Oh, konečná záhubo, k němuž by kosmos měl rozsvítit světel řadu,
pláč severních větrů sesílit, noci říjnové rozkvílit
tím steskem, jenž dovede obsáhnout půltisíc roků,
kosmický pohřbe, prostě tak, s nezvratnou jistotou kroků
a v hodině téměř přicházíš, v bezcitném praskotu, v šumícím pádu
zpuchřelého, mrtvého obra, do věků rozrostlého,
uzráním věků mdlého.