Už nemluvte mi! Nezdržíš mě, matko,
slzami svými, ni ty, otče, slovy.
Jde Plancus, Macron, Timidius, Garbo,
i já jdu s nimi. Imperator zabit,
náš Caesar zabit! Jak tu váhat možno?
V legii jeho sloužili jsme spolu,
v té desáté, on říkával jí „moje” –
a vidíte, jak ve všech rázem ozval
– když s večerem dnes na zpěněném koni
ten jezdec přijel s děsnou zprávou vraždy –
se jeden hlas: náš imperator volá,
a půjdem všichni k orlu legie své!...
Je zabit Caesar!... Bílé domky naše
a role, jež se svěže zelenají
pod čistým světlem březnového slunce,
ty křičely by, ty by vyčítaly:
Jaks mohl zůstat, když jde o Caesara?
Vždyť odměnou jsou z dobré ruky jeho,
když skončila se válka. Matko, otče,
vy život dali jste mně, on dal více:
života smysl, účel. Dal mu sebe.
Tam v Gallii i v pláních Hispanie
i v drsném vzduchu Epiru, když táhli
jsme proti senátu a Pompejovi,
i v Africe, kde Caesar zlomil slavně
poslední odpor, nebylo ni chvilky,
kdy nebýval bych hotov skončit život
na povel jeho. A jak já, tak druzí.
Legie všechny. Bylo nám, když vyjel
v červeném plášti, v zářící své přilbě,
by řídil bitvu, jak by bůh nějaký
se díval na nás. Jasný bůh a dobrý...