Dlouho byl jsem v pochybnosti, 
Mám-li v útrobě podivný cit,
Jenž mi dnem i nocí ruší klid,
Dříve než se v srdci mi uhostí,
A mne všeho míru zcela sprostí,
Vůli pevnou mohu utlačit?
Hlava jala se mi poradit,
Bych se zbavil srdečných těžkostí;
Srdce ubohé však s rozhodnutím
Den ode dne bolně váhalo,
A když je, dohnán rozumem, nutím,
Tu se Ona mému oku zjeví.
A již, oč se dříve jednalo,
Ani rozum, ani srdce neví.