Za chvilku babička však do maštele vkročí
a po vnoučeti vedouc uplakané oči
šourá se naproti a vyschlé ruce spíná,
svede ho s palandy a plakať započíná.
Vzdor přešel ho, když jeho chopila se ruky
a na komoru vedla k sobě na výměnek
tak hořekujíc: „Dítě! I pro boží muky,
vždyť jsem tě chovala a překládala z plenek!
Kam, hlavičko má, myslíš, kam jsi rozum dala?
Hleď tamhle kolébka, v níž jsem tě kolébala!“
I ukázala v kout, kde jako pro okrasu
kolébka stála velká, dílo starých časů,
jak kraslice, tak červená a malovaná,
v ní vyřezaná srdéčka: to tatíčkovo
a druhé matčino, jak čí je koho strana;
buď hlava tatíčkova, nožky maminčiny,
jak prvně kolébajíce si dali slovo.
Pak byli ptáčkové tam na lipovém dřevu
tak pěkně malovaní, pohled byl nejiný,
než jak by sýkorky, jež v lípě plny zpěvu
kdys švítořily milému i nevěstičce,
když z toho dřeva kolébka je urobena,
tam také přilétly, by daly po písničce.
Však ptáčci umlkli: neb lépe nežli oni
teď zpívá matička, jež od nich vyučena.
A nade vše zpěv matky, když se k děcku kloní
nad pestrou kolébkou, kam andílky zve všecky
ke svému robátku, by střehli spánek dětský.
Tu tedy kolébku teď povytáhla k předu
dál mluvíc babička: „Hleď, jaké mám už vrásky!
V té spatřiť kolébce, jak černé ku pohledu
se houpe jakés cikánče, jež přes kolíbku
již vystrkuje tmavé, zakroucené vlásky:
ni nehnu nohou, neřku rety ku políbku,
neb, bože nedopusť, snad tak bych kolébala,
že vyletěl by divous, drobotina malá –
pán bůh nás uchovej a zachraň všeho zlého!“
V tom matka do dveří se vychýlila plačíc
a vzavši v mateřskou svou náruč syna svého,
na jeho rameno líc uplakanou tlačíc
jej vedla do síně. Tam potkali však otce –
znáť bylo na něm, jak je dojat přehluboce.
Vzal syna za ruku a do světnice k stolu
jej zavedl, tam ruce založil a stranou
níž hlavu naklonil. A když tak stáli spolu,
děl zvolna otec: „Pohleď! Na tomhle zde stole –
je z tisového dřeva; každou mluví hranou
o požehnání. Přišlo naň, co dalo pole,
by živ byl starý rod a uctil svoje hosti;
a chvála bohu bylo vždycky do sytosti. –
Na tomhle stole, dím, už dvanáct Vejvodičů
se povilo, co na tom statku orávali.
Ten stůl i se statkem jsem přijal od rodičů
a já jej tobě dám, jak mně jej oni dali.
Chceš zneuctiť jej, chlapče? Či nejsi mým synem?
Pojď, ukážu ti příklad, z jakých brali rodů
své nevěsty.“ I vyndal knížku šedou, starou,
kde na desce jmen řada, každé v písmu jiném,
a nejnovější písmo nejníže je spodu –
toť jméno otce, matky, syna stejnou čarou.
Tu Jaroš poblednul, a u kamen se dala
v pláč žalostný již matka milující synka.
I babička zrak v slzách ruce sepínala,
neb dojala ji velmi dávná upomínka.
Tož otec mírněji zas jal se domlouvati.
Stál v okně se synem a ukazoval v dvoře
vše bohatství, jež chtěl by takto zanechati;
by rozum pojal přec a nedělal jim hoře!
Tu pojednou se vztyčiv otec vyřkl k němu:
„Však já se přičiním a bude konec všemu!“