„Aj, aj!“ zní na všech stranách div,
„toť neslyšel jsem jaktěživ!“
„Buď slov těch, brachu, pamětliv!“
Lutobor sousedu do řeči vpadl.
Posel však soudek už před kněžnu kladl
a mžikem vznesl nový dar,
dar přeumělý, zlatý roh,
jenž mistrův hlásal vkus a sloh,
a již v něj leje rudý žár
knížeti v čest a zdar.