Zdálo se, že příchod Evy se Svatoněm
na prázdniny s sebou přinesl vzduch jiný
a že na útěk se za nedlouho po něm
z oživlého domku daly temné stíny.
Žel, jen zdálo se tak! Hrdinsky si vedla
drahá matička jen před dětmi; jak chvíli
o samotě přec ji někdy zůstavili,
déle zadržeti slzy nedovedla.
Často zastihne tak Svatoň v hořkém pláči
rodičku svou drahou, když se nenadále
domů navrátí; chce těšiti ji, ale
také jemu slzy do oka se tlačí,
a když v dlaně sevře drahou hlavu její
a ret na stříbrné tiskne vlasy ony,
za potěšná slova hluboké jen stony
z hrdla sevřeného jemu vyrážejí.
V chvíli takové vždy myslí, jak as bude
drahé duši té, až ku konci se schýlí
prázdnin krátký čas: dost mít-li bude síly?
nevypláče oči si již nyní rudé?
Však i matička se oné chvíle leká,
na čelo kdy křížek udělá zas dětem –
Bože, a ta chvíle již je nedaleká!
Podzimní zas větry rozletí se světem,
mlha zavěsí se na stromy a keře,
truchlivé dni budou zvolna míjet v šeře,
v němž i v srdce mocněj padá bolu tíha.
Chvílemi též naděj duší se jí míhá:
severní ty větry nejen led a sněhy,
ony přivanou též vánoční nám svátky,
plné třpytu, kouzla, poetické něhy,
a zas v náruč vřelou milované matky
pospíší si děti! – Však ta radost brzy
parou mizí, v oko nové trysknou slzy;
ach, vždyť letos první vánoce to budou
truchle – bez tatíčka! – Ó, pak teprv pozná,
kterak její sudba těžká jest a hrozná,
jak je bědnou ženou, opuštěnou, chudou –