Té kupy listů, které navršily
se za měsíce na mém psacím stolku!
Je otvírám a čtu již hodnou chvíli
a trhám, házím stranou bez okolků.
Leč nyní, probůh, ruce mé se chvějí,
poznávám drobné, krásné písmo její...
Jak na poplach bít svoje srdce cítím
a s úzkostí čtu jako slzami:
„Můj příteli, vím, konec je s mým žitím,
a brzo již v kraj půjdu neznámý;
než odejdu však, musím vám to říci
by bez výčitek mohly přijít ke mně
myšlenky vaše, země za hranici:
že jako vůně oblétají jemně
mne jen ty krásné chvíle, v sladkých dnech
jež v štěstí snílků prožili jsme spolu,
vše ostatní že odvál času dech...“