Soused tvůj, libosad, změny již hojné všude doznal:
Rozložité hrušoní nestíní trávu vrcholky,
tam, kde keřů byla houšť, v šíř po vkusu módy nynější,
trávníků zelených zrak volně koberce přehlíží,
mišpule marně hledám i bažantův ohradu pestrých.
Stezkou jdu změněnou Zrak darmo po záhoně dávném
pátrá zasmušilý. Tu zahradník vstříc mi přichází
obstárlý, statný doposud, vzhledu přívětivého.
I zjevuji starci, kteraké v sad kouzlo mě táhne.
„Aj!“ vece on překvapen. „Znal jsem pana otce – ta léta! –
Správcem když tuto byl, já právě dosáh’ tady služby
a zde ženil se potom. Ach, což vody odtud uběhlo!
Jak moji choť potěší váš příchod! Vždyť byla dobře
známa vaší s rodinou. Prý hrávala s vámi hošíkem,
neb v dům váš chodila mnohokrát, moje tehdy nevěsta.“