Že tak Vondra zdřevěněl, ký div?!
Nepomyslil sobě jaktěživ,
že ten diblík černooký, smavý,
za nímž v Praze nachodil se dosti
ke kuchařské škole „Domácnosti“,
že ten anděl, na nějž myslil všude,
o němž snil a na nějž verše psal,
že ten jeho sladký ideál
někdy jeho nepřítelem bude,
jehož nutno k soudu pohánět – – –
Jaká náhoda to neblahá! –
S Vondrou teď se motal celý svět,
okna, stěny, strop i podlaha.