„Snad to vůle páně, že jsem tady,
abych těšil ony v hrozné chvíli,
kteří uvězněni z panské rady
trávili zde, než je odpravili.
Měl jsem jim snad nechať u zoufání
kyjem bušiť do plecí a skrání,
jako dole činí dravci oni,
kteří bratry k šibenici honí?
V boj jsem nemoh, neschopen jsa meče
pravice má zde je porouchána
uplašeným ořem mého pána.
Bylť mnou vysvobozen z nebezpeče
hrozné smrti – však jej také znáš,
Martinic je trůnu přísná stráž,
jehož lestný jezovitův chvat
zradně chytil černých do tenat,
tak že pitom semo tamo krouží, –
mní, že bohu, zatím ďáblu slouží.
Stárnoucímu dal mně za výsluhu
strážce úřad, a tak trávím v tuhu
těžkých let a v tuhu hrozných časů;
vše, co mohu, je, že vlažím řasů
bolestí a nehynoucím želem,
nelzeť vlasti hájiť více tělem,
ani vzletem prostých šedých skrání,
a přec rád – ach, rád bych umřel za ni,
jen kdyby jí z ukrutného vření
od zbojníkův bylo vykoupení.
Rád bych býval dřív se chopil meče
a k onomu přidružil se voji,
který v děsném Bělohorském boji
hájil vlasti do posledku seče,
ruka však a dcerka nedospělá
bránily mně: ta i ta se chvěla.
Ruku snad bych stužil zdatnou měrou,
leč co, pro spasení! s malou dcerou,
kterou ta, jež za starce se vdala –
za mne – na smrtném mi loži dala?
Přemýšlel jsem, ale neměl síly,
abych vlasti obhajcem se stal
v oné krvavé a děsné chvíli,
abych jí své dítě v oběť dal,
od něhož jsem v strastiplném žití
nemoh se a nechtěl rozloučiti.
A tak byl jsem v boje dobu tuhou
v nitru nepokojen, oněch sluhou,
kteří české síly všakou hlavu
mučírnami vedou na popravu –
ne snad, abych krutostí jim vděčil,
leč bych rány vězňův láskou léčil. –