Jako když z mraků šlehne slunce zář
a odhalí dřív temnou kraje tvář
užaslým očím, v mojí duši svit
zpěv slavný o císaři, jejž jsem chtěl
už dávno psát a stále nevěděl,
jak titánský zjev jeho zrcadlit,
teď věděl jsem: jak mysl jinochů,
když spatřili ho na bělostném koni
v družině vévodů a maršálů
přehlížet pluky, které kolem šly
pod šumně vlajícími prapory
při bubnů víření, co pyšní orli,
Francie orli vždycky vítězní,
na slunci zářili jak ze zlata;
jak dětská srdce starých granátníků,
bručounů zjízvených, již táhli s ním
za jeho hvězdy světlem tajemným,
ať pouštěmi je vypráhlými ved,
přes bouřné řeky, v ruských stepí led,
v šedesát bitev slepě za ním šli
a teprve když zrazen Osudem,
pad v ruce lotrů, všemi opuštěn,
do rodných vsí se smutni vraceli,
by v chyších starých, v nízké světnici
při přástek louči matně svítící
spřádali o něm krásné pověsti...
Teď věděl jsem, že může to jen být
legenda barvami se pestřící,
jak na chrámových oken růžici,
epopej rušná, samý třpyt a lesk,
pochody, bitvy, zbraní hluk a třesk,
a za vším věčně nový jinotaj,
o dobrodružném Geniovi báj,
jenž všemu lidstvu nesl světlý sen
o zemském ráji, sám stál proti všem
a nakonec pad v boji nerovném,
odbojem tradic, zradou přemožen,
a nepřátel dav slavil vítězství,
ne myšlenkou, leč přesilou a lstí.