Bylo jí tak smutno od božího rána,
smutno, těžko všude, kam se ohlédla.
Běda, včera večer celá polekaná
byla řečí muže... V tváři pobledlá
slyšela ta hrozná, strašná jeho slova,
která pálila ji, jako pálí mráz.
„Možná, že se ještě vzpamatujem znova,
ale těžké ztráty krutě stihly nás.
Papíry mé cenné přes noc dolů klesly,
propadají směnky, platit není čím...
Ach, budoucnost tmavá přede mnou se kreslí,
k vůli tobě ještě snad se umučím...“
Hleděl ustrašeně na svou ženu, která
ani nechápala, jak to možná jest.
„Bože můj, co mluvíš?“ řekla jen. Hle včera
ještě nebe její bylo plno hvězd,
měla na večírku sezvané své známé,
bavili se, smáli dlouho do noci – –
a dnes najednou ten břeh se pod ní láme,
darmo hledá rady, darmo pomoci...
Ještě včera večer kolem se tu smáli,
kypělo vše štěstím, všude smích a zář. –
Jaký obrat náhlý, krutý, nenadálý!
Zlomený tu stojí příští bankrotář,
mluví strašná slova, že čím platit nemá, –
Bože, jaká prosa! směnky, úpisy,
akcie a ztráty... Zdrcena a něma
muže poslouchala a mrak jakýsi,
zdálo se jí náhle, že se před ní klade
tíživý a dusný... tupě zřela vpřed,
nechápajíc dosud, že to štěstí mladé
končiti má dneškem, jedním rázem, hned,
že s vrcholku štěstí, na kterém se skvěla,
padá dolů, dolů, že snad zítra už
jak dým rozplyne se sláva její celá,
a že najednou jí řekne její muž:
„Ztraceno je všecko, já jsem žebrák pouze...“
Jak příšera hrozná, strašlivější všech,
jí se duší kmitlo odříkání, nouze...
Prožila noc celou v samých úzkostech,
starost mučila ji, těžký sen ji dusil,
vzbudila se pozdě, lekala se dne...
Řekli jí, že na kvap kamsi odjet musil
a že vrátí se až zítra v poledne...
Bylo jí tak smutno od božího rána
a chodila kolem jako bezduchá,
byla nervosní a celá polekána,
tížila ji v duši teskná předtucha...