Na širé, vlhké, jílové dlani
jak věrná žena sedí tu svoboda
s plnými boky a ňadry,
do dálky zírajíc rukou oči si cloní
a usmívá se.
Z prudké a hlučné venkovské řeči,
ze skřeku vodního ptactva, z chorálů nesčetných žab,
z bučení stád a stád do písně zvonců
skládá se její zpěv
a táhne přes močály, žita a pšenice,
přes lány kukuřice a papriky,
přes řídké statky uprostřed vinic a zahrad,
hlídaných topoly.
Mateřsky usmívá se pod čistým nebem,
brázděným lety racků, divokých kachen a hus
a tancem čápů, kteří klapají zobáky.
Větrné mlýny ňadra jí, myslím, ovívají,
a tmavošedí, melancholičtí buvoli,
jež několik kroků odtud se loudají silnicí,
zdvihají hlavy a větří ji...