Teď na kolena klesl všechen sbor
a ústa k nebi hlesla bolesť svou,
a samo lůno divokých těch hor
svůj ozvuk neslo za jich modlitbou.
A povstali a ohledli se zpátky
po drahých věžích, tratících se v dáli,
pod nimiž leží mnohé slzy, žaly
na růvku dítek, otce nebo matky.
Stlumili štkání, pokročili v před –
jen ještě dlouhý, dlouhý zpátky hled:
a hory uzamkly se – naposled.