Sotva vešli v klenbu skvostnou,
slétají se zevšad ptáci –
kosi, vrabci, ohniváci,
drozdi, špačci, vlaštovice,
sýkorky a pěnkavice,
strnadi a křepelky,
žežulky a trpělky –
prosí světce bez přestání
o cvičení, o kázaní.
Zpěvné krčky natahují,
pestrá křídla napřahují,
piští, sviští v jedné směsi,
na hruď, na bradu se věsí –
ba i čáp, ten filosof,
pozapomněv na žab lov,
za kapuci tahá světce,
aby promluvil k nim přece!
Dobrý svatý vlídně patří
na tu žízeň. – „Milí bratři!“
začíná pak svatou sklizeň:
„Bratříčkové okřídlení!
Zdali pak to radosť není,
hleděť na pestré vám peří,
jak se v slunci třpytí, čeří
a jak unáší vás z prachu
do blankytu, k slunci, nachu!
Nesejete, nežnete,
žijete přec, pějete.
Za to, bratři, chválím vás!
Pějte díky Stvořiteli,
který tolik lásky, krás
rozlil na vás, na svět celý!