Ó, učitelkou být! Jí ve snech je to novým,
ten pocit vábivý, žít sobě sama stále,
svůj míti pokojík s nábytkem ořechovým,
klec s ptáky velikou a květy na oknech,
skříň s plátnem zeleným, již ve příhrady malé
jí truhlář rozdělil a v každé plno kněh,
hodiny s kukačkou, kdys matkou darované,
a housle na stěně u stolku psacího.
V kraj bude vyhlídka. Tu ráno vždycky vstane,
punčochy oblékne, zavolá Amiho.
A trochu dráždíc jej, své připraví si knihy.
Tam venku ve zlatě vřezané polí rýhy
se budou černati a vlny po obilí
van zčeří lichotně. K deváté rafij pílí
na věžních hodinách. Hle, starý učitel
již řadou dětí jde, jež ztichly okamžitě
před školní budovou a jako zlatý pel
spí na všem slunce lesk. To na vsi jenom bývá,
kdy švehol skřivanů vysoko v modru zpívá.
A brzy poslední ve škole zmizí dítě,
nastane učení. Pak děti závodíce
pištivě počnou číst, prst v řádky vbodajíce.