Postava i v mdlobě v duši se zažírá,
Vytřese ho ze sna – ze sna žehnaného,
Žehnaného bledým, strašně tichým mírem;
Ta mu slova šeptá, že se hruď mu svírá –
Ve zpomínce hříchu spáchaného
Každý šepot je mu jedovatým štírem. –
„„Trpíš, duše věrolomná,
Jenž’s mi život otrávila!
Jak ráda by se útrob moje
Na tvých mukách napastvila!
Jak ssá rozkoš z tvých tu vzdechů!
Kletba, kterou němě duše moje
Za tvou zradu tajně zašeptala,
Ta budiž teď průvodkyně tvoje!!
Trp jen, trp – co já jsem tebou trpěl,
To se vrať v tvou duši, tvůrče žalu mého;
Srdce necitelné pro mou velkou lásku,
Zachovej i nyní citu ledového!
Doufal’s, srdce mé že otrokem je pouhým,
Že ním může každé děcko hráti:
Uvaž, jak se časem dlouhým
Zbudilo, a pomstou chce tvé srdce žráti.
Slyšel’s, jak ty krůpěje zatloukly?
Jak se vášeň z hloubi lítě smála?
Teď kypí a žádá průchod,
Hoj, teď směle, jaře pozaplála.
Střež se nyní, otrok ať svá pouta
Neroztříští jako hříčku ve dví;
Nepoutá ho v světě nic tu více;
S čeho je, to dosud žádný neví!““
„Ach, mi z očí odstup, pekelná nestvůro!
Proč mou duši tajně opanuješ?
Proč své oko na mne vyvaluješ?
Zakryj svoje zastaralé rány,
Které zráda moje ti vyryla;
Což jich muka moje nezakryla?
Já ti mír zas vrátím – jen mne nemuč déle!
Pozdě – pozdě! již’s mne domořila!“
Postava odchází – hyne –
Zas se vrátí, kyne,
Rány otevírá, srdce odekrývá,
Poukazuje své vášně líté červy,
Uštkne ubohého nejskrytější nervy,
V zoufanlivou mdlobu žene nešťastného
Tisícerou hrůzou zvražděného;
Outrpnost nad bídným bolně v ňádrách skrývá,
Skrývat musí,
Nedbaje co při tom zkusí.
Chladně vidí v mdlobách zesnulého,
Na nějž kanou slze jedovaté,
Jenž se zažírají v útroby kající. –
Utichly již postavy lkající;
V kobce zase staré ticho svaté,
Ticho – nic neruší posvátnou tu chvíli.
Šedá postava jen nad rakví tam kvílí! –