Míg ezeket mondá, hozzám közelíteni láték
egy pitziny állású Könyvszerzőt. Keskeny ölében
két piperes bábot katzagás köztt visz vala: eggyik
frantzia rántzra szabott köntösben bajszos ajakkal
szittyai ábrázat; de viszont a’ másika zsíros,
rántztalan és rongyoltt katzagányban egy nagy Olasznak
fel-porozott, fürtöltt, mosdott és drága kenettől
illatozó feje volt: tetején egy kutsma lepenygett.
El sietett véllek Fébus temploma mellett,
‘s r’ám tsak alig nézvén, eggy pázsit dombra kutzorgott.
Nagy katzagási között tsúfságból hányta, vetette
a’ jövevény köntösbe szorúltt vad Szittyai képet;
míg az Olaszt apolási között mellyére szorítá.
El nevetém magamat, ‘s azt mondám néki: Barátom!
hogyha ezen bábok meg tudnák nyitni beszédre
szájokat; és ha ruhájához mérsékleni kezdné
nemzeti nyelvét is mindeggyike: valld ki, szeretném,
mellyike fog szebben szóllamlani? Szittyai bábod,
hogyha szavát köntösse szerínt mértékre veendi,
énekel: és Olaszod lebegő katzagánya’ szabású
hangjaival tsak nyögve hörög, ‘s két részre botorkál.