V tom zazní celým hradem jásání,
neb Libuša se zjeví pod lipou
a stoupá volně k stolci zlatému.
Jak bílá hvězda svítí šerem lip,
jak bílé mlhy vlají závoje,
jak bledé zlato vlasy tekou jí
na vonná roucha stříbrem protkaná,
a bezedný, jak ohvězděná noc,
je velkých očí tmavý, svatý div.
Když usměje se, podobá se líc
junnému slunci, které nad hory
se vynoří z bledého úsvitu;
když promluví, zní sladce její hlas
a mohutně jak záchvěv zlatých strun
pod božskou rukou pěvce proroka.
Jak sosna stojí přímá, vysoká,
u prostřed děv svých, vyšší o čelo
nad všechny ostatní... Teď pozvedne
své bílé ruce, z kterých line zář
jak z luny, větev lípy ulomí
a spojíc oba konce utvoří
z ní věnec, sladkým květem hvězděný;
a sestry její, Kaša hrdinná,
a Tetka vezdy snivá, nyjící,
na stolci usednou o stupeň níž,
a kynou rukama, by přistoupil
blíž zástup bohatýrů nadšených.
A Kaša takto k mužům promluví: