Uzřel jsem kráčeti to ztrnule
průvod sťatých z jednadvacátého června,
tak, bez hlav, jež vysušeny práhly na věžích
jako vyhnilé ovoce,
tak, v rouších smutečních,
krok za krokem, vždy výš,
mechanickým strašným chodem,
jako dohru obřadnou a neodbytnou,
důsledek stále hrozebný,
neustále kráčející výstrahu, poslední výkřik
nekonečného a v chvíli té již zbytečného
vyjednávání o majestát, –
otevřenou ránu a bolest.