Jsou psány lásce... jak to vždycky bývá...
Jak tehdy vřela krev má bouřněji,
když sklonila se nad ně hlava snivá,
a já čet’ v modrém zraku naději –
ta vzpomínka je v srdci stále živá
a hroužím se v ni rád a častěji –
tak strom, kdy hučí zimní vítr chladný,
vzpomíná s tesknou touhou jarní na dny!