Však bílou ruku zvedla v temnou výši
a promluvila děva: „Bůh mě suď!
On čte mi v nejtajnější srdce skrýši,
že zkoumám proto jen tu kalnou rmuť,
jíž otce mého jméno poskvrňuješ,
jen proto zvídám, jaká jeho vina,
bych odčinila ji; ty pomstu snuješ,
já smír. Já ve svých nočních modlitbách
a slzách vroucně prosím Hospodina,
by přál mi za odvetu v obě( dáti,
co nejdražšího mám či míti mohu,
i často vkročila jsem na tvůj práh
s touž prosbou, vždy však bázeň zpět mě chvátí;
dnes prvně mluvím k tobě jako k Bohu
a svatě, horoucně tě zaříkám:
ó pověz, čeho sobě žádáš sám
a co by usmířilo žal tvůj žhavý
a sňalo kletbu s otce mého hlavy.“