Tu v plesu Káča na mžik postála
a rozpjala svou náruč bělostnou –
však běda! – ha! – ó sudbo děsivá!
V tom mžiku divý kot ji dohonil
a v ňadra vryl jí ostré spáry své
a v hrdlo zuby – horké krve proud
z něj vytryskl – a Káča poklesla
na báječný ten luh, ty poklady,
jak ulomená, bledá lilie
a – došla cíle, štěstí, poklidu.