Leč i pak, když za chvíli
rolniček hlas v sněhu usne;
a v to naše ticho dusné,
v něž jen bouře zakvílí,
dálí šerou, zamyšlenou,
v naši chýži opuštěnou
nezabloudí ani známý,
nezavítá ani host –
aspoň ty dvě lípy šedé,
jež k nám vichrů pod návalem
unaveny věčným žalem
sdílně trou se v oken rámy –
– prožijou tu bídu s námi
nám i sobě pro radost!
A tak hned nám líp se vede,
a my už tak snáze s nimi
trávíce ten zbytek zimy –
i v tom vlastním hnízdě malém
cítíme se šťastni dost!