Louka je prohřáta, 
noc je teplá,
ulehám naznak do trávy,
dívám se na nebes světla,
jež na modrém nebi zkvetla.
Dýchám volně z hluboka
vzduch nebes tůně;
z bezu blíže potoka
ovíjí hlavu mou vůně.
I kráčím blíž.
Ve vody křišťálném lůně
laškují vesnické víly,
poslouchám chvíli,
jak vlna lesklého rouna
o mladá těla jim šplouná.
Smějí se děvčata, v křiku a skřeku
prchají přes mělkou řeku,
kryjí se, hněvají, zlobí,
myslí, že já mám vinu,
že plašeny jsou té doby,
ne, že jaro to robí,
jež touhy a radosti v klínu
vše volá k života vínu,
když jeho slunečná ruka
kývá nám v pole a luka,
a pohoda noci šeré
družně nás za ruku bere,
jež sem tamo s námi chodí
a za nos nás vodí,
a ukazuje vzdušné hrady, jež se rázem hroutí,
a růže, jichž nelze dosáhnouti.