Mluví David ve vojvodů kruhu:
„Hoj, ty naše kníže Monomachu,
někdy moudrý, stříbrovlasý kmete!
K čemu tolik bázně, tolik strachu?
Proč lid v době žní od práce rvete?
Sotva silné koně zapřáh’ k pluhu,
brázdu vyoral a zasil símě,
opět probouzíte války kletbu.
Což pak, vojvodové, věčně musí
tato zmije plaziti se Rusí?
Smutně nyní oráč jde kol meze
v myšlénkách, jak ourodu si sveze,
když jste na výpravu vzali koně.
Bohatýrskou slávu jenom chcete.
Nedostane se vám chleba pro ně.
Tos měl rozvážiti, moudrý kmete!“
Domluviv sed’ vojvodům se kloně.
„Tětivu jsi napjal, kde šíp stane,
nestaráš se více,“ Jeslav vece;
„není radno, ani dobře, pane,
hany šípem ranit také plece,
ani takto pohaněti, míním,
hlavu posvěcenou šedin jíním.
Což jsi nikdy nestál v boji, brachu,
po bok Vladimíru Monomachu?
Ten jest, který vykupoval draho,
velmi draho ruské země blaho.
Přes mrtvoly pěti synů svojich
k vítězství nás neunavně ved’.
Třicet tisíc Pečeněhů pobil,
tři sta knížat jejich zajal v bojích.
Takto k němu mluvíš naposled?“