Timandro, vidíš, mluvím mnoho, mnoho,
jsemť Atheňanem. U nás už je zvykem
hovořit mnoho. A když člověk mluví,
tu znenáhla vše, co má v srdci, vplyne
mu na jazyk. I láska, zášť i touhy
i vzpomínky... A tak zas vzpomínám si
Sokrata... Řek jsem: povídavý mudrc.
A dosti nudný. Co as tropí nyní?
Jde po ulici, zastaví kde koho
a ptá se, ptá, až zastavený zmaten
svou hloupost řekne. Pak se stařík směje.
A vykládá – tak dělával to s námi,
tak činí jistě dosud. Milým byl mi
co člověk, za to nechutným mi bylo
učení muže. Nadělat chtěl v městě
zrcadel ctnosti, dokonalých tvorů,
že z míst svých musili by Olympičtí
před nimi vstáti – mudrcova hloupost.
Sám formuj se, nech jiné na pokoji,
si myslím já. Žij, abys mohl užít,
smrt koncem jest. Sokrates arci věří
na duše nesmrtelnost, věří v bohy
a v dobro, v ctnosti – inu, dobrý stařík.
On narobil by počestnosti v městě,
že vyvážet by Atheny ji mohly.
A přece křídla jeho duši schází
a jeho řečem ona vážná vůně,
jež z veršů třeba Aischylových vane.
A proto jenom rozšafná jak želva
po zemi leze. Dobrý při hodu je
i na procházce. Jde v tom starém plášti,
z pod nízkého a vrásčitého čela
se modré oko zkoumavě v svět dívá,
to oko, které rádo hledem líbá
štíhlého hocha běžícího domů
z palaestry asi; zastaví se s lidmi,
hovoří s nimi o bozích i světě,
o žití, smrti, řeč svou proplétaje
obraty vtipu; k dílnám postaví se
tesařů, ševců, krejčí, kožešníků,
by v řemeslech těch nový obrat našel
pro příští výklad; Xantippu svou stále
omlouvá, tvrdě, že je vlastně jednou
z žen dokonalých; společnost-li potká,
jež k hodům jde, hned rád k ní připojí se,
neb ani jídel nepřítelem není,
ni vína, tanečnic a úvah o nich –
Timandro, co as muži tomu strojí
Atheny moje? On je spravedlivý,
že ani psu by vody nezakalil,
když pít by chtělo zvíře.... Na mně našli
krajané moji zločiny a chyby,
k nimž rád se přiznám, přednosti i našli,
jež oni odpouštěti nedovedou,
tož trestali mě. Zvláště pak se mstili
za svoji lásku ke mně, za svůj obdiv,
neb nejen Athenaň, i každý člověk
tak nějak rád své lásky předmět ničí.
I zklamanou svou víru ve mne mstili:
tak věřili v mé štěstí i v můj důvtip,
že troufali by modro nebes chtíti
na ruce mé – to modro já jim nedal.
Sokrates, dobrák, však jim nepřekáží
a nedráždí je – kdo však ví, zda vymřel
rod oněch lidí, z nichžto jeden kdysi
dal hlasovací střípek Aristidu:
– Napiš mi, prosím, muži, jméno jedno. –
– A které? – – Aristides. – – Znáš jej? – – Neznám,
však protiven mi, neboť kde kdo tvrdí,
že dokonalým je prý muž ten. Napiš! –
I napsal jméno své mu Aristides
a do vyhnanství šel. Snad zemře také
Sokrates na tu nemoc krajanů svých.