Slunce ranní v otvor jeskyně
záři vylévá. Tam Adam sedě,
povyhaslým okem před se hledě
jatou kněžku chová na klíně.
Něžné tílko její obestýlá
drahé látky zlaté lupení,
květy smaragdové; ručka bílá
ze zlatého visí třepení.
V líci na zad kleslé, mramorové
prostírá se hlubý stín a klid,
perly jeví porozsmeklí rtové,
víčko polovpadlé siný kmit.
A hle! pod vlnou té hrudi cudné
krve potokem háv zlatý rudne –