To Žnec byl, jenž v kosmu nezměrném
úrodu tvorstva žal,
let tisíce brousil svou kosu, ji bral
vždy v přátelství důvěrném.
Ta neviditelná mu mávala k zemi,
jak trpěliv sklízel a díval se němý,
jak klesaly noci a vstávaly dny,
žár střídal se a mráz nevlídný.