A měl je. Přišel o žebrácké holi.
Poledne vyzváněli ve vsi právě,
když stanul před ní vršku na vrcholi
a dolů zíral známé ku doubravě,
kde Pavle kdysi první slovo dal;
vzkřik’ mocí hlasu svého v lůno skal,
pak v dlaně tiskl holou svoji hlavu,
mlýn klepat slyšel, ač už pobořen,
v myšlének mihotavém uzřel davu
kleriků zástup – zapomněný sen –,
v něm sebe sama, vedle kamaráda;
pak na kámen své vetché tělo klada
zas upřel na ves rodnou zraky hbitě,
prs pozapadlý pracně výše vzpjal
a nevýslovným žalem zaplakal:
„Ó zda tam žiješ, ubohé mé dítě?!“