Hle tu vidíš, jak vše lidské všivé!
Dosti vodil’s mne, učil se smát,
z různých konců lidské činy znát.
Už mě nudí vše a v tvář mě bije
stará nicota a apathie.
Monotónní život! Nic mi nepohne se,
jednotvárně opakuje vše se!
Milý brachu, líp je v oblacích:
nad sebou tam samým slyšíš smích,
ostrý, pronikavý, rána meče.
Zde ho svrchní, mastné vody tlumí!