Teď na zvonici zvon se rozkýval.
Poledne zvoní. Žal a žal a žal
v úsečných ranách jen se ozýval.
V tom jak by ruka neviděná sáhla
po srdci zvonu – a zvon utich’ znáhla.
Zvoníku z rukou provaz přetržen
se vysmek’ zvolna, – zvoník hlavu sklonil,
vytřeštil oči, na rtu tichý sten,
pad’ mrtev, nedozvonil...