Ach, zde – ten známý rov – Již tomu leta,
co neprodlel jsem u těch růží tvých,
a již mi paměť sotva vzkřísit umí
tu hlavinku, ten hlas, ten sladký smích,
ten zrak, jímž anděl zářil v temno světa,
tu světlou kadeř, po níž dávno veta...
Tak dlouho zjev ten míjel moje dumy
a teď mi náhle v nitro zapadá,
kdy hlavou ještě rozkoš pustá šumí,
ta mladých slastí bídná náhrada!