„Ač nejsi vrahem, horší jsi než vrah;
ty nezabils mě, běda! tys mě zvěčnil!
Ó kéž bych mohl rozpadnout se v prach!
Zde stojím před tebou, ty bídníku,
jak, zděšen utekl jsem s pomníku,
kam tys, ó zlosyne, mě postavil
a památku mou na vždy zohavil
tak zle, až nad obětí nevinnou
hnul soucit kamenem a litinou!
Proč mne – mne počestného nebožtíka,
mne, jak se říkávalo, výtečníka,
proč raděj neproklála mne tvá dýka?
Vždyť hanbou chce se rdít můj kámen bílý,
když každý smíšek vtipem po mně střílí
a lidé o tom, co že jsem, se mýlí!
Náš lid mne krásně ve cti pohrobil,
však tys mě po smrti tak zhanobil,
tak tvrdě, věkovitě, na jisto!
Já, nyní stvůra tvá, ty Mefisto,
já proklínám tě, ultrakubisto!“