„Jak věrná žena bdělas nade mnou,
a při tvé písni luzný snil jsem sen.
Buď tobě dík! Vzchop, jilmo, se a jdi!“
A jilma zachvěla se blaženstvím,
neb cítila, že pouta padala
s ní náhle čaromocí jeho slov.
Juž nedržela déle hora ji,
juž byla volná jako vlaštovka,
a tělo její mžikem změnilo
se v hrdou, lepou panny postavu.
Jak rosa, co ji dříve koupala,
zrak její plál, a listů záplavy
se změnily ve vonných vlasů noc,
a v hrudi její zněl ten ptačí zpěv,
jenž dříve s větví jejích linul se
při zářícího slunce východu,
a jak se dříve její haluze
tam vzhůru k hvězdám pnuly touživě,
tak plna touhy její ramena
se proti tomu otvírala teď,
jenž probudil ji z rostlinného sna
k trudnému bdění žití lidského.