Ne vlastní výmysl, co píšu zde,
já pouze opakuji starou zvěsť,
již na východě každý dávno zná.
Však způsobem svým sdělit chtěl jsem ji
a v rouše podat, jak se zračila
v mé mysli, v duši mé. Tu mimoděk
já vzpomněl modrých, slunných, smavých dnů,
jež na východě blaze trávil jsem,
já nemohl než v touze vzpomínat
těch palem kynoucích a granátů
na břehu tvém, mystická Afriko;
těch tajůplných ulic v Tunisu,
těch bílých domů, z rána růžových,
za nimiž z amethystu hory ční;
těch zamřížených oken, vzdorných vrat,
jež na kvap jenom otvírají se,
by záhadné vpouštěly postavy;
těch lidnatých a hlučných bazarů,
kde zlatotkané divy hedvábné
se šerem blýštěly, a parfumy
vzduch sladce plnily. Však především
a nejhlouběj’ já na vás vzpomínal,
vy temné, dlouhé zraky Arabek.
Jak hvězdně, snivě, víc než spanile
jste závojem se na svět dívaly.
Vy utkvěly jste v srdci, v paměti.
Sny, které ve vás čísti jsem se mněl,
mé obraznosti byly ovzduším,
když tuto psal jsem prostou povídku,
a tak, ač cizí, přece jesti mou –
a vaší též, ó hledy gazelí!