I kráčí dívka vždy vejš a dále,
Po dalekopověstné, po té Hadí Skále,
A nedbá, že jí slábne to tělo její,
A ty ruce, ty bílé a mladé, že krvácejí.
Huj! – na hoře juž, tam nejvejš stojí,
A duše se neleká, než oko se bojí;
Tam na hoře jesti do skály díra,
Díra úzká, ale hlubokosti není míra!
A ve skále to bouří, a ze skály se to kouří,
Kouří se to šedivě, černě a rudě,
A zhůru se to valí, nebesa čudě!