Jen občas hlavu zdvih’ a upřel oko v dál,
kde v mlhách obzoru se před ním rýsoval
štít hory obrovské, tak příkrý, černý, děsný;
a v očí hlubinách mu divný svitl jas...
Pak tiše povzdychl a sklonil hlavu zas
a kráčel jako dřív, tich, pohřížen jsa ve sny.