Můj nepokoj se zmáhal víc a více,
kdy ona s úsměvem tu na mně vzhlédla
tak bílá, lahodná, jak holubice
a vstavši, ruku přes stůl podávala.
Já s unešením vzhůru zíral na ni,
má pravice se marně namáhala
uchopit jejich útlých bílých dlaní.
Postava její průhlednou se stala,
jak asi nebe bývá za svítání,
pomalu, jako kouzlem ztrácela se,
obrysy bledly, netratíce v kráse.
S upřímným úžasem zřím za postavou
jak z místa svého mizí a se tratí
svou tváří lahodnou a usměvavou
jak by se chtěla se mnou rozžehnati –
až zcela zmizela v prostoru tmavou.
Já červánky zřel do oken mi pláti
a prázdné místo, kde dřív Lenka stála,
záplava nebe rudá zaujala."