Jak mořská houba jesti lidská duše,
vše vssaje silou nových dojmů v sebe,
vše novým dojmem stisknuto zas pouští.
Věř, není západu ni vzchodu slunce,
hoch zažil je a muž po letech dlouhých,
ač neví o tom, těží z všeho teprv.
A není zjevů v přírodě neb srdci,
jichž nevpila by lačnou porou duše.
Než k života zenitu dospějeme,
je houba plna, sebe slabší náraz
a dojem sebe menší z venčí stačí,
by citů perlami jen zacrčela...
Tíž jde to pozděj – pak to kape pouze,
ba v posled silnou pěstí musí osud
tu houbu zdrtit. Vidíš, kterak roní
své slední kapky? – Ale krev jde s nimi.