A hle v tom nadějném rozjímání
Lermontov12, jinošských pěvců kníže,
Věnec laurový kolkolem skrání,
Ze zástupu druhů kráčel blíže;
Kdyžto pak se ke mně přiblížil,
Týmě své jsem před ním unížil,
Sladkou cítě v srdci útěchu.
On mne s tváří plnou úsměchu
A přátelským vítal pozdravením –
Potom zmizel před mým krátkým zřením.