Adrií švarnou, slunným jasem tkanou,
můj člunek plynul tiše v poledne,
hleděl jsem snivě, kterak s vesel kanou
akvamarinu kapky prohledné;
jak sladce dřímá nekonečnost sklenná
a procitá zas v něžném pohnutí,
když plachta bílá větrem odchýlená
pohladí vlnu v plachém mihnutí.