Častěji se sešli. Chodila
na samý kraj parku. Do daleka
hledí, dlouho hledí, spanilá.
Sama neví, s jakou touhou čeká,
až kdes na záhybu pěšiny
objeví se tam on – jediný!
Ó, kolikrát marně klamala se!
Géza, jak by s děckem hráti chtěl,
příliš často na slib zapomněl,
Blaženka však jistě přišla zase.
Uzří-li jej v dálce, zarděná
vstříc mu skočí, ruce k němu zvedne.
S úsměvem však sotva že k ní hledne,
stiskne dlaň jí, stojí zmatena.
S výčitkou i s láskou šeptá tiše:
„Dlouho nepřišel jste!“ Sotva dýše,
mladá ňadra jen se dmou jí výše.
Shovívavě jako s dítětem
hovořil s ní. Byla dozajista
nerozkvetlým ještě poupětem,
jako dítě nevinná a čistá.
Byl jí neznám svět a jeho hříchy,
jeho moudrost planá, půvab lichý.
Naslouchala s němým obdivem,
vyprávělli Géza, každé větě
o tom cizím přepodivném světě,
svůdně krásném a tak strašlivém.
Baron Géza byl si vědom zcela,
že mu odevzdaně spočívá
v rukou duše její blouznivá
a že ve sníh nevinného čela
prvý myšlenek stín vyvolává,
spícím touhám křídla k letu dává.
(Jak ty touhy nedočkavy jsou,
celým rojem v ňadrách jí se chvějí!)
Jeho slova s milou ozvěnou
zapadala v samo srdce její.
Cítil Géza, že on prvý všel
v tuto duši jako učitel.
Byla žačkou jeho, v jeho moci,
šla, kam kynul, cesty nevidouc,
jen za jeho milým hlasem jdouc
slepě bez odporu, bez pomoci.
Usmíval se Géza, přemítal,
v rozmaru svém jaký směr by dal
duši, která ze stínů se budí,
plachým myšlenkám v té dětské hrudi.
Bavilo jej vážně hovořit,
vykládati o mnohém a mnohém
jiskřivým, jen jemu vlastním slohem.
A hezounká žačka ponořit
dovedla se ve výklady jeho
celým srdcem, zapomenouc všeho.
Necítila, kterak v tom, co řek,
třepetal se hrdý úsměšek...
Uzdálo se jemu, učiteli,
onen prostý pohádkový svět,
který v dětské duši plál a kvet,
sbořit rázem, nový vystavět,
od základů vyměniti celý,
oslnit jí zraky veškerou
moderního žití nádherou,
nervosního kvasu doby nové
nalít ve klid duše liliové,
suggescí svou žačku naučit
jinak, zcela jinak na vše zřít,
nežli jak v té chladné barvě všední
ve střízlivém světle žilo před ní.
Jako když se obraz staromodní
přetře žhavou barvou secesse,
bujnou, jásající, – ale pod ní
černá kresba ztratit nechce se,
tak Blaženka všechno jinak zřela,
vše se proměnilo v duši jí,
vše se divně splétá, províjí.
Rozeznávat světla neuměla,
všechno stejně svítí, ctnost i hřích
v plápolavých barvách moderních.