toť Španělsko, toť ona hrdá říše,
jež vládla světem! Bědný žebrák dnes,
jenž nemá nic, než roztrhaný plášť
a hrdost svoji! To vše viděl soudce
a vyřkl ortel. Ty pak, Osude,
jsi ukázal, jak hrdost taková
i neštěstím býti lidu dovede,
jenž nemá nic víc, nežli prázdnotu
své hrdosti. Vtrh Francouz do Španěl
a odklidit chtěl ono hospodářství,
jež zanechal tu černý středověk –
to hospodářství, nad nímž vyřkl soudce
své ortele. Vtip dějin bezcitný:
jak v moru čas lid vítal kamením
a láním lékaře, když kázali mu
o čistotě a slunce přístupu –
tak národ Hispanie zabouřil:
Hle, cizinec chce rovnat řády naše,
a krále sesadit a krále dát
dle vůle svojí. Dobrý člověk snad,
leč nechcem ho a dáme život svůj
za krále svého! Muži, ženy, mniši,
nůž, pušku, sekeru, kříž, cepy v rukou,
šli bojovat za svého krále-hlupce,
za běhnu-královnu, za mnichy svoje,
za řády stuchlé, bědné hospodářství,
za celé dějinné své neštěstí...