A zas ta oblaka! Sny letních nebes
se zdají viset nad bílými domy
a přece plovou - u moře jsem sedal
a víc než vodní pláně vábila mě
ta oblaka – už Baudelaire – ano – řek to
v té básni v prose. Zdálo se mi dneska,
že stojím kdesi na vypjatém chlumu –
že blízko dole listnaté jsou lesy –
a stromy rudé jsou a žluté – podzim –
a já jsem věděl, že jest ještě červen
a bolest kousla mě: Jak? Podzim? Podzim?
Kdo připravil mě o to moje leto?
Vtom procit jsem – a srdce moje bilo
jak ptáčkovo, když svíráme jej v dlani. –
Ty hodiny – ty u mne i ty vedle
i budík v kuchyni – jdou jaksi spěšně,
jak o závod se všechny předbíhají –
i dny konečně jaksi rychlej běží
i měsíce i roky – všecko kvapněj
než jindy bylo – tenkrát: dny jak moře –
co bylo času, nežli přišel večer –
a roky táhly se jak invalidi –
snad přidává tak do kroku si Život,
když k cíli –  Umřel tedy zase básník