Vychází slunce. Tryskem od obzoru
se bujní ženou oři Apollina,
jenž světlé pršky v chomáč lesklý spíná
a nachem barví vypínavou horu;
v dol na kypré se louky mlha tlačí
jak jemná vlákna šedých pavučin,
za stínem družně ubírá se stín
a tu tam z houštin zazní hudba ptačí,
pěnkavin ševel na třesoucím stonku
a vrabčí hvizdot kolem žitných klasů.
Slyš! Za pahorkem ranní tikot zvonků
teď hlásí lidem štěstí dne i spásu,
modlitbu tichou šepce lidský ret
a, jenž si odpočíval, se k žití vrací svět.