Chybil jsem, ach! chybil, milostivý pane!
Že jsem soužil srdce dívky milované;
Za to dychtím skálu bludu rozbořiti,
Tobě, zlatá dívko! stav svůj pokořiti.
O patř! rytíř leží na kolenou,
Tobě zlato, statky obětuje,
Tebe pannu vyvolenou
Za Bohyni prohlašuje,
Y se lásce věčné světí.
Rozkaž, jak blesk na smrt letí
Slouha jako holub věrný.
Ha! již zmizel mrákot černý,
Který oči čisté slepí,
Srdce tvrdí, rozum třepí;
Slunce moudrosti svět osvěcuje,
K pravé lásce srdce rozněcuje.
Nyní chodě v blesku rozumnosti
Vidím myslí nezkalenou,
Že jen s ženou vyvolenou
Dojdu štěstí lahodnosti.
Tys má duše! tys mé jmění,
Tys mé základ blaženosti.
Ztratímli tě, zemře potěšení,
Zhasnou všecky rozkošnosti;
Rytíř života se zbaví.
„Pracuj! Karel k mladíkovi praví,
Oč se sprostiv nemoudrosti
Dojdeš sladké spokojnosti!“