V malebném kruhu stojí hory,
jak zahrady by hráze pevné,
a na nich šumí lesů sbory
převážné slovo v řeči jemné.
A vyrostlé v tom věnci vděčném
se milé háje k horám vinou,
a mezi nimi v zpěvu věčném
po různých cestách řeky plynou.
A jako porozběhlé stádo
ty pahorky, ty vrchy, hory;
v jich údolí tak srdce rádo
si tajné vede rozhovory.
Tam na hoře své šedé stěny
ten ssutý hrad si věrně hlídá,
a stejně stále, beze změny
on děj svých věstí vypovídá.
On mnoho zná, on přežil mnoho,
on svědkem býval mnohých dějů,
on přečkal časů, lidí mnoho,
a mravů, zvyků, obyčejů.–
Tam bují pole, luhy, háje,
tam jezero se kryje v hloubi,
a kolem lípa v květu máje
se splítá s dubem v stinné loubí.
Na větvi žvatlá mladé ptáče,
a jeho slova – samé zpěvy;
kol něho tisíc druhů skáče,
a ono jim své srdce jeví.
V těch údolích, v těch hájích milých
se mládež v pestré kruhy splítá,
a bujná radost srdcí čilých
se v lehkém tanci volně zmítá.
A zpěv o závod s ptáčky v háji –
zde pozastav a přihled’ blíže;
kde tak se srdce otvírají,
tam srdce zbývá mnohé tíže.
Zde pěkně tak, zde volno, milo,
zde srdce se jak doma cítí;
a semli srdce zabloudilo,
nemožná víc se rozloučiti.
Tou zahradou – to země má je,
ta země krásná, kraj ten blahý,
můj Eden a můj ouděl ráje –
má kolébka, můj domov drahý!