Vláďa jaksi omrzele děl
(opravdu se trošku zastyděl):
„Jednoho dne, otče, nepomineš,
abys neopáčil radu svou.
Vidíš, poslouchám tě s důvěrou, –
poshov jenom, jistě zvyknu časem
práci polní, plochým lánům těm,
stejně, jak ty, rád mám naši zem!“
Říkal vše to unaveným hlasem.
Otec zamyšlený hlavou kývá,
po zvlněném obilí se dívá.
„Ve vír města zda tě touha žene?
aneb – do opravdy – stesk tě jal
po továrně velké zaprášené,
kde jsi v cizích službách pracoval?
V ranním jasu, plapolu a třpytu,
stokrát lépe v polích není-li tu?
Jenom, prosím, měj ta pole rád!
Před tebou je život, ty jsi mlád,
já svůj život dokončil už, synu.
Co jsem mohl, to jsem vykonal,
seslábly mi ruce – jaký žal?
rád už po lopotě odpočinu.
S klidnou myslí života se vzdávám,
práci svou teď tobě odevzdávám:
Sám se přičiň, Bůh ti požehnej,
vytrvalost ti a sílu dej.
Přeju ti, bys došel dál a výše,
než já došel (doplazil se spíše).
Jen tu zem, ta pole opatruj, –
v nich má krev a celý život můj,
v nich budoucnost klíčí. Těžkým hříchem – “
(slova přelamoval na rtu cit)
„bylo by, ta pole opustit,
zhrdnout jimi v jakéms klamu lichém.
Hochu! rád měj a chraň půdu svou,
ať se nedrolí ti pod nohou!“
A syn odpovídal s krátkým smíchem,
který trochu nudy zakrýt měl:
„Dobře, otče, žes mi připomněl!
půjdem tedy hájit půdu svoji,
připraven jsem k velikému boji.
Však víš: vedu s obcí dlouhý spor
o hranice v lukách, – zlí jsou lidi,
kořistí, kde dobrou vůli vidí,
všechno jen mi robí na úkor!
Dlouho shovíval jsem, však tím spíše
zpupnost selská roste výš a výše.
Jsem již omrzelý věru vším,
rázně celý spor ten ukončím.
Pojďme!“ Hlavou hodil rozhněvaně,
pažbu pušky svojí stiskl maně,
předešel už otce. Po polích
starý jen se díval, tiše vzdych,
chvěly se mu rty, však zůstal němý,
jen mu hlava sklesla, schýlen k zemi
kráčel za svým synem. – Z jasných polí
pěšina se smekla do údolí,
do zeleně lučin, ku potoku,
který přes mělčinu v líném toku
k dědině se vinul. Nade mlýnem
pod vysokou hrází rozlitá
olšinami, zelenavým stínem
hladina tam vodní prokmitá.
V lukách pokosených podrůstává
s kvítím drobným nová svěží tráva,
kde je nejhustší, tam po kraji,
hranice dvou nepřátelských světů,
mezníky se řadou bělají
v prostřed čapínůsků, modrých květů.
Panská půda zde se dotýká
slabých selských dílců. Silou svojí
k potoku je tiskne, proniká
mezi ně až klínem jako v boji.
A dusí je. Zdá se, znenáhla
travička už na nich vyprahla,
z panské půdy v bujnosti a pýše
i ty čapínůsky rostou výše.
Když Vladimír sešel do lučin,
viděl: v olších hnul se tmavý stín,
hlouček vesničanů vyšel z houští,
přímo travou pánu vstříc se pouští.
Z dálky smekají už. Mnohým z nich
ve vlasech se kmitá šedin sníh.
Tváře snědé, v čela vrásky vryty,
na rtech úsměv pokradmu se mih,
zpola chytrý, zpola rozpačitý.
Dozajista někdo mezi nimi
šeptem zavtipkoval. Nikdo však
pozvednout se neodvážil zrak.
Jdou tak travou kroky zviklanými.
Vladimír stál na zeleném svahu
štíhlý, hrdě vypjat, zachmuřen,
pozoroval mlčky hlouček ten,
z lící drsných, ze zvětralých tahů
kolem rtů, z těch očí sklopených,
myšlenky chtěl vyčíst z duší jich.
Došli, – mlčky nachmuřeni stojí,
kterak začít, zdá se, nevědí,
až pán zahovořil s výše svojí:
„Nuž, vítáni buďte, sousedi!
Jaké krásné rozmilé je ráno!
v polích všechno v úsměv rozehráno,
lehký větřík po zelené nivě
měkkou trávu hladí konejšivě.
Rád vás vidím, – ukončíme dnes
nekonečné pásmo starých sporů,
o piď země, o nějakou mez!
Víte přece všichni, bez odporu
ona půda ku panskému dvoru
patřila a patří – “ (Najednou
staré hlavy tam se rozkývaly,
jejich vrásky hlubšími se staly, –
ale očí ani nezvednou.)
„V knihách je tak psáno, rozhodnuto
nejvyšším je soudem. Právem jen
dal jsem ohraničit půdu tuto, –
skončíme už marný zápas ten.
Oč se jedná? o bezcennou hrudu,
vždyť jste dříve o ni nedbali,
chci jen, byste právo uznali –
a já dobrým sousedem vám budu.“
Ticho kolem. Náhle v kroužku jich
krátce řezavě se ozval smích.
A zas ono příkré ticho bylo.
Závěta se zachvěl. Zamrazilo
po celém jej těle, tajil dech.
Rázem pozvedly se oči všech,
s úsměškem se do tváře mu vbodly
(oh, ten posměch babský tak a podlý!),
a v jich hloubi temné uviděl
propast nedozírnou dál se šířit,
nenávist, jíž nelze nijak smířit,
na rtech jejich němý vzdor se chvěl.
Stále ono ticho. – Přetřel čelo,
v žilách jak by cos mu zakypělo,
z jeho očí vstříc těm zrakům všem
zablýskalo zlobným plamenem.
„Slyšeli jste?“ ostře krátce pravil,
„jak mezníky po lukách jsem vstavil,
tak hranice vedou, – šetřte je,
ať se mi tu škoda neděje!“