A dojat necítím van větru více,
ni pršky šleh, zřím olšin rokytí,
kam podél řeky zkvětlé do vrbice
se chudé ptačí hnizdo zachytí,
zřím tichý kraj, jenž v tuše jara dřímá,
půl sluncem vyzlacen a polo v mhách,
v chorálu varhan, jenž teď slavně hřímá,
též po kvetoucích sahám kočičkách,
a jak z nich vane jara zvěst a záře,
je odnáším v svou jizbu samotáře.