Mně ho bylo vždycky líto,
hadry, které kryly tělo,
byly děravy jak síto –
a jak truchlivě to znělo,
když si počal naříkati,
sirotou se nazývati
člověk starý, hrobu blízký!
Dnes však ve své mrzutosti
byl jsem nelítostným dosti,
ukázal jsem na keř nízký:
„Hle, tu jedno oko čouhá
a tu druhé a tu třetí –
všecky dráty seber chutě!
A teď rychlým krokem zpátky,
však je cesta naše dlouhá;
nechceš-li, já pobídnu tě!“