Čas k omrzení. Stále den co den
déšť mrazivý mně šlehá do oken,
tak děsně klidně, tiše, vytrvale.
Jak ve vězení ve své jizbě malé
uzavřen vzdychám, hynu dlouhou chvílí.
Studovat něco? K tomu nemám síly,
a nač? a proč? Vždyť – – Román nedočtený
na stole leží, – víc mne nebaví,
a myšlénka mne každá unaví.
Můj bože! bože! klidně beze změny
na okno tepou drobné krůpěje.
Zakrývám uši, – což to prospěje!
Chci usnout – marno! slyším všude je!
Matička stará přijde často ke mně,
usedne v koutku, na mne pohlíží
a pláč a vzdechy tají s obtíží,
však v každém slově ozývá se temně
zoufalství tiché. – Neví, netuší,
jak bolí mne a mučí pohled její.
Své oči před ní klopím v beznaději;
červ jakýsi mně hlodá na duši. – –