Pak hvozd se temný vynoří
a rázem leskem zahoří
půl slunečním, měsíčním půl.
A zdá se tobě, sám žes plul
po modré řece, zátokou leknínů
a nad snivou se chýlíš hlubinu
skrz husté keře lilků, jasmínů.
A náhle zachvění,
proud rozpění,
jenž k nebi tryskne,
zhasne, co blyskne,
a cítíš, jak se třese zem.
To kavalkáda cválá sem
osmahlých tváří, bílých turbanů.
Sám beduin ty stojíš u stanu,
ve kterém leží
jak poupě svěží
snů tvojich dítě... Kde se vzalo?
Jen sečkej málo,
a stráže syt
chceš se k ní lehounce nachýlit;
ji strh bys v objetí, náhle v tom
hrom
v sluch třeskne ti,
zjev sličný uletí,
však zbude pro vždy v tvojí paměti.