Spíš nebo bdíš? – Mne půlnoc objímá
ramenem chladným se zpomínkou žele.
Ty zůstala’s mi věrnou, noci má,
když každý přioděl se v šaty nepřítele,
kdo na prsou co druh spočíval kdysi.
Vše ticho kolem, jak by smrti dechem
noc ovanula každé živobytí;
však mrtvá za dne duše má se křísí
a chorál pěje touhy plným vzdechem.
Citové lásky za dne poukrytí
se hlásí mocně zase k životu
a v slavíkově sladkém tlukotu
ta píseň lásky mé do noci zaznívá.
Květ nadějí jak z jara okřívá,
dere se k slunci poupě tužeb mých
a volno mi, jak byl bych v nebesích.