Zde sama dýšu v stínu Parakleta;
jen holubice bílá ob čas slétá
do těchto zdí a vrká na mé římse.
Snad bolestí mých věčný bůh snad všim’ se
a posýlá ji. Snad to tvoje duše.
Jak zachvěju se vždycky v sladké tuše,
když přilétne a na okénko ťuká;
to její peří je jak tvoje ruka,
tak měkké, vlhké, lahodné a sladké.
I sním, jak objetí tvé bylo krátké,
a nechápu, že mohlo býti hříchem.
Co udělali z nás? V tom světě lichém
nám zbyla minulost a upomínka.
To věru Pandořina zlatá skřínka,
však pozvednouti její dno se lekám.
Dny prchají, můj miláčku, já čekám,
že přijdeš zas jak druhdy, jako dříve.
A nepřijdeš-li, vítám oko snivé
tvé holubičky jako tvoje vlastní,
a sama ptám se: Jsou přec lidé šťastní,
juž milují; lze více v žití žádat,
než v jediného důvěru svou skládat,
než jedinému žít? Spím s tebou v duchu.
Tys u mne stále, v každém listí ruchu,
ve vůni růží, v červánkovém lesku,
jsi v radosti mé, jsi v mém tichém stesku,
tys všady, všecko; vyplnils mé žití
jak světlý stín. Teď na modlitbách dlíti
mně radostí je, neb ty klečíš se mnou.