Snad že cítím jinak: aspoň připadá mně,
že tam, kde vy nejste, slunce nesvítí,
a když jsme šli v dešti, cítíc vaše rámě
mnila jsem, že jdeme dešti ve kvítí,
ó to mé je štěstí:
v mysli zřít vás dumné...
a že jste tu u mne,
mně tak blaze jesti,
že bych mohla tady ihned umříti.“