I Ganelon na ženu vzpomínal,
však záští jeho ještě mocněji
mu vřelo v srdci, z oka vyšlehlo,
a císař zahled blesk ten divoký,
a duše jeho náhlým tušením
a bolem velikým se plnila,
a slzy ze zraků mu vytryskly
a pomalu mu tekly po tváři,
a jasněji teď viděl onen sen,
jenž neurčitý jako ve mlhách
mu v hloubi duše dlel, a Némovi,
jenž po boku mu jel, tak vzdychl si:
„Jest Ganelon zajisté Jidášem!
Proč Rolanda jsem nechal za sebou
v té osudné, v té zrádné cizině?“