Les řídnul. V bujné trávě staré mýtiny
my spolu zastavili se, dva stíny mlčící.
Strž pod námi se otvírala divoká
a pohled daleký nad vlnící se lesy.
A hořícího slunce velký kotouč krvavý
linií obzoru se právě dotýkal,
kraj celý hořel obrovským tím požárem,
v té výhni plamenů a v mracích kouřící se krve,
a smírnou harmonií klidných tónů svých
rozlehlé plochy topasu a modři ztlumené
usmiřovaly jitření těch barev hořících,
a východ chmuřil se prvními stíny blízké noci.
Taková opuštění tesknota a prázdno samoty
v bolestných rhytmech vlnilo se kolem nás a v nás,
a daleko, daleko zapadalo velké slunce...