„Pobloudili synové mi,“
teskní srdce Hospodinu,
„od světla se odvrátili,
tápají radš v mrákotách.
Chtěl jsem mít je sloupy Země,
nad mramor a nad malachyt,
nad bronz, ocel pevnějšími,
krásnějšími, zářnějšími,
aby Zemi pozvedali,
podpírali nebesa.
Chtěl jsem, aby větší měli,
nežli chová nitro Země,
bohatší a úrodnější
ve svých srdcích poklady.
Chtěl jsem, by i z bolesti jim,
ze srdcí až pukajících
rodily se velké perly,
dražší perel pozemských.
Ale oni zanesli hruď
samým štěrkem, samým pískem
nenasytné lakoty.
Oni sobě udělali
ze svých srdcí kovadlinu,
ne by kuli spásu jiným,
než vražednou na ně zbraň.“