Leč jak zněla odpověď!
„Vstoupiv do království, probůh!
Vlastníma jsem očima
Spatřil hrůzyplné věci,
Jichž bych nikdy nebyl věřil,
Kdybych o nich byl jen slyšel
Ve své uši: rozbořené
Kostely a popálené
Kláštery, obrazy svatých
Ztroskotané, zohavené,
Kněží a kleriky buďto
Zabité neb vyhnané.
Čechové se vychloubají,
Že pro zákon a pro slávu
Boží horlí. Avšak jaká
Sláva Boží to, když chrámy
Rozmítají se a Páně
Sluhové se zabíjejí?
Jaká pobožnost a jaká
Udatnost to, když se svatých
Ztroskotají, zohavují
Obrazy? Jich čtyry články
Předloženy byly mně:
Předně s strany přijímání
Pod obojí, potom s strany
Volného a pořádného
Kázaní Božího slova,
A pak s strany vyzdvižení
Světské vlády u duchovních,
Konečně s strany trestání
Hříchů, jak i očištění
Jmena národu českého.
Ptám se, můž-li pořádnější
Kázaní Božího slova
Býti, než kněžími, kteří
Od svých představených byli
Na pořádné cestě k tomu
Ustanoveni? Čechové
Neměli by domýšlet se,
Že svatému písmu sami
Dokonale rozumějí;
Toho nebe nepopřálo
Dosud z smrtných žádnému,
Ba nepřeje ani nyní.
Co se týče církevního
Jmění, neměli by sami
Chtíti rozsuzovat, zdali
Připustit se má, či ne;
Sice mohlo by se zdáti,
Že tak činí víc z bažení
Po něm, nežli z toužení
Po pokoře apoštolské.
Čtvrtý článek nechci tupit. –
Kdyby Čechové jen pravých
Chtěli prostředkův užívat,
K očištění pověsti své;
Neboť špatně očišťuje,
Kdo chce špínu smýti špínou.
Vzhledem k prvnímu však článku,
Ze všech nejhlavnějšímu,
Přiznávám, že večeře
Páně od apoštolů
A v původní církvi byla
Udílena pod obojí
Spůsobou; leč odpírám,
Žeby podlé nařízení
Kristova neb pro spasení
Ustavičně tak se díti
Muselo, a žeby církev
Ani moci, ani práva
Neměla, z důvodů dobrých
Potvrdit i jiný řád.
Jistě záslužnější jesti
Pokornost a poslušnost,
Nežli pýcha je a zpoura
Proti církvi. Chtějí-li
Čechové však mermomocí
Účastni být kalicha,
Ať se prosebně obrátí
Na papeže, ale ne
Na Zikmunda krále, jehož
Moc se na světské jen věci
Vztahuje, leč nikoli
Na církevní. Chtějí-li
Tedy Čechové jen to,
Co je počestné, zastávat,
Ochotni jsme slyšeti je,
A budou-li dobrého
Smýšlení a mírného,
Ne jenom jim odpuštění
Bude dáno, nýbrž také
Udělena milost. Avšak
Jestli v zpouře potrvají,
Nenastoupí cestu spásy:
Bude s nimi zacházeno
Tím přísněj, čím větší předtím
Byla naše shovívavost.“