V kůrní stolici blíž tabernaklu,
kde své sedadlo měl mezi bratry,
zbožný Bolemír byl na modlitbách.
Když se domodlil a hlavu zvedl
a svým snivým zrakem utkvěl maní
na stolici kůrní opatově,
užasl a zachvěl se v hloub duše;
rostlť ze stolice před sedadlem
krásně olistěný svěží výhon
s vděkuplnou sněhobílou růží.
Zahořel mnich udivený touhou
spatřit zblízka zázračnou tu růži;
ale vtom strach náramný jej schvátil
a hlas přísný varoval jej v nitru:
„Boží tajemství v té růži skryto;
ty k ní odvážně se nepřibližuj!“
Ještě mžiknutím jen pohléd’ na ni,
než se náhle ztratila mu s očí,
a již kvapil vzrušen mezi bratry,
kteří ještě dleli v refektáři,
a jim s tímto viděním se svěřil.
Zdivili se bratří tomu zjevu.
Starý převor zvlášť byl znepokojen,
dávná minulost mu vešla v pamět;
ponazdvihnuv stříbrobílou hlavu
hlasem přitlumeným prohovořil:
„Má-li v domě našem zesnout bratr,
který zvláště čistého je srdce,
láskou svrchovanou k Bohu plaje,
tenkrát před sedadlem jeho v kůru
objeví se krásná bílá růže,
do tří dnů pak bratr zesne v Pánu;
stará tradice to v našem domě,
z bratří paměti již dávno vyšlá.
Jistě do tří dnů náš chorý opat,
duše čistá, Boha milující,
odejde nám do nebeské vlasti.“