A mnohdy v probuzení sladká zbude touha
po vidině, co s duší ve snu hrála.
Ji bolí proměna pak nenadálá,
kdy uvidí, že stínu hra to byla pouhá –
jež dále odletěla při slunečním svitu,
kdy sotva oko postihlo ji v letu,
co vnadný obraz obláčkových květů,
an tiše rozplynou se v dálce na blankytu...
Tak bylo právě s Hynkem. Jemu v tichém snění
ta zjevila se, která cestou celou
jej přiváděla v ono bouřné rozechvění,
a nořila jej v dumku neveselou. –