Ty drahý lide země milované,
kdež chudým slovem plně vypěji,
jak láskou k tobě duše moje plane,
že tvůj jsem každou krve krůpějí!
Ty matko svatá, kterou vlastí zovu,
ó dávno znám již bolestný tvůj hled;
tys patřívala v duši studentovu,
když na kufříku v dumách sedal bled,
a z „Kusů srdce” Kajetána Tyla
zvěst o tvém žalu duše jeho pila,
když hořely mu rozohněné skráně
tím žárem znělek pěvce od Kriváně,
když bolela jej každá tvoje rána –
ó česká vlasti, stále křižovaná!
Tvou tvář jsem vídal, professor kdy starý
v list našich dějin klonil okuláry
a každou chvilkou mlhu stíral s nich;
tvou tvář jsem vídal, v alkovně kdy tmavé
jsem v první verše skládal klopýtavé,
co dnem i nocí plálo ve spáncích.
Tvůj pohled plašil radost z jaré hlavy,
a každý mladě rozpučelý sen
byl slzou tvého oka porosen,
jak modrý zvonek ráno u doubravy.