Mlče dál jde k háji, jehož stínů mrak
Duše poděšené zahaluje zrak;
Ale čím rychleji v temno padá den,
Tím se více jasní noční jeho sen.
Nedaleký dubec, kde on s Milkem hrál,
Kde co večer vroucně děvu celoval.
Oko děvu hledá, ale co tu zří,
Sen minulé noci hrozně vyjeví,
Růží byla Mína – svodný vítr byl
Milený mu z mládí přítel Světomil;
A slavík lkající tichým temnotám,
Věrný – však zrazený byl milenec sám.
V duši jeho vzešly mračno, hrom a blesk,
Z prsou zavzněl hněvný, žalostivý stesk;
A to jasné nebe – krajin opona –
Zamutí se mrakem – hromy zastoná.
Nad temenem dubu – svědka milosti –
Sbíhají se blesky s hroznou vzteklostí;
Neděsí milence krutý živlů boj,
Krutějších mu v prsou vyřinul se zdroj.