„Kraj světa obešel jsem, všecky typy
plemene lidského jsem poznal, pletě
všech pásem: nejlibější v celém světě –
od břehů širých otce Missisipi
až k Indu, rumem bohatému v letě –
jsem v Bankoku zřel lidské poupě
na dvoře krále Siamského skvělém.
Ač příroda tam krásy dává skoupě,
ten hošek malý pleti světlohnědé
a nekonečně důvěřivých očí
v půvabu objevil se děcka celém;
v hedbáví oděn, rodu vznešeného,
as čtyřletý byl; cizince mne, bledé
evropské pleti v uniformy zdobě
– jsem vzrůstu nad Malajce mohutného –
nespouštěl s očí. Vyprosil jsem sobě,
bych dar mu směl dát na památku.
Vojáka z plechu, praporem jak točí,
– pod hrotem skvěl se ze skla drahý kámen –
podal jsem chlapečku. On v ručky obě
vzav hračku, v štěstí svého zmatku
se zarděl jako růže plná; zmámen
si z hloubi vzdechl – přeblažené robě.“