Od města se blížíš, nesouc ke rtům mým
v dlaních svých, jak v misce hluboké, dar vřelý,
nápoj se zakletým ohněm posvátným,
víno staleté, v němž světa žár hřmí celý,
s pěnou opalisující, vůní nasycený
pohár života, v němž ke dnu pohřížený
příslib tvého těla blesky svůdně mží.
Tak dej vše mi vypít – noc je v tichu bílá,
nad mým celým světem, krásnou zemí mojí,
užaslých hvězd zář’ se tiše rozložila.
Vůkol vše je mé a tvé. Mé srdce žízeň svoji
vyleje v tvá ústa, v klín tvůj založí
oheň, jenž v tvém těle hlas můj rozmnoží.