„Vám, bratři!“ zvolal povýšeným hlasem,
„Koruny Zlaté klíče odevzdávám.
Nuž jménem páně, dále jenom, dále.
Jak nad hlavou já praporcem tím mávám,
tak obletá nás archy holubicí
myšlénka boží, krásná neskonale,
již dovršeno“ – – – – – – –
„Tvé zrady dílo!“ dodal náhle vzadu
hlas divou zlobou vzteku sípající
a mžikem ve hruď Michalovu mladou
Rugerus veklál ocel blankytavou.