Odložil péro. – Nad poslední stranou,
kdež myšlének boj doplál, dozněl, zhas’,
vítězně vztyčil tvář svou zadumanou
jak vítěz s laurem, jde-li v hodokvas.
To vše, co cítil, že můž’ národ blažit,
že do hvězd může slávu jeho vznést,
že dá mu sílu, by moh’ růst se snažit
a bývalou si urvati zas čest,
každičký záchvěv, ryzí duše svojí,
jež všecko dá, co léčí a co hojí:
to vše, co cítil, napsal vzletnou slohou,
zvonivým veršem, rythmem bez chyby,
trysk’ nadšením, hřměl slokou pravdy mnohou,
jež srdce tajné stéká záhyby.