„Však jich máš,“ rty onen v úsměv břitký ladí,
„chův a hospodyň, že jedna druhé vadí.
A pak nesoudím, že voj těch Vlast a Svratek
příliš okřínů a dětských dychtiv šatek:
v jejich řadě kdysi za kněžniny vlády
chystaly se země zákony a řády,
boj a mír se strojil; Libušina sláva
splývala též na ně; jejím strážným temem,
vedle obecného zvláštním byly sněmem.
S ohněm kuchyňským se těžko shodnou žrečky,
soudní berly těžko změnit za vařečky!
Chceš-li přece krb svůj také svěřit stráži,
pak nechť pouta pevná s jedinou tě sváží;
beztak závodů těch něžných cíle smělé
pnou se k polovině trůnu osiřelé
po tvé levici; z nich čaku hlavní sice
Vlasta přičítá si, sboru náčelnice
a kdys přední v rádkyň Libušiných davu –
tať již v odvážných si dumách pyšnou hlavu
jistě ověnčuje zlatým po ní skráncem.“