Sotva že skončil, již stříleje zamračenýma
Očima Konrad na tebe, hrdino Český!
Slova co vicher a zžíravé bleskoty vyhřměl:
„Darmo, ó stařečku mdlý! nás hrdiny děsýš
Saladýnem co můrami bázlivé děti;
Křesťané Turka, ni pekla se nelekáme.
Ve své ať sultán bouřivé povstane mocy,
Ať y co satan se zježiv s praporcem smrti
Třepivé do pole chvátá; Křesťané jako
Hromové v zástupy vrazýc vítěze zmaří.
Ještě y Krystovo vojsko co morové střely
Děsnému Turku, co slunce svět obživujícý
Rodině schnoucý ramenem zástupy drtí,
Plamenem Božství zpříčené spojuje kraje.
Tygrové v boji a hrdličky v pokoji muží
Buďto se myjeme v krvi, neb v rozkoši plovem.
Vojnali zahřmí, bleskové křižujem v zemi,
Sebe y pravého Boha co obrové mstíce.
Dokud se raduje sultán s ženami svými,
Synové rozkoše sladké y my se co dítky
Veselé v jarní vrhněme radovánky.“