Jak často jsem si oddechl
v ráz každé zbaven tísně,
když nad sebou jsem zaslechl
šum tiché lesní písně,
v níž duše celá okřála
a srdcem tužba zavlála,
bych přestal s životem se bít,
střás’ všechny jeho zmatky
a skolébán moh’ stále snít
v tom šeptu velké matky.