Řeknul. A ejhle řečí lid k útrpnosti je pohnut.
Jak vykypí hrkotem zase vláha ze žídla nečistá,
V nějž noha nezbedná na vnadném šlápla palouku:
Tak se duše zkalená hrdinů povyjasnila opět.
Ku krajanům chrabrým promluviť teď nespěje nikdo.
Zástupu zrak se o slouhu bohů Bohdána upírá,
Všecko bojácně čeká, jako úsudek od kněze vyřčen;
Vládci pro vlast nemohou vznešené dáť zásluhy klesnouť,
Z národu vůdcu voliť zase vůle bohů nesmrtných.
Něm je jazyk kmeta, letmo okem řady tísně probíhá,
Zrak brzy pak jeho tamto vězí až v modru nebeském.
S výše nebes, kde bohů nedozračné sídlo je mocných,
Odkud dobrodiní se na zem v hojnosti vylévá,
Ztud, co milostně dolů oko jich syny zří na pozemské:
Božské kněz kynutí očekává v důvěře Bohdán.
Od zadu ejhle junoch spanilý tuto cestu si klestí
Skrz davy ustrnulé bělorámím až k předu pracně,
Kroužkovatou větřík kadeří jeho sobě zahrává.
Ustupují rekové synu Horboje, vojska milence,
Vystoupí Milodruh k řečení tu na místo povýšné,
K zástupu sladce plynou z jeho ust slova útěchudárná: