Za večera slunce rudě se stmívá
a jako rána krvavě živá
řídkými protéká stromy.
Kraj rovinu tesknou od lesa táhne,
silnice bíle žhne a prahne,
mdle chalupy mlčí a domy.
Van, zdá se, prachem k zemi klesá
a vůně vyprahlého lesa.
Je bezvětří, přestaly šuměti topoly
i potok pět,
i včely, lakotně vyssavše med,
z trav zmizely do ticha, do polí.
Ni vlaštovky nekrouží –
jen myšlenky v hlavě a v srdci teskno,
a stíny se na míle prodlouží...