Tak rána jednoho, kdy sotva stín se šeřil,
opustil pokoj, v jehož okna s výše
ta hora skalná hleděla mu tiše;
k ní právě cestou lesní v ranním šeru měřil. –
Lehounce šumělo to korunami jedlí,
a vůkol ve hlubokém lesa klínu,
mír ještě dřímal pod perutí stínu,
kdy nad vrcholi šeré obláčky už bledly.
A Hynek vystupoval na temeno skály,
an červánek se rozlil po okruhu,
a polosvitem jitra otvíral se v dáli
čarovný výhled do zelených luhů. –