V Gisehu leží sfinx
jak ode vždycky: v noci času
soumračné, závratné
ztrácí se její původ, opály
hvězd, perleť luny korunují v nevyzpytatelném jasu
po tisíce let nespočetných její žhavý chlad.
Nestvůrná, symbolická tupě pohlížela,
jak o její se granit moře tříští
již tenkráte, když ještě delty nebylo,
v dávnosti mlčelivá bděla
nad proměnami doby příští,
jak místo vln ji horký písek začal pokrývat,
jak rudé plémě, které velkým problémem
ji sobě stvořilo, se před ní zasnilo
a zmizelo pod země věčným snem.
Sfinx
na vše se dívala
se srdcem zkamenění odevzdaným,
tvář její masku lhostejnosti přijala,
viděla všecko zrakem pískem zasypaným
a znovu odestřeným: mystická města faraónů,
kněží a mrtvých, únavného shonu
po boji, rozkoších a zisku,
viděla Nilu spleeny nachové,
a pod závojem deště, mrakem vzedmutého písku
obrovské sochy bohů sedících jak neporušitelní soudcové
na mlčelivých svojich jezerech,
a jako v neurčitě vybájených snech
nesmírné lesy obelisků,
pilířů, sloupů gigantických se sedmi ozvěnami,
s podivně padajícím šikmým světlem s výše
tajemně dolů,
ohromné chrámů lotosy a pyramidy vzdálené,
Luxor a Karnak spolu
jak zázrak z pohádkové říše
s processím sfing, s bílými terassami,
paláci svítícími zlatem, drahokamy při měsíci,
a nové perspektivy náhle zjevené
zrcadlem slunce východu – sto thebských bran
a Memnonovy sochy právě divně zpívající
a hory rozprostřené v dálku, aby ve svůj věčný stan
ukryly nesčíslné hroby.