Leč pozděj’, ženou cizoložnou
když opuštěn a zrazen stál
jak klas, jenž čeká, kdy jej požnou,
nechť doma bděl, nechť pil, nechť hrál,
zjev dívky prosté vídal, bledna,
jak duše jeho vstává ze dna,
a ztraceného ráje vděk
se před oči mu plaché staví,
a zrak má plný výčitek,
a trpký jeho úsměv praví:
Jsi bohat, slávu zamk’ jsi v pěsti
jak ptáče, které v záři jitra
dnes u těch pěje, u těch zítra,
však kde je štěstí tvoje, štěstí?
Snad abys jako hoch šel malý,
prost slávy abys do hor táh’
a tam, kde se ta řeka valí,
si vyprosil je na vlnách – – –