Bordone v jedné
má scéně – jejíž půvab nevybledne –
sedící ženu. A k ní muž se tulí.
Jest bělostná, muž vášnivý je snědý,
a levou rukou ke kyčli jak jel by;
než ona, spité majíc touhou hledy,
jej zdržuje. Však, by se neminuli
těch cílů svých, nepouští jeho ruku!
Nad nimi Amor bez šípu a luku
– nač potřeba tu ještě jaké střelby? –
zelený drží nad hlavami věnec.
A ženě ne jen v tváři kvetou růže,
vytryskl purpur, krasší nad ruměnec,
z bílého voňavého prsou lůže
a namalován nach i nad koleno.
Vždyť v ruce hračku má – silného muže.
Ó zmámená ty, přeblažená ženo!