A je mi, jako tělo dívčí bych,
v obalu šatů bílých, zelených,
v náruč svých loktů bral;
jako bych vděků jejích jarně tajemných
se obruby s pietou dotýkal,
a přesto, že jen jemně a jen obruby, přec jako bych
v té vůni, dotyku bytosti té duši celou,
mladou a rozechvělou,
do sebe vdých’,
jak svátost v bytost svoji přijímal,
oh, jako bych,
– a těžko říc, zda milost to neb hřích –
přírodní duše z jara v sebe dýchal nejkouzelnější pel,
jako bych z Přírody bezedné číše,
u sladce-bolném srdce svíjení,
tantalské kletby Věčna-Míjení
hořící víno, krev to Dionýsa,
v závrati nekonečné upíjel!