„On ranami mne trýznil,“ naříká,
„však každá rána byla sladkou mi,
a odplácela jsem mu políbky!
Ó, podejte mi roucha nachová
a zlatem pokrývejte tělo mé,
chci radostně s ním sdílet hranici,
nechť popel náš se smísí na věky!
Slyš, muži, nářek věrné ženy své!
Bez tebe ničím nejsem! Jsem tvá věc!
Ó vezmi mne do navy mrákavé!“
Tak žena běduje, a srdce mé
se nevolí jak požár v prsou dme;
jak vítr letím opět v šerou síň,
tam hlaveň schvátím s krbu hořící
a do věže ji vrhnu zpuchřelé.
A plamy okamžitě vyšlehnou,
zář krvavá nad dvorcem zasvítí,
a v praskot suchých dřev tak zabouřím:
„Zde, rabe, je tvůj nach a zlato tvé
a hranice, po které toužilas!“
Tak zvolala jsem oře bodajíc,
a větrem letěla jsem lesinou,
a za mnou šlehal požár ku hvězdám,
a vichr hučel píseň pohřební,
a kvil a nářek mísily se v hrom
a ssujících se budov dunění...