Když tenkrát s žalmy nade hrobem matky
mně muž ten zjevil se už stářím vrátký:
tu cos mne táhlo k této hlavě šedé
a taký cit vzplál v hloubi srdce mého,
jak sirému se děcku v světě vede,
když maně našlo otce ztraceného.
Já s láskou vřelou starci v náruč klesl
a děkoval mu za tu tryznu žalnou,
již na pustý hrob matce mojí vnesl
ozářiv mysle studánku mi kalnou;
pak prosil jsem jej slovem řeči vřelé,
by v dům můj zašel, byl mi za přítele
a tam již nažvdy podle srdce mého,
jak shrblé křoví slavíčí však hudby –
se podle dubu sází skáceného,
té očekával bledé smrti sudby.
On hlavou kývl, k prsoum housle sklonil,
ty vetché ňádra věrné sobě ženy,
jimž oběma však v srdcích ještě zvonil
sladkého zpěvu souzvuk vytříbený,
pak se mnou zašel do mé temné chaty
a s ním té zpěvné struny paprsk zlatý.
Se stolu tam, skad bible čtěny dříve
hlásaly ke mně věštbu lásky živé,
teď houslí struna zpěvná třpytila mi
mně z duše pudíc temné noci klamy. –
Neb když jsem podvečerem z panských lanů,
kde kacířství jsem svého pro pohanu
pracovat musel vyrván z bratří kruhu, –
sám pod dohlídkou katanových sluhů, –
bych neotrávil ďábelství je slovy,
pod rodné chýže navracel se krovy
se srdcem pustým jako poušť je skalná:
tu starec housle v svadlou brával ruku
a hudbou čarnou nebeského zvuku
mně mír vyléval v prsa moje žalná.
Tu do hluboké často pozdní noci,
jež v duši mé též černým vládla stínem,
já nad starcovým nakloněný klínem
jsem houslí jeho oddával se moci,
vždyť struny jejich ze srdce mi braly
mé svadlé tužby i mé všecky žaly
a k duši mé tak hovořily jemně,
jak když se matka hlavu skloníc ke mně
svou zbožnou písní v jizbě rozepěla,
že nad námi se chata chvěla celá.
Nejednou však se pod starcovou rukou
ty housle žalnou rozplakaly mukou:
tu ze strun jejich temné vály věsti,
jak v zápase když zvučné meče chřestí,
když k poslednímu lid soužený boji
napíná blednoucí už ruku svoji,
tu bolné rány, křečovité žaly
se z prsou rozechvělých houslí draly,
hned řetězovým rachotily poutem,
jak když se vězeň černým svíjí koutem,
neb výkřikem se hrůzy rozhlučely,
v němž vzdechy v smrti zápasící mřely,
jak když se v lidstvu hrůzou jaté davy
od špalku kata šedé válí hlavy,
tu temnou zas se rozplakaly věstí,
jak půlnoční když vítr zašelestí,
v tu bílou horu kostí, lebek, hnátů,
jež pod meči se nakupila katů.
Když v také starec duši shroužil žaly,
vždy těmi zvuky končil píseň svoji,
jež nad hrobem tam poprv matky mojí
mně v srdce padly s bílé nad ní skály.
Tu rozechvěl se bolným povždy chvěním,
mně v náruč klesna bledý, vysílený
a z rukou pustil nástroj rozzvučený,
jenž s temným padl k zemi rachocením.
Tak duše má se k starci připoutala
jak němé srdce k stříbrnému zvonu,
když ona v bolestech se rozhoupala
i zvon ten zalkal ve žalobném stonu;
já zvykl houslím, zvykl hudbě jeho,
jak křoví sladké písni ptáčka svého,
jen zimné vzdechy svadlým křovím vály,
když zvuky houslí kolem umlkaly.
Však skalena mi i studánka tato,
jež ze struny mně vyprýštila zlaté,
kamení do ní naházeli, bláto,
že navždy zašlo zřídlo její svaté.
Zalkala sledně zpěvná nad ní vila,
jež v její vodě svoje líce myla. –