Za časů ještě dávnějších
na vrchu, kde teď v starých zdích
vyrůstá hájek bílých bříz,
hrad hraběcí stál pyšně kdys.
A svatý pes v tom hradě žil
jak psové žijí: v noci vyl
a ve dne s hošíkem si hrál,
jenž válel s ním se, srst mu rval;
když spalo dítě, natažen
poctivě střehl jeho sen.
A tak se stalo jedenkrát,
že připlazil se velký had
k hochovu lůžku, vztekem vřel
a vzpjav se zlobně zasyčel –
však věrný pes už tady byl
a zuby plaza uchvátil.
Had švihal sebou jako prut,
bil hlavou, syčel, ale skut
jsa v půli těla v čelistích
a poznav marnost zbýt se jich,
vzdal naděje se na útěk
a k pomstě obrátil svůj vztek:
psa semk a kousal se všech stran –
ten krve nedbaje a ran
dál drtil, tisk, až půlí dvé
upadlo na zem do krve,
a ještě drtil na novo
to mroucí tělo plazovo
a potom odvleknuv je v kout
vrátil se k lůžku usednout,
své rány lízal ubohý,
pak natáh se a na nohy
svou zkrvácenou tlamu dal
a těžkým spánkem zadřímal...