Však že, kdybych já byl bohem, nade vší svou prací
zasmál bych se naposledy s trpkou resignací:
nemůže žít člověk přece, kde by boha zbili!
Z prachu duše vyrobiti nad lidské je síly,
leč nám přes to přese všecko přec i to se daří,
protože nám ironie klí k té práci vaří.
Protože má stejnou pravdu, kdo si život chválí,
jako ten, kdo koráby své za sebou už pálí.
Dobro, zlo – vše vedle sebe, tůň jich nerozdělí,
jinak údy zlámané by všichni svatí měli.
Dobré jest, že na té zemi život cos též platí,
ale až ta země zajde, čeho litovati?