A můž-li člověk v hrozném, trudném žití,
v té nicotě u prostřed děsné zhouby
a bolesti a utrpení čemu
se ještě smát a nešílet –: já směji
se trpasličí pýše té... a sebe
víc necením, než vše to, co je kolem,
co žije, aby padlo v jícen smrti
tak náhodou, jak dříve přišlo na svět.