Egykor tavasz vége felé Pallás aszszony Böltseit
ki-ereszté keze alól, hogy unalmas könyveit
félre-tévén, mulatnának, ‘s Flora szines kertjeit
vagy az erdőt látogatnák, vagy Pán Isten mezeit.
E seregnek nagyobb része Epeussal el-indult,
erdők közé; Diannátul vigasságot ott koldult
hol Akteon vadat üzvén szarvas képre el-fordult
midőn a feredő szüzek testét látván el-bámult.
Ez a kártyát választja, az a tekének játékát
forgat amaz Bellonátul költsönözött paripát,
ki ki amint kedve hozza üldözi bölts unalmát,
még a kedvetlen Mopsus-is meg-inditja tréfáját.
Kissebb része ezen Népnek Minervának udvarát
el-nem hagyta, nem kivánta erdeiek sátorát
a városi Isteneknek látogatván hajlékát,
nevetséggel nyájassággal tölté komor homlokát.
Bizva vala e nyájatska Dafnis gondos kezére,
Dafnis, ki a vers szerzésnek majdnem legfőbb mestere
ugyanezért Tritonisnak titkosa és kedvese,
könyvekkel telt tárházának kitsin, de hív őrzője.
Elötte jár: a kis sereg szereti kis Pásztorát,
hiven, ‘s bátran követgeti nyáját, kedvét, ‘s játékát,
Orfeus is velek sétál, el-felejti hárfáját,
hazájának modja szerint beszél, ‘s üzi tréfáját
El-indulván először-is Neptunusnak partyait
járják, ‘s kérik evezésre Palaemonnak hajóit,
de Eolus nagy haraggal hányván vizek habjait,
utáltatta minnyájokkal Amfitrite udvarit.
Azomban szép Melicerte fogja Dafnis karjait
véle együtt tsinált hidra el-vezeti Társait,
erre vitte már ma, ugy mond: Mars rettentő fajzatit
kik dsidákkal ijesztgették minap Burkus táborit.
Által menvén el-beszéllé ezen népnek erköltsét,
bajnoksága eredetét, fegyverének erejét;
még a vizen tul meg-látta a ferdőnek tetejét,
akkor ujra kis Dafnishez igy kezdette beszédjét.
Dafni! mivel kedvedet megszegte mérges habokkal!
Eolus, im vigasztallyon e ferdőtske mosdással,
ebbe járnak a Napoeák, szép Elek a Musákkal,
vigadhatztz itt midőn akarsz a mennyei karokkal.
El tün. Ezek a ferdőnek megnyitják két kapuját,
látyák Jápix Mesterségét ‘s az Istenek trónussát,
a vizekbe ugrándoznak, mosdanak, meg kotsiját,
Febus tengerbe merítvén el-nem kezdé nagy álmát
Más nap Ceres majorjába viszi Dafnis társait
hol a müvelt földnek gyomra jó gyümöltsü ágait
mutogatja Vendégének, szép illatu szálait,
zöldellő kis gazdagságát veteményes ágyait.
Itt nem messze a Brontesek sisakokat koholnak,
mellette a Fidiások fa képeket faragnak
Dafnis pedig társaival azomba jól vigadnak,
küzködnek az Orfeussal, nevetkeznek játszanak.
Jön azomba maga Ceres, tele rakta karjait,
Ambrosiát hoz Nektárral, kinálgatja fiait,
együtt vigad, jó példát ád, tölti Bakkus borait
tömi színes bokrétákkal kinek kinek ujjait.
Nem volt elég a mulatás, ki ki Flora udvarát
emlegetvén el-indulnak, ‘s a virágok táborát,
ennek rendét ‘s külömbféle szineit és illatját,
meg-vizsgálják ‘s meg-ditsérik a szép Kloris munkáját
alig lépnek-bé a kertbe, egy rósátska meg-mozdul,
éppen akkor serkene-fel déli édes álmából,
álmos szemmel Dafnisra néz, de végtére el pirul,
vámra méltó ortzájával a Föld szinre le-borul,
Dafnis mintha nem-is látná, tovább viszi seregét,
mutogat a violára, ditséri szép termetét
de azomba a rosának nem felejti szemérmét,
gondolkozik, visza menvén, hogy ditsérje erkeltsét.
Szép kert, ugymond társaihoz, szép kert éljen Istene,
oh mely kedves a szegfüknek amott rengő kebele,
de jajj sokkal drágább ama Hiacintok serege,
még itt is van egy ágatska, szép Narcissus a neve.
Oh melly nagy kár, hogy ezen kert egybe megfogyatkozik
nints rósája, a rósa ág sehol nem találtatik.
Igy teteté Dafnis magát: a rósa emelkedik
sőt mit mondok a napfénynél ime ott játszadozik.
Mennyünk hozzá, még meszszirül mosolyog szép artzája
mintha reánk várakozna, ide fordult ajjaka,
ditsérjük meg a mint illik: ezt ki-mondván halada
a rosátska fel élledvén hozzája meg-hajula.
Nyittya Dafnis ditséretre el-készitett ajjakit,
de jaj a szem el-bámulván tartóztatja szavait,
sohajt, halgat, és elpirul: Flora aszszony tsudáit
ki ditsérné, ugy mond végre, méltóképen karjait.
Tovább mennek, ‘s bokrétákkal ékesitték fejeket,
illatokkal, ‘s gyümöltsökkel meg-töltetik kebleket.
Mindezekkel meg-tisztelik más nap ama Szüzeket
kik Vestának éllesztgetnek ujjabb ‘s ujjabb tüzeket,
Igy el töltvén Pallas népe örömének napjait
végtére meg-látogattya Pán Istennek Sátorit,
hol a borzas Satyrusok tartyák Bachus tántzait,
‘s a Pásztorok legeltetik Titirusnak nyájait.
Itt van ama lovaglásra tanitgató oskola,
mellynek magos gerendáin függ négy vagy öt paripa,
fábul áll e’ mesterséggel egybe kapcsolt karika,
mellynek sebes szeleknél is sebesebb a forgása.
Itt tanulja a’ lovaglást, a ki Marshoz esküszik.
Fel-ül a’ fa-ló hátára nyargal mert forgattatik,
tzélba veti nyargalás-közt lapdáját, ditsértetik
ha a lovonn megmaradhat, és lapdája bé-esik.
Ezt meg-nézvén el sétállyák Silvanus lugossait,
viszsza térnek, mert Epeust várják, ‘s Mopsus társait,
kik el-hagyván Diannának nyilakkal tölt halmait,
még azon nap meg-is szállják Pallas háza falait.
Öszve ülvén az egész nép emlétti vig napjait,
ki ki elől számlálgatja örömének okait,
örömre kél ujra szivek, Pomonának kapuit,
ki-ki mondja: látogassuk Pomonának kapuit.
Egygyes szivvel el-indulnak bé-jelentik magokat,
Pomonnának; ki azonnal mutat gyümölts ágokat
ki hozattya pintzéjéből a meghütött borokat,
Nimfáinak süteményét, a nyársra vont ludakat.
Itt van férje Pomonának, vigad vendégeivel,
a Friss Hebe nem külömben kedvet élleszt képével,
miről előbb az árnyékba nevetkezett nényével,
most uj kedvel nevet, tréfál, vadász tekintetével.
Örül Mopsus, az Orfeus kezdi görög verseit,
vigad Dafnis a sereggel szedi kertnek kintseit,
el-rejtődnek Hebe elől, nem türhetik szemeit,
Orfeus is elfelejti Plutó setét völgyeit.
Láttya Venus ezt azomba, láttya Pallas seregét,
vigasságát, nevetségét, játékát és örömét
kevél szivét arra inti, mikép Pallas szépségét
Páris előtt kissebbitse, ‘s szomoritja tselédjét.
Alectohoz megy azonnal. Pomonának udvarát
szálld-meg, ugy mond: nem nézhetem ellenségem táborát,
fajzatim közt vigadozni; te el-kezdett játékát
rontsd-meg, pusztitsd módod szerént mulatozó arnyékát.
Jön Alectó, ‘s rut békákkal hinti kertnek utjait,
hogy ezekkel megszalassza Hebe, ‘s nénnye lábait,
egy kigyóval alattomba Mopsusnak-is karjait
meg-keritti, ‘s fel-élleszti haraggal tölt szavait.
A félelem és a harag, fel-bontyák az örömet,
el-oszlanak szomorkodva; én is akkor nyelvemet
el-felejtvén azt mondottam: soha Pallas örömet
még Páris él, nem találhat Venus előtt érdemet.