Já jsem, braši, na tom plese také byl
a jak druzí jarní rosu chutě pil;
neb jsem jednou hadího sněd’ masa kus
a teď slyším muší hovor, plží klus;
pokrytce vám poznám, jenom mrknu naň –
má na tváři vytlačenu lidskou dlaň:
všech pět prstů červených jak čistá krev,
jak by to tam kouřil se z ní cizí hněv.
To však bývá na velkou mi závadu
a též dobrou kazívá mi náladu.
Viděl jsem, a mrzutá to věru zvěst,
že to s ptáky jako s námi lidmi jest;
že by pták ten každý po pěti se měl,
jako já tu, kdy bych pravdu mluvit chtěl,
a že ještě daleka pouť naše jest,
nežli bude v našich srdcích odlesk hvězd.
Přece však jsem do veršů to napsal vám,
neboť nejlíp člověku je, myslívám,
zazpívá-li, zadupne si: „Eja húj!“
však starosti samy přijdou, brachu můj!