Už pánů několik s ní protančilo kolem,
už Antoš ubíhá s ní plesovým tím polem,
v pult dvakrát kapelník už smyčcem udeřil –
mře srdce Jarmile – kdo z vás by nevěřil? –
děkuje Antoši, jenž klaní se i matce.
A sotva stanula, zří nedaleko sladce
se smáti Helénu, již právě uvedl
poručík Kofránek a k matce přisedl.
V témž okamžiku zří, jak s protějška se snáší
a žene Dobrovský – ach, Lohengrina dražší! –
a míří k Jarmile – jí srdce zjásalo
a v těle vše „Teď – teď – teď!“ jí hlásalo.
Zrak jemu hoří jen – v tom ona jako mrazem
se všechna otřásla – div neupadla na zem –
To zrovna Dobrovský, jsa v sále uprostřed,
zahlédl Helénu – a skoro dravě hned
se mžikem obrátil a mžikem u ní stanul –
již rámě ovíjí – zrak její vděčně vzplanul.
Vše Héla viděla, ba cítila i vzlyk,
jejž rána vyrazila tam v ten okamžik.