Bledý jako stěna Vláďa stál.
„Křivdíte mi!“ řekl namáhavě,
v rozčilení ruce zvedl k hlavě,
v očích přimhouřených oheň vzplál.
„Jsem zde, jsem svůj a na půdě svojí,
jako dříve starý Vláďa váš,
neprávem mi vše to vyčítáš!
Nevěděl jsem, že vás znepokojí
cizorodá dnešní společnost,
posvátným však Čechu v domě host,
velet nemohu, by proměnili
způsoby své, zvyky, hovor svůj,
jsou mi – jak vy – jako hosté milí!“
Usmáli se: „Odpusť, nehoruj,
nechtěli jsme výtek – ni dost málo,
snad se nám to všechno jenom zdálo!“
Uklidnil se Vláďa zveselen.
„Platí tedy!“ řekl, „nechme sporu,
uvidíte, vše byl omyl jen,
vše je, jako bylo, na Javoru,
a ty tóny nesouzvučné cizí
beze stopy opět odtud zmizí.
Se mnou navraťte se, chcete-li,
radost učiníte příteli!“
Odepřeli oba: “Nelze, milý,
dosti jsme se tady opozdili,
doma práce čeká...“ – „Nechcete!“ –
„Nelze, věř nám! za to zůstane ti
doktor Mikeš, upad do zajetí!“