Blíž mezí českých, tam kde sever strážný
zasednul v trony šedověkých skal,
kde dávné doby prales líčí vážný
a sněhohlavý přizvukuje val;
na pevném štítě, který skály rodí
a od severu vrchů střeží kruh,
se temné stíny dubů starých brodí,
hoj v jejich kole divný dnes je druh...
Noc tichá – – Slyš! kdo zaúpěl to náhle,
že ve skalách zní odpovědi táhlé?
Ten divný stín? Ne více pouhý stín:
do skalin padla luny zář
a osvítila kmeta tvář –
i mizí přelud do skalin.
A na skal štítě, vlhký hled,
stál dlouho, dlouho bílý kmet...
Než luna uspí paprsky své chudé
a nová zoře z rodných svitne hor,
než vzbudí den, zlou vyštván moci bude
ach na vždy z vlasti exulantův sbor!