A tak jsem doma. Píšu namahavě
ty řádky zde, neb kalí se mi zor,
co Poeův havran kráče v mojí hlavě
své příšerné a strašné: Nevermore!
Dohráno, herče; čas je zmizeti.
Pijáku, kliď se; všecko vyprázdněno.
Od jiných světů snad že svane ti
můj pozdrav někdy vítr, Adrienno!
V tvých zpomínkách pak zase budu čist,
a zase ve snách sedat budem spolu – –
Své sestře napsal poslední jsem list.
A zítra tedy! Bude konec bolů
a konec trýzně! – – Adrienno, spíš? – –
Jen třesk a – ticho! Havran rázem spadne,
přestane krákat svoje: „Nikdy již!“
mi navždycky už v hlavě, zvíře zrádné.
Do mého mozku zlostně klove nyní – – – –
Ta bolest strašná! – – Dovleku se v lože? – –
Vše jak když mizí, ztrácí se mi v síni – – – – –
Co je to se mnou? – – Je to smrt? Ó, Bože! –
A sama jde? – – – – – – – – – – – – – – – –