Ale běda, lidu polovici,
těžce spitou uloupeným vínem,
mdloba svírá perutí svých stínem:
ochab sval, zrak uhas v bledé líci
a jen ústa mumlou; „Ano, ano,
půjdem dál, však času ještě dosť,
posud bílé neprocitlo ráno.
Nač tu nepoklidnou chvátavosť?
prospíme se po divokém kvasu,
dosti na vojáky ještě času,
sekery své nabrousíme dříve...“
A dál ospalosť jim hlavou kýve.