On, bratr tvůj, rván zatím živlů šlehy
a orlem žrán – oč tebe vznešenější,
ty ubohý, jenž oblétán much stádem
a střečků bzučením kol nezemdlených,
tož rojem starostí a všedních klopot!
On s čelem rozbrázděným klínem blesku
a s celou horou zhroucen v černý Tartar,
ty malichernou a hamižnou vráskou
skráň maje zrytou jen a skácen s trůnu
své důstojnosti v službě malé ženy
v jho nízkých starostí a denních strastí.
Tak různý los vám kynul. Osvobozen
když Heraklem, jenž bohu roven povstal
a po Asie boku triumfálný
spěl v středu nymf a faunů jásajících
a lidí radostných, jimž nová doba
se vznesla práce, úkoje a síly,
u chaty tvé se zastavil a klepal
na dvéře tvé, ty otevřel jsi jemu
a vyšel vstříc, však nepoznal víc tebe.
Stál před ním stařík malý, unavenost
mu zryla krásné tahy obličeje,
vous nepěstěn i vlas v chumáčích splýval
přes čelo zryté vráskami, zrak vyhas’,
krev klopotně se vlekla žil všech spletí,
hlas šeptal jen a ruce jen se chvěly.
On z živlů války a z obětí děsu,
on z Erynií hadochvějných kučer,
zpod polibků psa Zeva jen se vymknul
jak Héros zářivý a jak den mladý
z jha těžkých mračen po bouřlivé noci,
pln síly, svěžesti, tuch, snahy, skutků:
ty schvácený a umdlen maličkostmi,
dnů jednotvárných unavený sledem,
jež rostly v roky, nocí dlouhých nudou
byl’s zdeptán v prach, on v příští doby patřil,
ty’s pouze čekal ticho a klid smrti.
A ona, tebou druhdy vytoužená,
ta žena obdařená všemi bohy,
dnes věchet byla starých žil a hnátů,
zkad zloba z krvavých jen plála zraků
vždy v nové srážky hotova a sváry.
Tak oba v náruč padli jste si, bratři,
a plakali jste, velký titan světla
tvé zlíbal vrásky předčasné a k srdci
tě přivinul a v hloubi duše ptal se:
„Kdo větším z nás a kdo z nás trpěl více?“
Za mizícím zrak vztáhna, v dálku páže,
ty’s volal v hoři, kam se přimíchala
(i to je lidské) krůpěj zneuznání
a hořkosti, již ztracený vždy život
nám k stáří na dnu číše zanechává:
„Ó, táhni dále, velký, bohům rovný,
říš novou zdělej pokroku a světla,
spěj po údolích jako nesmrtelní,
k jichž boku nyní sedneš, nech mne v stínu
mých starých běd, mé malicherné nudy,
mých všedních klopot, jednou též se skončí!
Však rod náš obou půjde vedle sebe
v svém každý dědictví, snad naposledy
se otcové teď objali, leč děti
víc znát se nebudou, spíš hořkou žlučí
a jedem naplní se jejich srdce.
Být nemůž’ každý velkým, nesmrtelným
a moudrým, prozíravým; blesky nebes,
věř, nejsou mukou nejhorší, když sílu
má titana hruď, z jejich světlé lázně
se vzepne nesklána – spíš osvěžena.
Však malý, drobný hmyz všech všedních klopot
je horší trest a cíl náš v posled jeden,
nést, co nám dáno, ty svou gloriolu,
já tíseň svou a prach znavených údů!“