Za městem, tam u silnice,
tam, mýtní domek, kde dědy obtěžoval,
příbytky slátané a ubohé
se k sobě choulí, nedokončeny věčně,
fantastické výtvory vyděděnců.
Tu palác z vagonu, sedřený a prohnilý,
tu z prken a hlíny slepené klece,
tu boudy z ohrad pro velké lidské psy,
tu z podezdívkou domky z bílených prken
nejmodernější tvoří třídu vzdušnou,
a ze všech groteskních těch střech
a nakroucených komínů se kouří
bolestná bezradnost doby,
a pošlapané lidství
se zlobně ti do očí dívá.
Tu lidé žijí, žijí
a ve snech o revolucí a celkem bez reptání
jdou do práce aneb ji marně hledají,
než ulehnou tu k spánku.
Co z roztopených kamínek
dýmové horko vybuchuje otravné,
blikavá lampa čadí
a odráží se v blátě podlahy,
jež stále naneseno z nových závějí,
se černá stopami
lidí i zvířat:
tu po škole děti hlásky slabikují.
hadrníci drobní,
tu na stole z bedny píší své klikyháky,
tu otcové po prácí shroutí se v pelech,
tu matky, bez rozpaků, co budou vařit,
hrnce po bramborech a špinavé kávě
na zítřek vyplachují.