Takto jsem stěžuje skalám ouzkosti srdce
Těsného chtěl bíd břemena poulehčiti
Sobě, a naděje jiskru v své vzbuditi duši.
Kyžby jen brouk, kyž stínby se člověka ozval
Zmrtvené mysli, ó tehdáž povstalbych muž, a
Zmáhaje trpkosti hrůz, y v naději plyna
Brzkého štěstí, všíbych se tvrdosti zpříčil!
Byly mé vroucý, byly mé žádosti denní.
Hospodin, vyslyšav hlas mé snížené duše,
Ztišil mne v mukách. Ráno jsem s obdivováním
V škulině spatřil, an tenata snovaje na mne
Zhlíží pavouk, jakoby zvídal, zdaž svého
Souseda poctím. Vítej, ó sousede milý!
V radosti vzdychnuv děkuji dobrému Bohu,
Slzy sy stírám s tváři, a s sousedem mluvím.
Pavouk tenata pleta se zastavil v prácy,
Jestliže pláč neb truchlivé vypravování
K jeho se dotřely uším. Jaké to Božské
Rozkoše v srdcy se cyt, a v raněné mysli
Vyskytl naděje blesk, že se s člověkem pavouk
O muky dělí, že se y milosrdenství
K zvířeti prodrala jiskra! O se srdce spadla
Břemena tíž, a hrůz se mi drtivé mračno
Ztratilo v páru. Co člověku člověk jsem bídy
Broukovi zjevil, a s ním se y radě sy hvězdy
Sladkého štěstí z pavučin předl, a y vida
Bubliny šálícý zas zmařené plakal,
Zhlížeje v potupy kal tak promluvil k němu: