Mít v srdci ideal, jenž hvězdou svítí
a nezhasíná pro vše stezky žití,
je blaho již; však duše vždycky ráda
v svůj ideal též budoucnost svou vkládá,
s ním snoubí se a pojí, jako k cíli
svých snů a tužeb pouze k němu pílí
a věří ráda, že ji neoklamá.
Jak na sobě to zkusila jsem sama!
Den každý vítala jsem, kterým zase
blíž o krok jen jsem byla jeho kráse,
jak příroda mi mluvívala k duši
jak věčný symbol, za nímž zas jen tuší
svůj ideal! Ó, hvězdy, vy to víte,
jak letěly k vám touhy ňader skryté,
co tichých stesků, blažených co přání
mi zlatilo to vaše mírné plání!
To bývalo, ó, žel, již dnes tak není!
Je otráveno každé moje chtění,
a přece musím dále, k zhoubě jisté
se šinu, proč tak zkoušel jsi mne, Kriste?
Jsem žena jen a nést mám obra břímě!
A vidíš, v pokoře své skláním týmě,
mdlá ruka chytá štětec zas a chvatně
jak pod dozorce bičem kouzlí v plátně
svět vidin svých, ač tvoří dílo, zkázy
jež bude obětí... Ó, mne to mrazí
a v barvy náhle palná slza stéká!
Tak bylo tobě, Kriste, za člověka
když ochoten byls život svatý klásti,
tak v Olivetské zahradě se třásti
tys musil, jako já se chvěju tady.
Vždyť věděls, rovněž marně umřeš, všady
zlo dále bude bujet jako dříve
a člověk trpět. Proč mé duši snivé
jen odhalil jsi budoucnosti clonu?
Já nejsem silná, Pane, viz, já tonu,
ó, proč tak učinil jsi slabé ženě?