A nový když se rozzářil
den slunce jasem kovovým,
v hlubinách lesa něžně kryl
hrob drnem on a hlasem svým
po bouřích smíru píseň pěl...
Měl hábit již jak poustevník,
svou bílou hlavu v kukli měl,
zmatený bohu zpíval dík,
v poustevnu zmizel ukrytou
ve skále, kterou stínil strom.
A holubičku ubitou
měl vedle sebe v hrobě tom...