Milo dlít na stupních vodojemu
v stínu kaštanů, jež kloní k němu
lupenů svých jasné vějíře,
když z těch listů smaragdové skrýše
bělorůžné pýří klesá tiše
v zanedbané listy brevíře.
Jak tu často snivý novic bledý
v zadumání sponkou knihu spíná,
modliteb a žalmů, svaté vědy,
důtek sebetrýzně zapomíná,
a tvář pochýliv do jemných dlaní,
v luzném snění, jež ho náhle jímá,
vody jen a listů šepotání
a včel bzukot nad záhonem vnímá
a sní o širokých, volných ladech,
o hvozdech a čarokrásných sadech,
až pak s povzdechem se budí, vstává, –
s čela uprchá mu snění vděk –
blízký trávník, jímž se promodrává
Ježíšovo jmeno z pomněnek,
připomněl mu řád, jenž slávu boží
i tou něžnou nezabudkou množí.