A svědci toho bolu ztráceli
se jeden po druhém a stírali
si slzy s očí, nechajíce ji
na zemi sedět v bujném pažitě
pod šumícími stromy... Voněly
kol v trávě fialky a na nebi
hnal vítr bílá, vzdušná oblaka
jak stádo labutí... A v klidu tom
v své bídě sama Pia zůstala
s tím smutkem bezedným jak nebes hloub
a hlavu jeho měla na klíně
a zlomena, tvář k němu chýlila...