Však pekel syn se trpce smál
a takto knězi vyčítal:
„Tak vida, jak na hloupou zvěř,
jdeš na mě, otče; hanba, věř.
Což jsou už tempi passati,
že bývali jsme ty a ty?
Ty, pastýř duší, stáda kněz,
já věrný sluha tvůj, tvůj pes?
Já sedal duším lidským v týl,
já chrámy jimi naplnil,
já hnal je v šero zpovědnic,
já ve snách jevil jim svou líc,
já při kšaftech u loží stál,
na kostel, klášter vzpomínal,
na fundace a nadace,
na divuplodné oráče,
jež všecko vyrvou drápům mým –
já byl jsem živitelem tvým.
A sloužil jsem ti sta, sta let,
však z tebe stal se zvolna led,
mě zanedbal’s a zapomněl,
a když jsem ti teď v ústret všel,
ty na mě kříže házet chceš?
fuj, styď se, otče, za faleš!“