Tak často poesie připadá mi
jak velký lev, jenž zdřímnul pod palmami,
jenž důstojného soka očekává
a s pouště Samsony jen v boj se dává.
Však zatím blech a střečků stádo celé
jej oblétá, v královské hřívě stele
si pelech svůj, se prohání a páří.
Lev dlouho trpí s vzdorovitou tváří.
Nuž rychle v rej! To div, že odpočívá!
Však náhle lvu se pyšná zježí hříva;
blesk za bleskem se řítí z jeho oka,
on cítí, lepšího že hoden soka,
i vstane rázem, a jak hlavu vznese,
v prach havěť hmyzu sešlape a střese.