V té opuštěnosti byl přec tak bídným
a k tomu stár již denně víc a více;
zda na zemi pobytem ještě klidným
se vyjasnějí blednoucí ty líce,
zda usměje se okamžikem vlídným
naň Bůh a popřeje mu osud blahý,
by v kruhu rodinném své milé vnučky
jej obejmuly dítek něžné ručky
naň volajíce: „dědečku náš drahý?“