A časem hemží se mi veršů v duši
jak v červnu včelek u medného úlu,
mně hudbou šumí vše a voní medem,
a knihy rostou jak ty umné plástve.
A přijde čas, že v duši mé je pusto
jak na úhoru smutném, kamenitém –
leč přes úhor se aspoň motýl mihne,
a u kamene slzička si zkvete,
však u mně vyprahlo je, že i podpis
námahou bývá... Pak je život bídou.