Vědět to by za velké měl štěstí.
Věc tu zkoumal před mnoha už lety.
Pozoroval teď, jak v listů skrýši
plody kulovaté, hladké visí.
Vždy by si přál je v takové mít výši,
kam by lidská ruka nedosáhla.
Zrakem hltal zelený plod, lysý,
a si přál, by nikdy nechutnala
jeho ústa, nýbrž poznenáhla
by se jabka věčně červenala,
on pak na věky se na ně díval.
Počítal pak, kde se který skrýval
na jablunce – loni štěp dal na ni –
jak pod po peřím kvočny na kukani,
v listí plod. Je dvacet pět jich v celku.
Radost měl a dobře pamatoval,
sebral červa, zaháněl s nich včelku,
a zas do listů jak mohl schoval.