Proč se lekám, stále chvěji,
ač klid v bledém obličeji?
Vždy se bojím úrazu!
Pod srdcem mě matka nosíc,
spadla se mnou se schodů.
Plakala pak nad košíkem,
božímu kam obrazu
– mrzáku – mně ustlala,
a s tím smutkem a s tím vzlykem,
krasavcem se nehonosíc,
urozených původů,
mne dětstvím vedla dřímala.
Poprvé kdy sladce hnula
moje tvář se na úsměv,
guitana mě uhranula;
snad v té bábě Maurů krev.
Když pak ve mně kluk se budil,
nač bych po koutech se trudil?
Na ves, mezi děti, ven!
Kámen z ruky soka frčí
do hlavy mně; krev tu crčí,
v lebce hučí, v očích svítí,
kdes vod šumí vlnobití,
zní jím lup a prask a lusk
na záhlaví pod temenem,
až mě volá matky sten
k životu zas. Bolí, bolí – –
Mokvavá se rána hojí
a já hledím okny jen,
kde se děti rvou a hrají.
Zas mi touhou oči plají,
mezi ně. Tak mezi nimi
rostu, nerostu. V tmy koutě
nad chlady se jara rmoutě,
chudoby jen láskán puchem,
tajím cit. Ven vtip a šprýmy
nad šťastnými, bohatými!
Mladé tělo, stárnu duchem.
Svět kol vidím barev jasných,
ohyzdu však navždy v sobě.
Co mi zbylo na ten blud?
Duši mám též! Sám jsem odkryl
v sobě tuto útěchu,
pohledem tvým potom tknut,
– umělce a šlechtice –
obrazu, své ku podobě,
pravím: Nedbám posměchu!
Věřím: Každý mne jest lepší! –
nemluví-li, nemaluje,
slov a tváře nelíčí,
jak tvůj obraz: nelichotí,
ať ten onen grand se zlotí,
že bůh z něho nekřičí.
Já jsem také lepší, mlče,
ale slovy – prudké vlče,
činy – larva opičí:
co kdo činí, dobře činí;
ač mé vědy jinak míní...
Věřím v soucit lidí velkých,
– obřadný můj Dieguito! –
ve vděk mocných světa toho,
a přec smíchu lítice
nedvorně kdys hruď mi drásá,
ač mně potom vás je líto:
Trpaslík a velkým směji
do očí se nad knihami!
Mezi řádky okna zejí,
jimi vidím světa klamy.
Stín má obraz. Přec v něm krása.
Člověk jsi a šlechtic rodem,
malířem, jen jako jiní.
Rytířem co tebe činí?
Tahem štětce, barvy bodem
na šatě ten kříž to hlásá?