I povstal velbloud jako hora z hloubi.
Noh jeho dlouhých zohýbané klouby
jak sáhovky se rozkládaly zvolna;
vzpjal hlavu vzdorně, ale trpkosť bolná
mu plála v očích. „Vím již,“ zařval vztekle
v to ticho pouště, strašným zvukem zleklé,
„vím, proč i velbloud jehlou provlékne se
spíš, nežli boháč v nebe dostane se!
Klet, nosit hrb svůj na svém vlastním hřbetě;
zřím, v čem jest kletba boháčova v světě:
on lidi, s rovným hřbetem narozené,
kam kročí, hrbí, plec jim hnusně klene,
jak na těch všechněch moudrých zde se vidí:
kde boháč jest, hned velbloudi jsou z lidí!
Tak před penězi člověk záda křiví,
že snad i v nebi všichni spravedliví
by zhyzdili své nadpozemské oudy
a změnili se také na velbloudy!
A proto boháč vyloučen je z nebe.“