„Rozšlapte lýru jeho na padrť,
vypuďte z prsou jemu svěží děvy,
strhejte plitché struny s nástroje,
vyhoďte k ďasům jej i s jeho zpěvy.
Namočí chudé srdce v bolu světa,
škemravý hlas mu půjčí stará teta,
nějakou někde bledou Lauru získá,
a potom světu celičkému píská,
že prý jej na tom světě všechno mrzí,
a že to nevydrží, umře brzy.
Brnkaje o nicotě světa nám,
maluje vlastní obrázek svůj sám.
Jiný my potřebujem nyní zpěv –
rachoty děl, huk války, bouřný hněv.“