„Slyš, Chirone, já v luhu u stád spočíval,
zřel, jak se pasou v slední záři Hélia,
s těžkými vemeny v své chůzi houravé,
na syrinx dvojitou jsem rukou umnou hrál.
Tak dobře bylo mi v té chvíli oddechu!
Však věčná není radost ani Nebeských;
v mou tichou radost náhle černý padl stín,
já hlavu vzpjal, jež v dumě dolů schýlena
jak chytala by duši tónů křídlatých,
a Heraklea viděl stát jsem před sebou.