Lucy plynul život šedě,
jak den dlouhý podzimkový,
žádná bolest, žádná hořkost
nechvěla jí, její duše
neměla už více síly
k eruptivním výbuchům.
Tupá jakás resignace
jako mračna listopadu,
z nichž už bouře nevylétne,
zastírala její mysl.
U okna tak sedávala
mechanicky háčkujíc cos,
její oči dívaly se
po vlnitém jetelišti,
aniž viděly je. Při tom
pravšední a prosté věci
ploužily se její hlavou.
Napadlo jí často slovo,
jež pak opakovala si
stále v duši, slyšela je,
rozbírala si je uvnitř,
až si řekla: hle, to slovo –
jaká hloupost! – Napadl jí
román, který kdysi četla:
jedna scéna, jež ji tehdy
ničím nijak nepoutala,
živě se jí nyní jeví;
vidí osoby z ní chodit,
hovořit a usmívat se –
ale vše tak dlouho trvá,
tito lidé nemohou tu
jaksi s ničím přijít k konci –
Lucy netrpělivě už
trhne rukou, jakby chtěla
postrčit je a zas myslí:
jaká jsem to pošetilá! –
Napadl jí obraz muže
– drvoštěp to chudý jakýs –
tlačí trakař plný polen
do vysokánského vrchu.
Vidí zřejmě, jak už muže
zvolna opouštějí síly,
temné žíly v hnědých skráních
nabíhají, prudce bijí,
vidí chvět se jeho lýtka –
a ten vrch se stále výší,
temene mu nedohledáš.
Teplé kapky potu tryskly
Lucy po čele a skráních,
těžce dýchala, jak sama
by tam břemeno to táhla –
až pak rozevřela oči,
vydechla – a obraz zmizel. –
Napadalo jí pár tónů
z melodií známých písní,
napadly jí k nim i slova,
slova divná, nesouvislá,
a to znělo jí tak v duši
vytrvale jednotvárně
jako telegrafní dráty
v pochmurném dni listopadu
kdesi v opuštěné pláni.
Zřídka jenom projelo jí
nitrem cos jak tenká jehla,
ostrý bezejmenný pocit –
však jen na mžik – její duše
hned zas dál se zabírala
do trudného polospánku.