Tu sklonil Renald hlavu, jediná
mu slza tekla z očí po tváři
a k srdci padla mu, tam zdálo se,
že zhasila tu divou palčivost,
jež trhala jím strašně okamžik,
pak pozved’ zraky Renald do výše
a řekl tiše: „Proč bych truchlit měl?
Vždyť vím, co život jest a co je smrt.
Toť podivné, jak v starý omyl svůj
zpět člověk často padá. Minul mrak
a jasno opět ve mně. Jasno? Ne.
Šer sladkotklivý. Nyvost toužení...
Jest dobře tak. Jest velmi dobře tak.“