Té chvíle vyšel měsíc na obzoře,
byl velký, tichý, lampa úbělová.
Lid chvíli ztich’ a zase hřímal znova;
král s královnou se blížil vrchu hory.
Tam stálo lože; jako meteory,
jež zachytly se v pádu na sloupení,
tam plálo sto lamp ve růžovém rdění
na zlatých stuhách zavěšených shůry,
kol záclony jak lehké vály chmury,
z nichž plála tato slunce, záře hvězdná
se mísila v zář lamp, pláň nebes bezdná
zde byla strop, kol řady obelisků
a každý nesl jednu zlatou misku,
a kadidla dým k nebi vůní stoupal.