Co florentinský velký povídkář,
Boccaccio, vložil v ústa plna vděků
své Fiamettě, ráno, čtvrtý den
když v sadě nedaleko fontánu
ve stínu stromů, v tichém šelestu,
svým soudruhům se jala vyprávěti,
to opakovat, a ne beze změn,
svým vlastním slovem odvažuji se.
Bych o Ghismondě veršem vyprávěl,
čar k tomu zvláštní, mocný nutí mne,
čar, který tenkráte mne uchvátil,
když na tom místě, v Arnu údolí,
kde onen sad prý kvet’, v němž skrývala
se před morem prý Fiametta s druhy,
jsem mistra četl... Splynul pak ten čar
v mé paměti s tím velkým, modrým snem
hor toskánských, ve stříbře koupaných,
a s visí nevýslovné sladkosti
těch nebes průhledně se klenoucích
nad campanilem Giottem stvořeným.
A onen čar se ve mně ozval zas,
když na své pouti v slunnou pustinu,
kde někdy Paestum stálo, přišel jsem,
v to město, kde Ghismonda žila kdys.
A čar ten s novou silou zbudil se
dnes ve mně opět: padl náhodou
mi starý mistr zase do rukou
a o Ghismondě čet’ jsem dychtivě...