Do daleké až do pohanské země,
kde v krvi vládne divých rodů plémě
mně s všemi žaly, boly zavleknuli
a cizou řečí mou vraždili vůli;
tam srdce moje pětkrát zavražděné
do krvavého s Turky vrhli boje,
by vyssály ty cizí země znoje,
poslední krůpěj krve vycezené.
Však osud nechtěl, by se boj můj zkrátil:
když v bitvě pode zděmi Bělehradu
při vražedlném Turkův při výpadu
jsem v boji krvavém svou nohu ztratil,
tu o této zde, děti, o dřevěné,
jež se mnou dosud žití snáší strasti,
jsem dalekou nastoupil cestu k vlasti,
k té rodné, roky dva již neviděné;
jak žebrák v cizotě se potloukaje
jsem v otecké se dožebral až kraje.
Když ve známé zas údolí jsem vkročil
a před sebou tu rodnou vísku zočil,
jež ve večerním, soumrakovém stíně
dřímala skryta v šerém sadův klíně:
tu první touha vedla kroky zmdlelé,
k té chaloupce tam chudé, osamělé,
v níž zanechat jsem musel v pusté tužbě,
kdy odvlekli mne zrádně k vojska službě,
to srdce dívky skvostné jako zlato,
jež sterou mukou snad již bylo spjato.
Hvězdička bledá z dáli prokmitala,
v okénku chudé chaloupky tam plála –
za jiskřičkou tou temně prosvitavou,
jež v stínech hasla, hned se vzňala zase
jak ta má naděj s klamy ve zápase,
jsem krok urychlil chůzí klopýtavou,
a při chatě již pod okéncem stanul.
Dech hrobový mně v tváře pozavanul:
ta, růžovým jež květem v srdci plála,
tam v černé rakvi věčný sen už spala,
bledá a jasná jako mučednice;
u hlavy lampička jak hvězda večernice
své bledé světlo rozlévala kolem
a u nohou zas matka s těžkým bolem
svou hlavu skláníc žalem, stářím šedou
nad rakví černou, nad mrtvolou bledou
klečela sama na modlitbě svaté
s růžencem nad ní držíc ruce spjaté. –
Ta rakev, děti, s mrtvou mojí láskou
se v čelo moje pátou vryla vráskou,
v ní srdce mého růže nejkrásnější,
jež v zahradě mi vzkvetla ve vezdejší,
pohřbena leží černém ve zákrytu;
jí černé srdce hrob ten vykopalo,
nad nímž se mohylečkou rozsypalo
to svadlé, suché listí mrtvých citů. –