Byl synem horala, jenž pluhem, dlaní,
jak dub pohorský s bouřnou metelicí,
boj tuhý vedl s bídou bledolící,
chléb dobýval si v pošumavské stráni.
Chýž nuzna byla jak ta horská skála,
v níž ze dřev sbitá nad údolem stála,
však přece v prahu květnou ratolestí
pučelo blaho, mír a prosté štěstí
jak malá chudobka: tou syn byl zdárný,
jenž jako strůmek v den života parný
stín blahý vrhal, pramenem byl tuchy,
v němž otec ztápěl ret znavený, suchý.
Děl otec jednou: „Sám pan farář praví,
že věčná škoda bystré chlapce hlavy,
by za pluhem jen brázd měřila hloubku,
že jako ocel rozum jeho břitký
a mízy pln, jak peň mladého doubku,
jenž stále výš jen koruny pne snítky –
poslední haléř bychom bez námitky
ze truhly vzali, na školy jej dali –
můž’ knězem býti, pak starosti, žaly
nám stonásobně jistě vynahradí,
že staroba se zdáti bude mládí.“