Hrob jeho kázal otevřít pan papež
a tělo tlící – bez dní několika
měsíců osm leželoť již v rakvi –
dal přinést v prostor síně koncilia,
trůn postavit dal proti trůnu svému,
mrtvolu vsadit na něj a ji odít
papežským rouchem, korunou a berlou.
A že se mrtvý hájiti sám nemoh,
diakon Boso dán mu za obhájce,
i zaujal své místo podle něho
a pod tíží té úlohy se třesa
byl bledý velmi. Žalobcem pak jeho
byl Leo, kardinal kněz, který stanul
u trůnu pana papeže. Soud začal.
Kněz kardinal své obžaloby metal
v líc provinilci za bodem bod stavě,
a Boso diakon k nim hlasem tichým
a třesoucím se zvolna odpovídal.
Tu nedočkav a valně netrpěliv
a hněvem zjitřen s trůnu vstal pan papež,
k mrtvole běžel, ruku vztáh a křičel:
– Proč úcty zapomněl jsi a trůn urval
svatého Petra, biskupem jsa v Portu?
Což nevíš, že jen z římských kněží středu
smí papež vyjít? Což jsi nepřisáhl
jsa klatbou stižen nevkročit v zdi Říma?
Proč vínek císařský jsi Arnulfovi
posadil v chrámě na prokletou hlavu,
když před tím Lamberta jsi korunoval?
A proč jsi stál o bezživotí moje? –