a velkým proudem v svatovítský chrám
se valil jako příboj. Olgerd též
pod klenbou vysokou ve stínu stál,
na témže místě, jakous náhodou,
co tenkráte, když zlatou korunu
na luznou skráň jí byli stavěli,
a ona k nebi vzhlédla, nadšená
tak velkou láskou pro tu českou zem,
jež jásala jí vstříc... A v lůno teď
té samé české země nořili
ji v rakvi spící, snící věčný sen...
Lid hlasem štkal a černé mešnice
v šer pošmurný svým plamem kmitaly,
jak krůpějemi velkých zlatých slz,
a Olgerd uvnitř slzu krvavou,
jen jednu ronil... Ta však stačila,
by celé žití zaplavila mu
jak potopou... Na večer vyhledal