Vyjdi vstříc mi, Vil pohorských knění,
jejíž vnady čarodějný jas
v lesa šeru líbezně se mění,
jak kdy slunce padá na topas;
přituliž mě k srdci paží ladnou,
jako tulíš nebesa i zem,
než poupata písně v čele zvadnou,
kastálským buď pěvci pramenem.