Stojí skála, na ní růže kvetla,
krásná růže, chlouba tvůrce svého,
a k té růži zalétával slavík;
každé ráno on ji pozdravoval,
každý večer pěl jí píseň lásky
a kdy zaletěl od ní do háje,
dívala se za ním do daleka.
Ale ach! teď povadla jí krása,
vymřely ty sladkých písní zvuky,
nevrátil se více z háje slavík –
byla bouře, snad ho zachvátila.
Všecky květy velký svátek slaví,
a ta růže – opuštěna truchlí.