Valdemar líc měnil za té řeči tklivé,
hněv mu blýsknul okem, čelo zryly vrásky,
přeletěly chmury líce starostlivé,
až z nich svitnul opět slunný pohled lásky
a král odpověděl: „Srdce milované!
Není hoden ani krůpěje té rosy,
která z očí rajských v osud jeho kane,
temný zloboh ten, za něhož anděl prosí.
Vzhlédáš s výčitkou? O vím, tvá dobrosť čirá
nezná lidských ďáblů, shovívavě tuší
skrytou dobra hvězdu v nejtemnější duši.
Ó kéž zůstane ti blahá tato víra!
Ó kéž nezjeví ti nikdy satan taký
propasť bezednou, jež v prsou jeho zeje,
kde zla příšerné jen černají se mraky
a svit nebeský kde hasne bez naděje.
Ó, kéž nepoznáš to plémě lidských zmijí,
které zlu se těší, jen svým jedem žijí,
k útokům jen zrádným úskočně se vinou,
s rozkoší též uštknou ruku dobročinnou.
Takovým jest ten, jenž tvoji soustrasť budí,
žel, že ujec můj! To démon v posměch víře
talár posvátný si připjal k mrzké hrudi,
pošklebně se převlek duší za pastýře.
Modlitbou prý bude zbytek jeho žití!
Bojím se, má drahá, věř, že nebe spláče
nad tou modlitbou. Že bude kovem zníti
tam, kde nad krvavým polem havran kráče.
Bože, dej, ať křivdí strýcovi ta slova! –
Však tvé přání stavím nad rozvahy radu:
V Oringsborg se Strange vydá bez odkladu
a tvým jménem sejme pouta biskupova.“