Letí léta. Po páté již čáp
hnízdo zaplétal si na komíně
v pantátově klapotavém mlýně,
po páté již starý pod okap
ve přítulném koutku mezi trámy
švitorné se sletše jiřičky
lepily svůj domek prostičký,
ale stokrát aspoň pilař známý
z Růženčiných nehovorných rtíků
odnesl si domů po košíku.
Mlynář rád by svolení dal jistě,
ale protivným mu násilí,
i pan hrabě v milostivém listě
k domluvě se sladké nachýlí.
Možna že by pilaříka ženu,
kvítek věru kyprý, líbezný,
shledal potom spíše poníženu
k žertům záletnické princezny...
Letí léta, o Janu ni chýru,
a přec denně Růže vzpomíná
věříc v jeho i ve svoji víru,
která nad ní křídla rozpíná
jako svatý Cherub z rajských světů,
přitiskne-li dárek Janův k retu.