A bylo ticho, lid na kolena
se vrhl, plamen vzňal se pomalu,
a rudá zář se lila náměstím
a v zlatých rouších zrcadlila se
té bílé dívky, která na hřbetě
se velbloudově náhle vzpřímila.
Jak příval vod, jak vichrů šumění
to Nicolettě v hlavě hučelo,
jak ve snách viděla se dítětem
pod palmou sedět, hrát si s prstenem,
a každé slovo byla chápala
té cizí mluvy divné stařeny,
a jako tíž cos s ní se valilo,
a jako světlo cos se rozbřesklo
jí náhle v duši, pouto drželo
ji jakés však a hrdlo úžila
jí jakás němota; však pojednou
to pouto puklo, dívka vykřikla
tak jasně, zvučně, celým náměstím
že jako zvon zněl sladký její hlas:
„Má chůvo! Lajlo! Lajlo! Chůvo má!“