Pak svlékl pravou rukavici svou,
by vstříc ji držel Pánu života,
a mlhou, která jala duši juž,
teď kraj svůj viděl, sladkou Francii.
Ach, byla plna slunce, přátele
tam viděl své a Karla císaře,
jak pro něj plakal, Aldu spanilou
a v hasnoucí se zraky vedrala
mu vláha něhy, potlačil svůj vzdech,
chtěl poslední svou myslit myšlenkou
na Boha jen a znova prosil jej:
„Ty Otče všech nás, který’s Lazara
byl vzkřísil, z hrobu vynes’ k světlu zpět,
ó zachraň duši moji, přijmi ji
přes všechny hříchy, které na ní lpí,
a nedej zapadnout jí v temnotu!“