Náhle v práci zastavil se,
ruka vázla, noha couvla,
jak hnul sochou Svantovíta,
slyšel ostré zaupění,
jak by mladé vlče vylo.
Myslil zprvu, poraněné
že snad zvíře za brlohu
vynašlo si tuto sluji,
by zde tiše dodělalo.
Skočil rychle, strhnul dračku,
svítil blíže a juž žasnul;
u nohou se cos mu tmělo,
chlupatý a černý kotouč,
modly roh té divné zvěři
prsa tísnil sténající.
Odvalil hned Prokop balvan
a teď teprv v tvář se díval
svému hostu: viděl rohy
nízké, trochu zakřivené,
rudý jazyk, oko malé,
blýskající rudým žárem,
ústa pěnou postříkaná
špinavou, dech cítil sirný.
Potvůrku si chytil za krk,
obrátil ji více k světlu,
kosmatý zřel ocas tvrdý,
na lopatkách houpala se
malá křídla netopýří,
konec jejich s drápem ostrým,
v kopyta se kryly nohy.
Usmáti se musil Prokop,
jak to vyžle šklebilo se,
opici hned a zas vlku
podobné v svém pitvoření.
Ze všech stran si svítil na ně,
požehnal je křížem svatým:
„Azazeli, pekla zmetku,
proč se svíjíš u mých nohou?
Jdi a vrať se v místa pustá,
skučíš jen – nuž odpovídej!
Neznáš řeči? Jmenem Boha
Stvořitele, Spasitele
zaklínám tě; pověz nyní,
co tu chceš? – jsi raněn, zmetku?
ukazuješ k vchodu sluje?
zasáhl tě včera balvan?
Nepochopils ještě, bleskem
že mi Pán sám klestil cestu,
dračí plémě, rode hadí?
Chci, bys mluvil, jak tvé jmeno
mezi duchy ztracenými!
Vrčíš jen jak vzteklé štěně –
ra, ra! nuže, sluj mi ,Rarach‘.“