„Rod náš skromný, užitečný, chudý,
smělcům vám že odebírá půdy?
Uplynulo, tuším, třicet let,
kdy již pánem zde byl otcův děd;
vyprávěl též můj děd mému otci
o zděděné naší pravomoci;
já pak sám vám nepochybně svědčím,
že se náš rod chlubí právem větším –
nežli vy, jimžto teprv po dvé roků
závist vidím v dravém vašem oku.
Jest to věru drobeček jen malý,
co jste do té chvíle vykonali;
leč, že každý, rád-li k vám se blíží,
odpuzen byv soustrastně k vám vzhlíží.
Nevíte, že každá slepička
lidem dává živná vajíčka?
Kuřátko-li zlobou vaší zhyne,
hlad ne vám, však lidu jistě kyne.
Vám-li k vůli mladí kohouti
dobrovolně mají zhynouti?
Navraťte se do svých vyšších zvůrů
neděste však nižádnou mou kuru!“
Na kokše však dravci málo dbali,
už se na dvůr sestoupiti jali;
statné sestry nebezpečí zřely
přikvapily, ač se lekem chvěly;
a hned kuřátek dav veškerý
posbíraly chutě v zástěry,
a je zachránily spolu s kvočnou
před tou dravců zlobou přeúskočnou.
Jestřábové smutně s hladem svým
odletěli k bytům skalnatým;
budou konat úkol na se vzatý
na vlastní, ne kuřat na útraty.
Nevědí, že byli chudáci,
je když hubit chtěli luňáci.
Nevolte již zobáky si brousit,
a ty mladé něžné kury rdousit;
vězte, že lid vysoko si cení
kohoutků svých milých kuropění!