Před zámku průčelím dlí na terrase
dvě dívky teď. – Ta jedna, v temné vlasy
květ růže čajové jež zatknula si,
má oči velké, hluboké a snivé,
i připomíná ve své cudné kráse
obrazy mistra Maxe zádumčivé;
ta druhá, plna veselosti živé,
jak vlasťovička z jara štěbetá,
jí chvilka mlčení hned zdá se dlouhou,
zrak její srší jen tou žhavou touhou
„pít z číše žití“ – jak dí poeta;
o dálných lázních blouzní nedočkavě,
jí Ostende a moře šumí v hlavě,
na pestrý život tam se těší jako dítě
a tajně chystá již své koketnosti sítě,
jež rozhodí v tom hlučném světa víru,
k závisti sokyň, v davu kavalírů.
Tak čilá Irma. Ale vážná Eva praví:
„Mě život zde, v zámečku našem také baví,
já ráda s knihou v ruce vyjdu k lesu,
tam sednu na lavičku v květném vřesu,
a ráda zřím sem do našeho kraje,
jak obilí se v poli vlní, zraje,
mně dostačí ta naše česká příroda,
ten zvonku modrý květ, ta bílá jahoda.
A ještě blíž by přilnul k hroudě té můj cit,
kdyby zde hospodařil správce náš – ne Žid...
ne pachtýř Žid, jenž z nás se obohatí...
Což nevidíš, jak statek se nám tratí?...“