Ó lidstvo! Věčný Briaree, v sporu
sám s sebou jenž se stále potácíš,
ty Spartaku ve vlastní vůle svoru,
jenž každým věkem znova krvácíš,
dík za to vem, z tvých vzletů a z tvé viny
že pravdy velké žár v mé nitro šleh’,
vstát, stokrát poražen, vklán stokrát v stíny,
zřít ideal tvůj krásy v plamenech;
za rány vše, jež padly z tvojí ruky,
tu píseň hlubokou jak tvoje muky
mi dozpívati nech!