Svatoň před děsnými těmi myšlenkami
ochrany vždy hledal po Evině boku;
v chvílích takových, kdy spolu byli sami,
myšlenky kdy téměř četli sobě v oku,
rychle zapomínal na všecky své trudy;
hovor jejich pak se vždycky ztočil záhy
na rodiště jejich – na ten koutek drahý,
v duchu vraceli se k oněm místům, kudy
v rozpuku své lásky rádi bloudívali:
podél řeky šumné, nad níž strmé skály
ponořeny v dumy, rozsáhlého sadu
po klikatých cestách, loukou vedle trati,
která ohromnému podobá se hadu,
po stezičce úzké, jež se v lesy tratí,
ale nejčastěji jejich mysl chvátá
po travnaté mezi v ona pole zlatá,
vstříc kde srdce jejich sobě zabušila...
Takto ve vzpomínkách prožívají znova
lásky první chvíle, sladkého kdy slova
trpká dissonance žití nerušila.
A když prázdniny se zlaté přiblížily,
s jakou radostí v Háj vraceli se milý,
v náruč těch, jichž krev jim probíhala tělo!