A Pravda s poetou se tajně vpletá
v ten vábný rej, tím zemským nebem kříží,
kde jasné hvězdy vznešeného světa
vždy v nová souhvězdí se dělí, víží.
Zde mléčnou drahou v hustém roji plynou,
tam skupeny jsou menším, větším kruhem,
a v zákoutích, pod palem tlupou stinnou
pán dámě koří se, druh šeptá s druhem.
Muž s mužem tiše rozmlouvají stranou:
„Hle! Jak tam hrabě v dumách čelo mračí –
niť novou asi, peklem samým tkanou,
do přediva svých černých piklů stáčí.
Jak okem nyní potměšile svítí –
již ovinul nás v duchu zhoubnou sítí!
Ó ďáble, netušíš, že blízka chvíle,
kdy rozervem’ tvé přástvo potměšilé
a rozšlápnem’ tě, pavouku ty pekla,
kdy s rozkoší – –“ Řeč ústa nedořekla;