Vychladla proň měkká náruč její,
rozkošného těla zářný vděk, –
kouzla pozbyl žhavý polibek.
V číš rozkoší jak by jedu nalil,
otrávené chvilky prchaly,
usměvavá jitra mrak mu zkalil.
Slyšel z dálky nářek zoufalý,
jak z komnaty v komnatu se valil,
do ložnice, v němý sladký stín,
z podzemí se zvedal ze hlubin...
Unik z bílých loktů v pole širá,
v jasném vzduchu oddych, paměť sbírá.
Polní cestou kráčel. Vlnily
kol se dlouhé lány obilí,
jak z nich k němu dýchalo to klidem!
Opatrně vyhýbal se lidem.
Chtěl být sám! tak zcela, zcela sám!
ztratit se i vlastním myšlenkám!