Však zraky, jež patřily v neviditelné a v mlhovin plamenná moře
jako do pánví slevače mistra, neviděly stigmat skrytého hoře
na tvářích milionů. V života porod, ve věků vlnobití
bez bázně zřely: v tajemství bratrských zraků bály se pohroužiti.
Smích vítězů jásal nad královstvími od západu do východu,
proti bratrstvům velmožů země stála bratrstva prokletých rodů,
poznávala se jazyky všemi, a jejich pohled těžký a němý
jak tragický svědek všudypřítomný následoval nás zemí.
Hlas náš, jak zachlazen jiskřivou nocí živlů, zdrsněl a hluchá
bloudila naše píseň v harmonických zahradách ducha.
A nejsilnější myšlenky naše byly jak žháři:
šly městy, jichž nemilovaly, ve zracích dalekých plamenů záři,
a k obzoru, jenž dýmem staveb tisíciletých se potáh’,
pohlížely, němé hrůzou z odvahy svojí, v nejistotách.