Z perlolemných záhybů tu krytu
obrovskou duch jedli vzhůru nese,
na té od země až do blankytu
slzí déšť se zlatotřpytných třese,
a když luna svítí na haluze,
přepestré se podobá to duze –
„Toť jsou slze lidských pokolení.
Vybudí-li slzu slasti v kom
vznešené tvé struny rozechvění,
toť buď tobě vánoční můj strom,“
pravil duch se vlídně usmívaje.
Rtoma básník plynoucíma v díce
dotekl se jeho roucha kraje,
dotekl – a nebylo ho více!
Uniklť on navždy hladu, zimě,
v jiném světle vytýčil své týmě.