Tehdy vyšel sklenář mimo vůli
v ústret poutnici. Již měsíc svítí,
plno všude stínů, plno světla,
kupa komárů výš nad ním letla.
Uslyšel pak lidské kroky z důli,
níže je mu poutníky dva zříti;
poznal Filomenu – dech mu krátký,
vzchopil se a kráčel rychle zpátky.
Překročil již práh, obrátil hlavu
a již musil počkat ku pozdravu,
jímž ho hlasně Filomena vítá.
Druhá osoba pak za ní skrytá
v světlo měsíčné teď vystoupila.
Černá kapuce mu v týle byla,
poutnickou hůl s křížem držel v ruce,
vous mu srůstal nahoru až s vlasem.
Vztyčil hůl a řekl zvučným hlasem:
„Pochválen buď Kristus Pán!“ a klekl.
Sklenář ale trhnul sebou prudce,
ani amen k tomu nedořekl.
„Vzácného vám vedu nocleháře!“
řekla poutnice. „Náš milý vůdce!
Věčné pouti zasvětil své žití –
dej mu na konci Bůh na se zříti.“