Mír večera se sklonil k Nazaretu.
Sad Joachymův dýše vůní květů
a v jeho zeleň utulená chata
plá žhavým leskem tekutého zlata;
i za práh otevřené síňky skrovné
šíp zlatorůžných červánků se vkrádá
a gloriolu nebešťanů spřádá
kol zjevu lahodnosti nevýslovné.
Spíš anděl vznešený než země dcera
ta dívka stulená v taj pološera;
vděk lilií, co před okenní mříží
k Ní toužně zprahlé kalichy své níží,
skráň Její sněžná v studu nebeském
krás vyšších překonává probleskem
a sladší dech než nitra liliová
hruď Její v skrytu čaroluzném chová.
A nevědoma cherubí své krásy,
zor toužný u velebný západ noří,
jenž nad hor tlumen purpurnými pásy
jak triumfální portál nebes hoří,
a co v hloub duše nádheru tu loká,
v Ní každá myšlenka jest žárná sloka,
až nitra zvlněného nadšení
slov harmonií ze rtů temení:
„Ty, jenž se tajíš za nebeskou clonou,
ó Messiáši dávno slíbený,
kdy přichýlíš se k těm, již v bídě tonou,
a života jim podáš prameny?
Ó neváhej a neotálej dlouho,
Ty srdcí naděje, Ty věků touho,
a lid svůj ponížený pozvedni,
ať okusí má duše důstojenství,
té, jež Tě zrodí v oslaveném ženství,
smět služebnicí býti poslední!“
A jak dvě křídla ruce Její vzpjaty
a duše plná prosté pokory
vší silou vniká v nebes purpur zlatý,
až rudé slunce padlo za hory;
tu dívce ruce na hrudi se skříží,
třpyt rosných perlí kmitne do zraků
a hlava dumavá se volně zhříží
v mír vábný stříbrného soumraku.
A tiše vplyne v Její zadumání
cos jako křídel konejšivé vlání
a tváře vlnou vlasů líbané
cos jako vonný výdech ovane.
I zvedne skráň. Hle, půvabný jak zoře,
své hvězdné oči v Její zraky noře,
zjev anděla Jí kyne zářivý;
dvé křídel azurných se nad ním chvěje,
šat řasnatý strž bílých blesků leje
a v ruce sněžná lilie mu tkví.
On před dívenkou pokorně se kloní
a hlas mu zvonky stříbrnými zvoní:
„Ó zdráva budiž, plná milosti;
Pán s Tebou je, Ty’s žena požehnaná!“
Ta slova nevystižných sladkostí
v hloub duše sprchla Jí jak rajská manna.
Hlas tuchy mocně procitlé Jí svědčí,
že Bůh k Ní mluvil andělovou řečí
a v Jejích útrobách se rozleje
strach smrtelný i kouzlo naděje –
těch temných záhad smutná nerozřeší.
Než anděl něžný lahodně Ji těší:
„Ó Maria, proč duch Tvůj v bázni tone?
Pán zamiloval Tebe, kvítko vonné,
i počne lůno Tvé a Syna zrodí,
jenž lidstvo neblahé z pout vysvobodí.
A jméno Ježíš, sladké jméno spásy,
dáš Synu svému, Synu věčné krásy,
jenž láskou podmaní svět daleký
a kralovati bude na věky.“
Těm smělým věstem dívenka se zdiví;
dí v ostychu hlas Její bolnotklivý:
„Jak tyto divy záhadné se stanou?
Mým chotěm Bůh – jsem po tu chvíli pannou.“
A pochýlí skráň zruměnělou znova;
než slavně hlaholí řeč andělova:
„Duch svatý, kterýž nesmírnostmi vlaje,
v Tvé bytosti se vtulí cudné taje
a Nejvyšší, jenž v moci neskonalý,
Tvé panenství v stín tajůplný zhalí;
i co Tvůj bezúhonný zrodí klín,
to v pravdě slouti bude Boží Syn.
I s Alžběty, Tvé bohulibé tety,
sňat neplodnosti porok dlouholetý
a již se chvíle radostná jí blíží,
kdy v starobě své vydá poupě svíží;
neb zázračného dojde splnění,
co vyřkl Pán, jenž vůle nemění.“
Jen řeč tu domluvil, ba dopěl spíše
jak hymnu svatoslavnou, vítěznou,
již zjasní Maria tvář líbeznou
a šepce tichounce, jen sladce dýše:
„Aj, děvka Páně, která věrnost chová,
i staniž mi se podle tvého slova!“
V tu chvíli vidí v podivu a žasu,
jak oblévá Ji bohatý proud jasu,
a neklamně Jí praví city vřelé
i lůna slastiplné záchvaty,
že Matkou jest, že v Jejím čistém těle
dlí rozkošně Syn Páně počatý.