Letorost jsem bujná, bujná, ač jen malá,
která nejblíž země z nizka kmene pučí,
a když divou bouří odpadává skála,
a mým stromem rodným vítr pláče, skučí,
jeho větve láme, vrch když odpadává,
a v tom pádu vlastním bratřím rány dává:
tu se jedin smuten k drahé zemi shýbám,
a na úkoj vlastní čelo jí zulíbám.