ve tvář prabytosti zavitou.
Jak ji nazovu, v niž moje víra,
onu bytost světem vanoucí,
nevystíhlou duši všehomíra,
velemoře světla planoucí?
Kterak nazovu tu bytost tajnou,
jejíž lůno jediný jest kout,
v němž duch lidský světa změřiv krajnou
šíř i výš – můž’ umdlen spočinout?
Jížto vše, co tuší, čeho strádá,
do útroby všeobsáhlé vkládá,
jejíž rysy bleskem obepřádá
svrchované krásy, veleby;
jížto za pás hvězdný zavěšuje
záhad klíč, jež v zemi, na nebi
po staletí marně rozřešuje;
v nížto hledá všeho bytí důvod,
duchů vzchodiště i světa původ.
Která se své výše od věků
sestupuje v srdce člověku,
jevila se mu a denně jeví:
světem jdoucím siné po dáli
jako slzou, po tváři co děví
do bílých se ňáder kutálí,
statným hrdinou i děckem něžným,
drobným kvítkem, velikánem sněžným;
která k němu věčně hovoří
vánkem háje, bouří na moři,
zpěvem volnosti i strunou zlatou
loutny milostné i harfou svatou,
vichřicí, bubláním potoka,
nadšenými ústy proroka;
jež i z toho jiskrou vyzírá
očí chmurných, kdo ji popírá,
nad prostor se pnoucí, vlnu času –
všeobsáhlý, neobsáhlý duch,
před nímž člověk v obdivu a žasu
na kolenou zahlaholil: Bůh!
Ano, bohem zvu jej mluvou dědů;
však jej netkám dědů do šatu:
není Jehova to hrozných hledů,
trojice ni divná dogmatu;
bůh to dobrý, číré lásky moře,
snů mých nejkrásnějších jasný král,
v jehož říši nerodí se hoře,
jehož ruka nerozsévá žal.
Jenž i tu, kde smrti strojí muky,
ptáče hubí, sklání liliji,
o světy kdy světy rozbíjí,
všechno v konec řídí blahostný,
zdánlivé ty žití nesouzvuky
spojí v souzvuk věčný radostný!