Kdo se o lží starý kotel třeš,
Věz to jistě, že se zamažeš.
Hrabete se v půdě pravdy svaté,
Však jen pořád hlína hlínu mate!
Známť já zálusky těch vašich škol –
Staré bludy se tam přemílají,
Z těsta pekou potom nové bůžky,
Jimž se klaní škola, až pak růžky
Opět bůžkům z čela vylízají.
Kdyby pak kdo pouhé pravdy záři
Mudrcům těm vašim ukázal,
Zlým by zajisté se potázal;
Neboť by mu, odloživše stud,
Lhářů spílali a plili v tváři;
Ano, na moje si zpomeň slova:
Vítanější lidstvu starý blud,
Nežli pravda jasná a však nová!
Nuže vkročme do umění chrámu,
Bysi nabyl, Jene, přesvědčení,
Mudrctví že mlátí prázdnou slámu.
Jene, učeně jen pitvořme se
V biretu a plášti, jak to nese
Způsob; ty co statný bakalář,
Já co mistr vlaský Duchamor,
Jenžto přečta mnohý slabikář
Biretu si dobyl pernou prací.
Vtrusme se jen v onen černý sbor,
Jenž se žene přímo k disputací.