Můj bože! ona, ona tady – sama. –
Já stojím, jak by zmámený a spitý
a půda se mi chvěje pod nohama.
A jaký div! Hle, milostpaní mladá
na měkkém křesle sedí, krásná, svěží,
vlas dosud volně přes hrdlo jí padá
a přes ramena měkkou vlnou běží.
Živůtek dosud nedopnut je zcela
a toaletě lecos ještě chybí.
Hezounkou nožku svoji bezpochyby
uvěznit právě ve střevíček chtěla, –
já vyrušil ji. – A střevíček malý
na prstě nesouc s úsměvem mne vítá. –
Toť nemožno, by tyto oči lhaly! –
dětinná radosť z nich mi hvězdou svítá.
Dí: „Konečně! – však věru dlouho spíte, –
je vidět, že se mnoho netrápíte
tajenou láskou nebo smělým přáním.
Já před hodinou a snad dříve vstala
a po komorné nadarmo se sháním. – –
Sic – jakás žena se tu ukázala,
však sotva na mne hledla okem sivým,
už bez pozdravu na útěk se dala. –
Jak žijete zde? – věru že se divím!
Jak na poušti, hle, musím sama jedna
se strojit, česat bez pomoci zcela.“ – –
Tu ostychavě trochu zraky zvedna
chci otázat se slušně na manžela, –
kde asi mešká? – Předešla mne paní
a trpce praví: „Choť můj roztomilý
snad ještě dřímá? – jaké má on spaní! –
andělé boží by ho nevzbudili! –
a pro svou ženu nemá chvílky ani, –
proč jste ho sebou aspoň nepřivedl?“ –