K čemu zapotřebí naší zbraně,
Na svou mocli kněží spoleháte?
Pravil Václavíček dvořský blázen.
Hrdinové kyňte, skály shrknou,
Hrady zboří se, a zástupové
Zničí. Vítězové protáhnete
Povolnými služebníky k Praze,
Bohům zachovaným a y sobě
Vystavíte chrámy. Praviv smích sy
Z vychloubavých kněží strhl. Y starcy
Byliby se rozesmáli, kdyby
Nebyl prchlý Břetislav v řeč skočil:
Blázne! při radostech šaškuj, v radě
Slova mužům popřej. Opatrní
Muži přistupují k vojně rychlé,
Y já s Bohy prohlašuji vojnu.
Kdož ti, muži, brání? táhni na boj!
Propověděl směšně Václavíček,
Já se u rozkošné milostenky
Usadím, a na rozkvetajícý
Krásu patře, mrakli v pohledu se
Usmívavém stahovati počne,
Řeknu: Co ti, růže milostivá!
Bílí tváři? Žel-li duši sladkou
Kormoutí, že muž se milý na smrt
Házý? Netrň, outlé srdce! Chytrý
Hrdina v byt smrti nezaběhne.
Uvidí-li mečů lesk, a protivníků
Stíhajícých vzteky, rozpomene
Rek se na růžovou krásu, vzdechne
Na sladivá usta, na rozkoše
Zblažujícý, jako střela prchnuv
Smrti, k vábné uková se milce.