Sláb jest ženy duch! Jej stejně zvrátí
cetka blýštivá i hrůzy nůž –
za myšlénkou velkou pevně státi,
při ní setrvat zná pouze muž.
Sláb jest ženy duch! kdy bouře změť
obklíčí jej, chabě vzdá se vesla. –
Hle, tu nedůvěrou v sebe klesla
žena nejkrasší co zpráhlá sněť.
Již-tě vidím, že můž’ muži jen
pravdy praporec být uhájen!
Plémě titěrné, jež hrůze v oči
patřiti se bojí, ustup již!
Zemský květ si rovnej ve vrkoči,
božství diadem ti drtná tíž!
Jím vy, muži, opněte svá čela,
jež by nával světů nesklonil,
od nich odrazil se, jak ta střela,
jejíž hrot mi o pás zazvonil!
Dolů, šate! O ta prsa nahá
stejně vrahů rozbije se snaha!