„Král a kněžna pod nachovým krovem
spočívali spolu v zádi člunu
na sedadla rouše brokátovém.
Skald jim ku potěše harfy strunu
často rozechvíval umnou rukou
v bolnosladkou píseň libozvukou.
A když ustával, jen vesla tepot
mísil se a vlnek snivý šplun
v milostný pod baldachýnem šepot.
Lehce kolébal se skvostný člun
po hladině vodní; na té hrál
místy odlesk výhně zlatorudé,
v nížto západ proměnlivě plál.
Světla kouzelná se chvěla všude,
kam jen spěly opojené zory:
Od oblak, kde rubín s topasem
stíhaly se vábným zápasem,
žár ten splýval na lesnaté hory
a slal hájům do třepetných listů
tu déšť granátů, tam ametystů.
A dál od studnice těchto září
jevily se chlumy vlnité
jako v lehkém fialovém šláři,
ještě dál jak modrem ovité,
až pak halily se zadumaně
v temné stíny na protější straně.
A zde uprostřed té vodní nivy
v oněch čarolescích rudoskvělý
strměl hrad, jak báje výtvor smělý –
zřeli jsme krás netušených divy!