Tak i s Vítkem. – V les kdy zašel,
Zas se zdálo, jak by snášel
Každý keř mu po úsměvu.
Odvrátil se. Mračným čelem
Zapad v hloubi vzpomínání
A list jilmy bez optání
Níž se shoupna v letu smělém
Skropí tvář i tmavé řasy,
A zpod víčka modré zraky –
Div! – snad rosou padlou taky –
Zvlhnou. – K svému právu hlásí
Se ta krůpěj rovná cenou
Té, s níž člověk vyštván z nebe,
Té, v níž anděl zapřev sebe
Zplakal první nade ženou.
Tak byl les mu šumem vesel
A v čem se mu zpronevěřil,
K vlně zbloudil, by jí svěřil,
Kdy již pozdní večer vesel
Letných skolébal v sen tony;
Zahleděl se v její chladno,
V dáli šerou – a zas na dno
Duší zapad, jak by stony
Ňader vlastních – svůj věk zašlý
V něm chtěl složiť v zapomnění.
Tak se život lidský cení,
Kdy mu vzato, co jej krášlí;
Aspoň moci vztýčiť hrázi
Nazpět zraku neprostupnou;
Však než se zas nové upnou
Touhy, již je v propasť srazí,
Smete osud – rozum chladný. – –
A co složiť? – Neznal ani,
Ba v té duši jedva ptaní
Prodralo se v rozhled vládný.
Neurčitosť – příbuzenství
Cítil k vlně bezetvarné;
Ptáť se dál – to dílo marné,
Ni to nevzal z člověčenství,
By se ptal bez odpovědí.
Sotva chopil vlákno jedné,
V roji myšlenek mu zbledne,
Nové upne, za ním hledí –
Přetrženo – zas je spojí,
Na tom utkví milým hledem,
To mu duše celé středem
A než domyslí – sám stojí:
Pusto v duši, prázdno zcela,
Jak svět v mlze podjesenní,
Než se protká září denní –
Tak mu máj byl jeseň tmělá.