Chtěl se usmát, ale zachmuřen,
rty jen sevřel, hlavou hodil jen.
Dlouho hleděl k mlýnu sivý kmet,
přeletuje okem kraj ten známý,
Mnoho, mnoho dávno zašlých let
v jedné chvilce přelét vzpomínkami.
Teskno mu je. V duši hořko mu je.
„Tak! Co slabé, padá, ustupuje!“
ani neví, šeptá svadlým rtem,
„co je slabé, odumříti musí,
silnější sok pomalu je zdusí,
srazí ve prach a zadupá v zem.
Přes mohyly mrtvých k předu jdem!“