Když Merdok zase nabyl smyslů svých,
jal mluvit se o mnoho klidněji:
„My žili šťastně tak, já a můj syn,
na břehu moře. Ono vidělo
jej růst, a bylo jeho kolébkou.
Když léta prchala, tu jinocha
na modrém hřbetu často nosilo
do dáli k ostrovům, na potulkách,
jež miloval, a jako přítel vždy
mi věrně, bez pohromy vracelo
to dobré moře drahý poklad můj.
Dar zpěvu poskytl mu štědře Bůh,
on zpíval z hloubi duše přečisté,
a všude vítaly ho ostrovy,
jak mladé slunce z vod se nořící.
Když mužem stal se, pojil k sladkosti
svých zpěvů sílu, velký nebes dar,
a dál a dál se pouštěl v širý svět,
a každou plavbou rostla odvaha.
A jednou po tři léta neviděl
jsem jeho tvář, a kvílel v úzkostech,
neb myslil jsem, že v dáli zahynul.
Tu vrátil se, a záře linula
mu s líce jako snivé světlo s hvězd,
a oko jeho bylo blouznivé
a stále obráceno k azuru,
a hlasem, v kterém cosi chvělo se,
jak stříbro zvonu v době klekání,
mi pravil tiše, téměř šepotem:
„Juž nikdy více odtud nepůjdu,
chci s tebou dlít a věčně děkovat
za velkou milost Bohu. Otče, věz,
já viděl po útrapách plavby své,
jak v mlze, v dáli, dávný lidstva ráj,
já slyšel kůry pěti andělů,
já dýchal vůni květů édenských,
jež vánek přinášel mi na moře.“