Neklidem nejistoty rozechvěn,
zmítán horečným spěchem člověka,
jenž čeká buďto ránu smrtící
neb radost zvěstující ratolest,
pospíchal Lazar z rána onoho
dne, který měl mu dáti odpověď
na otázku, zda může v žití svém
být ještě šťasten, – časně po cestě,
kterou odešel Mistr z Bethany.
Celou noc před tím ztrávil beze snu,
ba nejen jednu, celičký již řad
posledních nocí proděl na loži,
aniž by oka zavřel na chvíli
a klidu popřál hlavě týrané
palčivým horké krve klokotem.
Což kdyby v noci Mistr zaklepal
na Lazarova domu veřeje?
Kdo by pak pospíšil mu otevřít?
Zda jemný tlukot ruky Mistrovy
by vyburcoval sestry ze spánku?
Zajisté lépe, sám když bude bdít...
...Bděl nadarmo, neb Mistr nepřišel
ni v noci temné ani ve dne pak.
Co brání mu? Kde se tak pozdržel?