Dubský s Blaženkou kus cesty provázeli
Vladimíra, a když vraceli se domů,
lékařův je pohled vyprovázel vřelý,
dokud nezmizeli jemu v houšti stromů.
V duši mu tak volno, neskonale krásně,
když své zraky noří do zmladlého lesa,
který k němu mluví, zpívá, volá, plesá
nadšenými slovy nesmrtelné básně;
a když zaslechl zpěv výletníků z dáli,
kteří v zříceninách bouři přečekali
a teď k domovu šli s roznícenou skrání,
také jemu bylo jako do výskání.