Tu se prodral davem vzrůstajícím
člověk, zahalený v tmavou řízu,
na hlavě měl černý kněžský byrýt,
dlouhé vlasy s vousy splývajíce
opuštěné tmavošedé brady,
na ramena padaly mu obě
kolem tváře bledé, zanícené
hněvem z očí sálajícím divě;
v ruce knihu měl: tu zdvihl vzhuru
nad hlavu, že oči všech naň padly.
On pak hlasem klopotným a hrozným,
blyště zraky pod obočím tmavým:
„Běda!“ zvolal, „třikráte vám běda!
Ba, již naplněno písmo toto,
které nad hlavou svou v hrůze třímám!
Že jsem se té ohavnosti dožil,
ku které sám Žižka druhdy svolil!
Muž ten boží skolil Antikrista,
draka velkého, jenž spit je vínem
krví lidu božího; tu šelmu,
Říma nevěstku tu sedmirohou,
jež se rouhá narozené pravdě.
Když nám Bůh sám v ruce vydal draka,
celý Řím i s papou antikristem,
s kardinály, biskupy a popy –
celý národ sám když může vlásti
nad sebou, tož jménem svého Boha –
vlasť svou znovu vrhá do propasti,
pod jho cizí: krále mít on musí!
Loutku musí míti v nachu, zlatě,
by se králi mohl kořit v prachu –
K čemu tedy žertva Jana Husi?
Bychom, svrhše robství těla, ducha
otrocky zas pokořili hřbety?