V tom u Jarmily myslivec stanul, –
trpký se úsměv na rtu mu kmitá. –
„Spasí vás,“ praví, „jen síla vlastní!
Až krví vrahů zem bude syta,
budete volni, budete šťastni!
Znáte své vrahy, – páni to vaši, –
kteří vám berou i chléb váš denní, –
kteří vás peklem po smrti straší,
zatím však zemi v peklo už mění, –
řetězem těžkým zdrhli vám šíje.
Nuž vemte cep svůj, nechť tříští, bije
hrdé ty lebky, nestoudná čela!
V palácích oni hodovat mají,
kdy chuďas sotva drobtů se nají?
Ať zhyne v krvi pýcha jich celá!
Má jeden bídně umírat hlady
a druhý vedle v přepychu hýřit?
Ten rozdíl může krev jenom smířit!“ –