A oba popohnali koně v klus
vstříc jezdci, který po silnici pusté
se blížil sem. To vysoký byl kmet,
jak topol štíhlý, věkem nesehnutý,
ač skoro devadesát perných let
by schýlilo i tam ty silné duby,
bít vichřic hněv a protivenství hrozná
v ně tak, jak bila v skráň tu vznešenou.
Až ke krku byl upjat v kabátec,
měl šedé spodky do bot s holeněmi
a na hlavě měl čapku kulatou
a zcela bez ozdob. Jen úzká stužka
červenobílá středem šikmo k štítku
v ní svítila. – I on již spatřil jezdce
a koně stiskem pobídl jim vstříc.
Dva prsty zvedl k štítku na pozdrav,
a jak se usmál, řada bílých zubů
se pod převislým knírem zaleskla. –
Teď setkali se. Potřásli si rukou.
On políbil se s nimi. Všichni tři
pak vjeli v rozestoupivší se horu.