Stín na cestě však smutně vece
bláznivé řece:
„Je sudba muže sudba děsná
a vše je v něm určeno k smrti.
A každý květ, jejž dá mu vesna,
ne zima, podzim – už léto zdrtí.
Země je žena a svět je žena
a hltá jen tvou mladou sílu –
ty zhyneš, když ona je nasycena,
když novým ohněm roznícená
a v novém ohni znovu smutná
do dálky hledí.. Jak ti chutná,
poutníče teskný, řekni už,
že’s narodil se jako muž?“