„Již moje fantasie svá dávno pochýlila křídla,“
kněz vede dále hovor, „však v půvabu přírody jarní
ještě mi leckdy duší poetické záchvaty víří;
jak za jinošských dob, kdy horečka si veršotepecká
na mně vyžádala daň – na štěstí jen do denníku.
Teď by pění moje as zaznívalo hrůzněji ještě
a smích neskonalý leda vyzvalo po kraji českém,
již formou přežilou, neb sotva jinak by dovedla
Músa moje zpívat než v dávném rozměru řeckém
a v časomíře lepé, jež k posměchu choutce moderní.“