Ta lípa, děti, starcovy též dumy
v zpomínkách ještě nad hlavou mi šumí!
Tam mládež vesská v jarní podvečery,
když šumař přišel a s ním písně stery,
se kolem starce shlukla jasná, skvělá,
jak hvězdic družina ta světlohravá,
jež kolem měsíce tam rozestřela
na paprscích svá křídla třepetavá.
Tu děvy mladé, švarné, družka s druží,
kol starce věnec krásných svily růží,
a za nimi zas mládci pestrým kruhem
se rozstoupili druh za jarým druhem,
a všude z ňader mladé srdce bilo,
zde tajně plálo, tam zas ještě snilo,
tu na tváři se chvělo, svěžím retu,
jak ku prvnímu ptáče ku povzletu
se třepetá na snítce růžných květů.
Však mnohá z nich, když píseň starce vzešla,
se v jejím hlase tajně spolu sešla,
jak v paprscích slunce v teplém máji
se motýlové s květy scházívají,
a mnohé teprv v jeho vzešlo písni
učíc se toužit sladkou lásky tísní,
a jiné opět, v sirobě jež lkalo,
se s bolem tajným k němu utíkalo
a v starce písni aspoň těchu našlo,
kdy s láskou jemu všechno blaho zašlo.
Což divu, že ta srdce mladá,
vždy zpěvu jeho naslouchala ráda,
když v srdce padal každičký zvuk jeho,
jak rosa v kalich květu žíznivého,
a jaký div, že starcovy pak zpěvy
roznesli krajem mládci, švarné děvy,
že ptáčkové je v hájích štěbetali,
že opuštěné komůrky je lkaly,
že i ten potok, jenž se luhem kroužil,
je pomněnkám svým stále zpíval, toužil.
I v mém se srdci ohlas jejich zdvíhá,
v němž víska, družní bratři, drahá matka
i rodinná ta klidná, tichá chatka
se dětským sněním nad mou duší míhá.