„Jak že nebýt všemu tomu?
Kde už láska prchla z domu,
v domě tom jen smutek visí;
není divu, zoufáš-li si.
Na krvavém Sobec trůně,
stydlou krev i na koruně,
srdcem tvrdý, srdcem němý
chce tam vládnout celé Zemi.
Až trůn bude na dně moře,
až krev s něho smyje moře,
bude lehčí lidské hoře.
Po krvavém karnevale
poznají-li v slzném dole,
v čem tkví naše immortale,
tehdy snad v tom bludném kole
zveselí se dům i pole,“
Giotto dí se bera dále.
„Obloha a země smavá
náladu mi jenom dává,
za níž ranně, s duchem mladším
k branám lidských srdcí kráčím.“