Zda slyšela jsi, drahá Judito,
tub signály? Jsme obleženi již.
Nás našel přece Říman konečně.
Ty nevíš, jak to vzpružilo mé síly,
již uspané tím dlouhým příměřím.
Boj, pouze boj jest moje heslo teď
a Říma zmar! Jak noční přeludy
vše prchly mátohy dnů minulých,
já v světlo patřím, které život jest
a skutečnost! Ta všechna strašidla,
jež burcovala moje sny, – ta tam!
Jsem volný, dýchám v čistém vzduchu zas,
víc neznáš mne, jsem jako před lety
a heslo moje nazývá se čin!
Pět útoků jsme odrazili dnes,
co počít Říman neví s Betarem
a Bůh ví také, sotva kdy to zví!
Dnes došly podzemními průkopy
nám nové masa, vína zásoby,
na měsíc bezpečně jsme pojištěni,
lid posilněn se drží na valech,
ba starý, omrzelý Eleazar,
jak oživ by, jest plný nadšení
a odvahy, na valech káže vojsku,
je pobádá a žehná, modlí se.
To dobré pro dav – proto šetřím jej,
ač mohu říci, že mi protivný
je z celé duše. Teď jsem odskočil
na chvíli jen, bych tebe vidět moh,
zas v boj se musím vrátit ve mžiku.
Však číše vína s tebou nahradí
mi celou dlouhou bezesennou noc.