Tak přemítal již k zemi skleslý Mirko
a cítil žžár... Či pálí rána v paži,
či v líci krev, jež za útěk se hanbí?
Ó jaký boj, kdy z malé hrstky reků
vždy jediný jest proti hejnu dravců,
kdy druha druh zří klesat v jejich spáry
a hanebnou v nich, stokrát kletou smrtí,
muk potupných a ďábelských to koncem,
tak otrocky, tak nectně, marně hynout!
Ó jaký boj! zda z takého jest hanbou
se rozprchnout? Ó žel, že božské právo,
byť planulo co požár v srdci reků,
když násilí a křivdě vstříc se řítí,
v jich ohromném a řvoucím moři hasne!
Ó marný boj!
Tak Mirko z duše stená
a na balvan, svou těžkou hlavou klesá;
žal, samota i mdloba, jeho družky,
se nehybně kol choulí mezi skály,
by hlídaly tu znaveného spánek.
I vzešla noc tak bystrá, temnomodrá
a jiskrná, – jak damascénka blýská;
kde dotkne se, tam chladí jak ta ocel,
jež po boji kdes podle těla stydne.
Dnes mrazivou jest noc i sladkým hvězdám,
ba zdá se, zdá, že prchají a touží
kams v lepší kraj a v nebe blaženější...
I vůni svou dech rozmarýnu tají,
květ sumachu se halí v temna smutek
a stíny jen se tulí k holým skalám,
jež bělají se duchovitě k výši,
jak zakleté by duše po sto věků
v nich čekaly, kdo blaženstvím je spasí!