Muž prácí zlou unavený,
Svěžesti pružné zbavený,
Viz, pokraj hrobu zašlé zkoumá dny!
Na hlavě řídké šediny,
Z hlubokých šacht to vykopané
Jest stříbro, hoří znamenané.
Onť orlem býval – zlomena mu křídla!
Nemožný více k nebi vzlet,
V nízká si ustlav lidí sídla,
Bolestně hledí v dny své zpět.
Co mdlá tam duše jeho shlídla?
Marnýť ten pozdní poklid – praví –,
Kde i zpomínka mne unaví!
Jsemť zlomené jen obraz třtiny!
Před sebou zřím už hrob jen tmavý,
Za sebou zpustlé zříceniny!