Nám rovni před přírody svatým soudem,
z nás vyhostěni jsou jak horší brak,
v kal vyvrženi zlatým žití proudem, –
a naše slunce bolně klá je v zrak;
jich jediným je štěstím, nevědí-li
nic o štěstí ni o světlejším cíli...
toť štěstí, jež jim přáno: nevědomí!
A tučná Lidskosť mní, že činí dost,
když dá jim k almužně své slzy skvost
a nad nimi své oblé ruce lomí.