Nevíš odkud, ale tu jsou
s krhavýma očima,
s černou bradou nebo rusou,
s hnáty do O křivýma,
sehnuti a brebentící
zdulými rty lichoty,
sladce pokorných vždy lící,
plni rad a ochoty;
s pytli přišli přes rameno
povržení bezzemci,
ale tu již mají jméno
sklípků tmavých nájemci.
Po dědinách v celém kraji
bez hluku se rozlézají,
jeden sem a druhý tam,
vprostřed rynku, na roh ulic
na ráně jest vždy jich krám.
Do modra čoud sivý hulíc
pod kotlíky pec se žhaví,
vaříc líky na bol dravý,
vaříc masti na bolesti,
na smutek a na neštěstí.
A královské štíty kryjí
čertovskou tu industrii.
Žloutne v stupce nebo rudne,
ten lík najdou duše bludné,
zlahodí se chmurná mysl
v čpavém sklípku zázrakem,
hned má život jiný smysl,
a je jasno před zrakem.
Co se musí, to se musí,
život jde, jak musí jít,
dýchá ten a ten se dusí,
hřích je něco jináč chtít.
Hlava krále pro korunu,
paroba dlaň pro mozol,
nesesadíš s nebes lunu,
slast je slast a bol je bol.
A lík teče jako voda
skrze sklípky do národa,
pokorněji hřbet se shýbá,
pokorněji ruka líbá,
lidství cit se utrácí,
mátožně se potácí
každé chtění vzpřímit hlavu,
ve příkopech Hanáci
leží panstva pro zábavu.
Ale líku není dost,
pořád je ho ještě málo, –
pij, otroku, na radost,
třeba by to duši stálo!
Co kde bylo penízků
přec ještě v tom útisku,
teď se spěšně vybírají,
hrdly hřmotně prolívají,
a když už víc není jich,
na vlastním se páše pych,
majetnost se rozebírá,
zrno, kůň, vůz, nádrabí,
a zas teče dobrá míra
s nebeskými půvaby.
Poslední se trhá došek
k potěše a posile.
Co? Zbyl ještě v bečce trošek?
Cakryš, tu je košile!