Když slunce skryje ohnivé své střely
a večerní se šero stele plání,
mnich bledý okno otvírá své cely,
by slyšel z dáli žabí skřehotání.
Ta divná hudba pokaždé jej vzruší
a vzpomínek mu roje sype v duši.
V svém rodném kraji ocitne se letem,
je bezstarostným, malým pacholetem,
zří šerou jizbu, začazený krb,
zří na vršíčku kostelíček malý
i vlídnou náves, na níž lípy stály,
však nejvíc jeho oko rybník vábí,
v němž shlížejí se řady starých vrb;
tam strávil denně mnohou, mnohou chvíli
a nedbal, že se večer k zemi chýlí, –
tak dojímal ho sladký koncert žabí.
A míjel čas – – – Hoch do velkého města
byl odstěhován, do latinských škol
by chodil tam. To krušná byla cesta;
měl slzy v očích, v srdci těžký bol!
A poprvé když přišel na prázdniny,
hoch plakal zas, však tenkrát velkým blahem;
byl šťasten, že je v rodišti svém drahém.
O, jak si vážil zlaté domoviny!
Dům zběhal celý, stodolu i stáj
a sad i palouk, odtud spěchal v háj,
a když se stíny stromů prodloužily,
šel k starým známým na rybníka hráze;
o, jak byl šťasten, jak mu bylo blaze,
když uslyšel žab skřehot – pozdrav milý! –
Let osm prošlo – v žití změna mnohá;
však hochova jak dříve mysl mladá
vždy k známé hrázi spěla, rovněž ráda
tam nyní chvátá jinochova noha.
Než nevábí ho již jen žabí zvuky –
tam našel srdce, které vstříc mu bilo,
a bojácné kde slovo nestačilo,
tam tlumočníkem vřelý stisk byl ruky.
Co den se scházel s dívkou v těchto místech,
tak okouzlen byl jejím černým okem,
že nezřel, jak se zeleň ztrácí v listech
a jak se jeseň rychlým blíží krokem –