Smutně k nebi vypínal své věže,
mocné věže zámek Svojanovský,
smutně k nebi zřely tvrdé valy,
smutně hovořily staré lípy
k příkrým stráním u cest úvozových,
smutně v starých lípách tikal ptáček,
smutně voda tekla ze studánky
pod hradem a smutně hleděl v dálku
o svou píku bradu opíraje
šedý zbrojnoš a roh hlasatelův,
když se musil rozehráti vzduchem,
smutně zvučel údolím i hradem.
V hradě všichni chodili jak stíny,
rytíř mlčky hleděl do poháru,
škubaje vous černý, nepěstěný,
paní hradu vzdychala a štkala,
sotva slzy tajíc, chodbami se
stínem vlékla, i důstojný plebán
vážně, smutně hlavou pokyvoval;
slova těchy, jimiž jindy plýtval,
jako z obavy mu vázla na rtech,
jak by bál se více rozjitřiti
nežli konejšiti jimi bolest
otce, matky i celého hradu.
A když roh se rozhlaholil v dálku,
první u okna stál špičatého,
pátraje, čí příchod as roh hlásal,
jestli přece nezjeví se posel,
jenž by zprávou třeba nepatrnou
světla paprsk hodit mohl do tmy,
na hradě jež všecky svojanovském
pojala v svou děsnou černou loktuš,
v které hrozila je zardousiti.
Ale darmo, z třicíti všech poslů,
jež v kraj vyslal rytíř svojanovský,
ani jeden posud nevrátil se,
jak by všecky pohltila země.
Hodina tak tekla po hodině,
v nářku matka, v němé dumě otec
hlavy věšeli ve pustém smutku.