S utajeným dechem zdvihal pravou nohu
přes práh svatyně, v níž bude knězem nyní;
ledný chlad jej ovál z ponurých těch síní,
brzy však zas vary rozlily se tváří,
s němou úklonou když stanul v kanceláři
před tím, osudy jenž jeho bude vlást.
Blahosklonně, vlídně pán jej vítal nový,
potom oteckými líčil jemu slovy,
jakou v našem nitru zvláštní budí slast
vědomí, že řádně plníme svůj úkol;
na srdce mu kladl, v jednání svém celém
aby ukazoval, že jest učitelem,
hesel aby nedbal, kterých všude vůkol
plno nyní zní; zvlášť varoval jej vřele
před politikou, jež zhoubně u nás řádí
jako rakovina v nemocného těle
a jíž sváděni jsou zhusta lidé mladí.
Výstraha ta padla v půdu neúrodnou;