„Když Niva třetí dceru zrodila,
jež Libuša se zove, cítila,
že hlava její obestřena mhou.
Chce rukou zlaté vlasy pohladit,
však sotva bílou dlaní zavadí
o krásné čelo, rozplyne se mhla,
a zlatých mušek třpytící se roj
vylétne z čela šumem lahodným,
a vrhne se na běloskvoucí květ,
jenž v noci napadal co vonný sníh,
na znamení, že věštka zrozena,
tak čistá jako sněhu bělostnost,
tak svatá jako slunce zlatá tvář,
duch hluboký jak blankyt nebeský...
A proto že ty mušky vytryskly
jak paprslek ze čela Nivina,
kde povstaly co o Libuši sny,
proto se nazývají včelami,
a proto má je v úctě všechen lid...“