Dopsal divné, pošetilé psaní,
řádky křivé, často přerývané,
přitiskal je chvějící se dlaní
na srdce své, mocně prochvívané...
Když pak stichly všecky v zámku hluky,
pod okno se Márinčino vkradl –
A hle! z třesoucí se jeho ruky
bílý lístek do žbánečku padl,
který z okna hruď pnul popelavou,
který Marja nad tvářičkou smavou
hebounkou svou ručkou nosívá,
když jí jitro nožku rosívá.
Ach! on zapomněl, že píše dítku. –
Když se šeré mlhy na nosítku
Zora pýříc se vstříc slunci nesla,
závora tu při chaloupce klesla,
zticha, lehce dívka vykročila –
žbánek jímá – co to v něm se míhá?
Již to bílou ručkou vytočila,
a hle! psaní zavinuté zdvíhá –
Bratru to?! Mní, že se pravdy neminula,
často podobné mu nosíc listy,
v záňadří je řasné pošinula –
a již spěchá na pramének čistý.
Vrátila se, bratru písmo nese –
Čte je Jiří, diví se a diví...
Zlostí se tu zachvívá a třese.
ve smích vypuká tu pustoznivý...
zas vrtí hlavou... „Kdes je vzala?“
„„Ve žbánečku bylo.““ A tu znovu
Jiříkova tvář se rozesmála...
Mne si ruce... Zda se v divém lovu,
když stoparoháče zastřelil,
divě, bouřlivě tak veselil,
jako teď? „Ó, počkej, počkej, pánku,
to se nehorázně polapil –
A jak chytře, do jejího žbánku...!“
Chechtaje se do vsi odkvapil...
Byla noc a málokterou svící
zachmuřený nebestrop se skvěl,
vichrem sychravým při chýšce snící
s hlavou svislou šedý stín se chvěl...
Dávno ve snu matinka se noří;
hvězdy planou, nikdo na nádvoří! –
Zdali přijde? – – – Závora se zdvíhá,
cosi se tam bělí – Vichru síla
závorou to klape. – To se míhá
na provaze pásinečka bílá...
Ticho, pusto zas a čirá tma –
Cosi šustlo, – nadějí se chýlí – –
otřásl se holoubek to bílý –
A zas ticho, pusto, čirá tma.
Teď, ó teď, to dveří zavrznutí –
Bílá ručka, sukně malinká
spěchá tam, ve hlasu pomrznutí...
Ó, to krásná, věrná Márinka...
Huj! tu pojaly jej silné ruce –
k zemi nohou podraženou pad’,
kdos naň klekl, v kroků, hlasů hluce
hrubý smích mu zazněl odevšad.
„Vida ptáčka! – Tak tě tedy máme –
Však ti vyženem tvé panské choutky!
Žbánkem ve tvář odpověď ti dáme! –
Čilis mněl, že malované loutky
sprostá děvčata... by vzácný pán
dlouhý čas moh’ nimi zažehnávat,
s dětským líčkem, kadeří si hrávat,
za posla si vyvolovat žbán?“
A tu nade všechny Jiří křičí,
jenž jej svírá ramenem již mdlým –
ani druzi kole bijí, říčí –
v sukni sestřině, se smíchem zlým.
Otakar se s krví, s modřinami,
vymknul ranám jich a posměchu,
vytočil se mrštně habřinami –
Oni za ním, hlučně, ve spěchu...