„Toť se Pitka dobře měl!
Jistě že se od knedlíků,
Od podzemského Melníku
Nikdy nikam nepoděl?“ –
Měl se, chuďas! – Ovšem že si
Huba jeho, žaloudek
Moh’ udělat tučné plesy,
Kdy se jemu líbilo;
Než, to málokdy bylo!
Lehko se to řekne: jísti,
Vínem, mlékem, medem břísti;
Avšak medle, nesme to,
Když nás drží za trubice,
Za srdce a obě plíce
Jestřábovo klepeto!
Tentýž dravec a s ním káně
Mlynáře si každodenně
Ležícího obkročili.
Rozervali prsa, tělo,
Žrali, pokud se jim chtělo,
Plýtvajíc v tom hrabali;
A když dost ho pomučili,
Oddechu mu zas dali.
Než, co za noc zpožírali,
To dnem opět nabylo,
A tak každou noční dobu
Měli katové dost zobu,
Nová játra, nové ledví
Novým bolům sloužilo.
„Jak to dlouho trvalo?“ –
Ach, nechci to počítati!
Za housera dvadcet let,
Za kocoura dvě stě pět,
Za kohouta sto a kolik,
Za vlašťovky stokrát tolik –
Mozek trne v počítání –
Buď Pitkovi smilování! –