Z dědiny letem jako dva ptáci –
před námi za námi bělučká pláň.
Kostelní vížka v sněhu se ztrácí,
seveřík růžemi barví nám skráň.
Nehybný topol v jíní svém němý
pod nohou ptáka upustí k zemi
v démantech jiskřící led.
Zdá se mi: tak bych v němém tom klidu
přes ledy útrap, života bídu
s tebou teď uletěl v svět,
tvé srdce slyše bíti jen tiše
a zníti rolničky.