Ó, hvězdo jasná, krásně zářící,
on vrátí se od luhů květnatých
na sever tichý, pustý, dumavý,
a najde tělo moje zčernalé
a větve svislé, větrem zlomené...
Až na kostře mé, smutně strmící
uprostřed vřesu, zbraně rozvěsí,
pavezu též a zlatou přílbici,
až o kmen můj pak hlavu podepře
a k tobě vzhlídne u výš nadzemskou,
a smutně vzdychne nad mým osudem –
ó rci mu pak, ty světlo nebeské,
že bez reptání smrt jsem přijala,
že blažil mě ten krátký, sladký sen,
jejž v pustině jsem snila o štěstí!