A hle! teď v pestrém, starobylém rouše
tvým snivým, stříbrojasným luhem jedu;
ďas dřepí na výběžku sedla v předu
a tichým hlasem laje na bělouše,
že frká přílišně a v půdu deptá.
I mně on radu naléhavou šeptá:
„Jen ticho, tichounko! Na ústa ruku!
I dech taj, pokud možno – chraň se zvuku!
Neb trochu větrná a nedůtklivá
jest měsíční ta romantika snivá.“