„Ó muži, kteří ještě žízníte
po krvi v této noci děsivé,
v níž hustěj’ tekla nežli letní dešť,
ó zastavte svých kroků rychlý běh!
Vy marně Vlastu zrakem vražedným,
jak hončí psi svou kořist hledáte!
Byť v jasný den i zaplanula noc,
neb zraky vaše slunce bystřejší
tmu pronikly, přec nenajdete jí.
To čelo, jež se nikdy neskloní,
stín bohů kryje, žádný smrtelník
je více neuzří, a jedině
má ústa hlásat mohou tajemství
o konci ženy, jež co bohatýr
a velký vítěz v paměť vryla se
všech pokolení, divem žasnoucích!“
Tak Lumír dí, a reků pohledy
se noří v bledou, slavnou jeho tvář,
v niž požár vrhá rudé pablesky,
a Přemysl se vztýčí tázavě,
a tato zvěst z úst pěvce plyne v noc: