd’,
kterým se nebes blankyt tměl.
Tu šírou zemí nářek zněl
a jako vichr v skalách vřel.
Ó bída! bída! hrůza! žel!
A kovář slyšel, ze všech stran
to k němu táhlo, větrů van,
jak patřil v země šírý list:
„Ó pomoc! Soucit! Chceme jíst!“
Jíst! znělo v lesích, znělo z chat,
jíst! znělo z měst všech napořád,
jíst! znělo všady, máme hlad!
A vyznělo to v žalný vzdech,
však mocnější a silnější
a palnější než dřívější
„Ó milost! Umříti nás nech!“
Však marně. Nářek chabý, vratký
jak skalou odražen let’ zpátky
a hlady na své podušce
se každý svíjel, vyl a lál
a kovář – se v svém nitru smál
a Smrt – visela na hrušce.