Však přísloví zde moc svou osvědčilo,
že mezi rty a mezi číší zbylo
vždy místa ještě pro neštěstí dost:
než pohár k retu dal a mohl píti,
roh hlásný slyšel s hradní věže zníti,
snad bouří zavát nějaký to host!
Však v tom než dál moh’ o tom přemýšleti,
na chodbě kroky, dvéře z kořán letí
a hlásný sám tu stojí zděšený;
chce mluviti, však strach mu váže ústa,
a venku vichr, liják i hrom zrůstá
a blesků sirné plameny.