Co skutečnost? Že hlas tvůj zvučí,
jen mozek můj mi za to ručí,
on jediný mé duši spřádá
tu forem, barev zvuků směs,
z níž světa představa se skládá;
shon ulice i v tichu les, –
vše příze jen v mé duši tkaná,
tak stejně podstatná či planá
jak pavučina záře hravé,
již hluchoněmý slepec vije
pro zjasnění své nudy tmavé
ze vzdušných vláken fantasie.