A teď měl sen: – V ráz jeden, druhý, třetí
to napřed cvinklo sklenných do oken,
jak s hory protější když útrž sletí;
pak zalomcovalo to stěžejí,
jak když se vítr opře, – prudčeji
pak na ráz ráz do drobivého zdiva;
pak ranou, pod níž chalupa se kývá –
a někdo tmavým oknem v síň se dívá
a rukou vzhůru pokyvuje ven;
teď jako žárem nebe zahořívá
a venku Smrť to stojí u oken
a volá: „Petře, zvoň! je Soudný den!“