Zamyšlena, trudna, volným krokem
ubírala jsem se na pahorek,
na němž, rozestřen jsa táhlým bokem,
tajemně si šeptá mladý borek.
Na temenu jeho v sosen stínu
místečko znám, zvláště roztomilé;
tam si často ráda odpočinu,
zablouzním a zbožně světím chvíle.
Odtud pohled volný otvírá se
na báň nebes, na krajinu celou,
odtud možno oku plavbou smělou
plouhati se ve přírody kráse.
Stanu na vršku. – Aj, jak tu vlídno!
kadidlovým sosny voní dechem –
ani hlásku vůkol – všechno klidno,
země vystlána je hebkým mechem.
Tak tu všecko vábí ku prodlení,
že nemožno ani odejíti;
srdce praví v sladkém utěšení:
Zde je dobře, zde je blaze býti!
Já si sedla. Slunéčko se právě
potápělo za modravé hory
a ve zlaté jeho ve záplavě
koupaly se pole, luhy, bory.
To červánků moře purpurové
celovalo zemi na noc k spánku,
jak matinky blahozdrojní rtové,
kdy se sklání v lůžko ku milánku.
Slunce zapadlo za horu temnou,
aby vzešlo opět v kraji jiném;
země pláče slzou rosy jemnou,
halíc tvář svou šerým smutku stínem. –