„Phí!“ naráz zaluskl si prsty.
„Phí!“ zaluskl si po druhé.
„Tohle je nápad! Arcinápad!
Tam – ještě dále v údolí,
kde ty dva vodopády bouří,
přemetem smělým se skalisk
v údol se vrhají, tam – hernu
vystavím, hernu comme il faut.
Proč vedle Lurd ne Monte Carlo?
Přetrumfnu všecko, co má svět.
To bude herna! Phí!... Ta pakáž
lidská jen za penězi jde.
Přivábím ji sem, zlákám, zlákám.
Leckterý chtivý kandidát
a kandidátka štěstí zajde
nejdříve k babě duchařce,
k delfské jak Pythii. Ta už jim
poradí. Přijedou mi sem
staří i mladí hráči, noví
ministři – ne, ne! Ministři,
ti hrají skrytě, hrají také
o capart, o několik těch
tisíc, hm, o takový previt
všivý, a ponadhazují
ještě i hlavou, zvláště oni,
kteří, než jimi stali se,
často si od svých kamarádů
vypůjčovali po groši.
Jiná chci panstva, masitější,
kterým se všecko ostatní
dávno již znudilo v tom světě.
Všem se jim, všem se postarám
o nejskvělejší demimonde;
komu se ten již omrzel,
tomu se postarám já slavně
o pikantnější lahůdky,
antické, jak si v nich v Řecku, v Římě
zalibovala panstva kdys.
Zařídím skvělé maškarády,
hostiny, jakých nezná svět,
závody, pikniky a tance,
nejmodernější výstavy
obrazů, soch a prima šperků;
nejmodernější divadlo
s výpravou zrovna oslnivou,
s kostymy dam, nu, rajskými.
Z Berlína mi už režiséra
doporučili, chlapíka.
Ten prý ty básníky tak řízně
oklestí, zrovna na pahejl,
za to však očím skytne pastvu
s dekoratérem kolegou.
O všecko postarám se slavně,
přetrumfnu všecko, co má svět.
Nejdiskretněji postarám se
též o hřbitůvek útulný,
takový tichý, idylický,
někde tam stranou od herny,
s nyjící vrbou, cypřišemi.
Checheche! Oddech lákavý
pro všecky prostřelené hlavy,
pro miliony prohrané.
Vévoda, kníže, kněžna, bankéř,
dobrodruh, továrníkův syn
s mladičkou baletkou, vnuk šachův,
nápadník na albánský trůn,
sta jiných, jiných Argonautů,
checheche, všecky pojme je
hřbitůvek v mém ,Údolí rajském‘.