Byla hluboká noc, tichá, tmavá,
Bětuška když z parku vyšla zas;
chůze její těžká, vrávoravá,
zcuchaný a rozpoutaný vlas
změnily ji, že bys v ní teď stíží
topičovu dceru poznal hezkou.
Jako přízrak, jako stín se plíží
podél řeky vinoucí se stezkou,
nedbá, že jí rosa šaty třísní,
ba snad ani neslyší, jak vřele
slavík v houštině kdes osamělé
milostnou se rozklokotal písní,
že až nitro zachvívá se v hloubi;
co jí život, co jí celý svět,
před chvilkou když v jasmínovém loubí
opadal jí nevinnosti květ. – – –