Mint a régi szentek száján írt szalag kilóg - úgy e versből e prológ.
Egy középkormélyi theológ - gondolhatta, gondolom - (nem
skolasztikus talán, - ki üvegből fújja várát színtelenre - hanem
kinek üveget fest lelke szennye - kinek minden régi szó egy régi
kép, - testi misztikus talány, - mert az eszme hűs, átlátszó,
tiszta, színtelen üveg - s csak a test a misztikus, vak, s szennye
szín és bűne szép) - egy ily ős poéta-doktor: nagy palást, tanársüveg
- bájos régi doktorom - gondolhatta, gondolom - úgy mint én
diákkoromban - pécsi kis templomban, - volt török mecsetben, pillér
rejtekén, - zöldet látva, szédelegve illatsúlyos tömjénfüsttől, -
ideges gyerek, szegény, - nézve nagy bizonytalan, hogy az oltár
gyertyája füstöl, - láthatatlan száll a füst, hőn-olajzó gyertyapára:
- látni mégis, mert mögötte... reszket az... aranyangyal...
lábaszára... - elcsavart barokk lábaszára, sűrűn arannyal eresztett,
- mint hőforrás forró fürdejében gőzringatva reszket - meztelen. -