Zvolna jakýs černý smutek
dere se jí v klidnou duši.
Pochod smuteční zní táhle,
žalostně a vyčítavě.
Všecky skloněné ty hlavy
před ní v taktu kývají se.
Černá rakev jakby plula
na těch hlavách. Ve dvou plochách
odráží se od ní zlatě
záře slunce. – Tak v ní leží –
bolestný hlas vnitřní šeptá, –
jeho oči jsou teď na vždy
zatlačeny... jeho ruce
složeny jsou na těch prsou...
Konec... konec... Čtrnáct dní to,
co tam v parku zlíbala jsi
tuto hlavu... Teď je chladná...
jako z vosku – (lehký mráz jí
po zádech jde) – Jsi teď sama –
dál to šeptá – sama... sama...