Za růžového večera
Pod dubem sličná děva sedí,
Se skály v břehu jezera
Daleko přes jezero hledí.
To se jí modro k nohoum vine,
Dále zeleně zakvítá,
Vzdy zeleněji prosvítá,
Až v dálce v bledé jasno splyne.
Po šírošíré hladině
Umdlelý dívka zrak upírá;
Po šírošíré hladině
Nic mimo promyk hvězd nezírá.
Dívčina krásná, anjel padlý,
Co Amaranth na jaro svadlý,
V ubledlých lících krásy spějí.
Hodina, jenž jí všecko vzala,
Ta v usta, zraky, čelo její
Půvabný žal i smutek psala. –