Kdož lásku vyznáváte, pojďte ke mně.
Je krásný čas, v kterém je básní země,
v kment jabloňových a myrtových květů
kdy odívá se, smích po jejím retu
kdy bloudí v písni švitořivých ptáků,
kdy slzy blaha tekou z jejích zraků,
tož v perlích křišťálových, horských zdrojů,
kdy srdce její v tísni sladkých bojů
se zmítá a se pod slavičí peří
dnes ukryje neb v bezu modrou šeři.
Je chvíle svatá, v které sám bůh cítí,
jak dobrý byl, když smyslil první žití,
kdy člověk sáhne k srdci, cos tam zpívá.
Vzduch vůně jest, jak byl by od jakživa
pln duše jasmínové, jež kol těká.
Z bříz míza ve ručejích zlata stéká,
a hlemýžď na přihnědlé olší kůře
se chlubí stříbrem slin svých šedé můře,
jež vajíčka na zlatou jívu klade.
Je láska všecko a je láska všade,
ji vzduchem dýchám a ji piju světlem,
ji vidím v kolách na vodě i v zkvětlém
pod okny štěpu a ji v hudbě slyším,
jež padá s hvězd, jí v hloub se nořím, k výším
jí zalétám, jest ve mně zosobněná.
Když tak ji cítím já – jak teprv žena!