„Ale, ale, milý Bojislave –“
ozval se teď Vňouček – „připadá mně,
že jste vzal dnes brýle příliš tmavé.
Hůř již bylo a teď pořád lépe,
jenom oko nevidí to slepé.
Spali jsme – teď protahujem údy,
oči mnem. Sám víte, co již květů
milodechých vzrostlo z české půdy
na podiv a úžas všemu světu.
Ne, ne, všude pučí to a raší,
bouřný proud se vlní pod ledem,
o krůček jsme dále každým dnem,
již i leckde v úřadech to straší,
víte přec...“ „Vím všecko“ – rukou mách’
horlivý a činu chtivý Pichl
a pak teskně z celé duše vzdychl:
„Ano, venku, ve vsích, v chaloupkách
i v té tmě a v nejhorším tom hoři
dále žila naše řeč a žije,
jak když v chrámě věčná lampa hoří
a nám těchu v teskné duše lije;
a teď mnozí po tom českém kraji
v lampu pilně olej dolévají,
šíří knihy, jako apoštolé
hlásají to naše z mrtvých vstání,
osévají, úřady nechť brání,
k nové sklizni vlastenská ta pole
učitelé, kněží. Ale v Praze?
Zde vše naší vysmívá se snaze,
tolik práce takou řadu let,
a je věru myšlenka to bolná,
jak tu k předu těžce jdem a zvolna,
plných plodů hrubě nevidět.
Doma trochu sem a tam už nyní
česky mluví naši měštěníni,
ale venku, v krámech, ulicích,
v hospodách – ne nespočtete do sta
smělců, jimž řeč rodná není hřích.
Je to, jak když šaty vezme pěkné,
kdo jde ven, a halena dřív svlékne
domácí se, odřená a sprostá.
Kruh náš stále malý je a úzký.
Kde pak český ozývá se zpěv?
Kde jsou české spolky, české schůzky?
Jaká řeč z úst paní zní a děv?
Pane starý, Praha pořád dříme.“