Mně zdálo se, na hoře Sinaji
že Mojžíše jsem viděl v onu noc,
jež byla čtyřicátá, v které bděl,
než sestoup’ dolů v poušť, by prohlásil
před lidem svým, co káže Hospodin.
A vše, co myslil, cítil, věděl jsem,
– tak ve snu bývá, – jak bych cítil s ním
a myslil s ním, jsa jím a sebou přec.
Bděl před ohněm vysoko planoucím
a šlehajícím sterým jazykem
v mrak, který visel těžce nad horou
a nízce tak, že skal se dotýkal.
V něm Jahve skryt byl zrakům smrtelným.
A Mojžíš hleděl mlčky v širý kraj,
jenž dole prostíral se. Bílá zář
jej lunná pokrývala mátožně,
a zdála se bezbarvá, bledá poušť
tak nezemská, přízraku podobná,
tak něčím jiným, než vždy bývala,
že Mojžíš ulekl se pojednou,
a nejistota, klam a smyslnost
všech našich lidských pojmů zjevily
se divně jeho duši. Otázka,
zda vskutku jest, co býti se nám zdá,
jím zachvěla a přemohla jej tak
ta neurčitost věcí, poznání,
že střemhlav s výše svatých nadšení
teď duše jeho v propast sletěla,
kde chmurná číhá, smrtná pochybnost.
Když pod horou ta zbledlá krajina
teď byla cos tak zcela jiného,
než před tím vždy, když z podob obou přec
jen jedna mohla býti pravdivou,
proč klamem nemohlo i vnitřním být,
co posud byl za boží brával hlas?
Což kdyby svět ten přec jen prázdným byl,
směs nepřátelských, slepých v boji sil?
Což kdyby snem jen bylo horečným,
co posud zdálo se mu zjevením?
Jak třásl se, že prázdný jest ten mrak,
v němž doufal, že se věčný Jahve kryl!
Krev mrazila jej v žilách, na hlavě
se vlasy zježily, a vytryskla
mu velká slza při té myšlence,
že mamem chorobného mozku byl
snad šeptající v duši onen hlas,
jenž buď se ozýval jak tichý van,
neb mocně orlím křídlem nesl jej
do výšin závratných! Že přeludem
snad lásky jeho k lidu byl ten Bůh,
jenž, domníval se, z domu otroctví
byl volal jej a celý Israel
na hrdou volnost, samo určenou?