Ten tichý koncert v pustém zákoutí
bez obecenstva, k němuž v nadšení
od práce denní z vřavy, klopotu
z nich každý spěchal, aby v duši zamk’
si trochu rosy pro ten celý týden
těch každodenních všedních starostí,
té nudy, vždycky v stejné práce jho
kde vpřažen duch jde jako brázdou skot,
mne dojal hluboce a po letech,
když sám jsem nahled’ v ten park zamčený,
všednímu davu jímž jest umění,
kam zvědavců pár hledí mřížemi
a život dali by, jen hodinu
ty šlapat stezky divně spletité
a naslouchali pláči fontanů
a dubů přísné dumě v červáncích:
tu hluboce a dojat ocenil
jsem nadšení těch hudců neznámých,
žár posvátný a nedočkavou touhu,
svou duši vnořit v lázeň nebeskou,
prach střásti, jejž tam život nahází,
a na chvíli se aspoň navrátit
ku prazdroji, jenž jednou krásou zván
a jindy božstvím, zůstal v srdcích všem
co svatý odkaz rájů ztracených
a příští, lepší budoucnosti cíl.