„Já stymfalidské ptáky střílel z kuše své,“
– a v jeho hlasu divá bolest chvěla se –
„já všecky šípy vybral z toulce svého již
a kolik šípů bylo, tolik ptáků zlých
se skácelo v svém letu k noze vítězné.
Na posledního ptáka poslední zbyl šíp,
ten, vím to, Lernejské byl krví Hydry syt,
já zapomněl jej umýt těžkém po boji,
v svém toulci nosil jsem jej jako zálohu,
já na tetivu klidně jej položil a zmačk’
a střelil po ptáku. Vtom losem neblahým
mi v cestu Chiron vběhl, božský kentaur ten,
a místo bahen ptáka já jej zasáhnul.
On musí trpět nyní, otráven byl šíp,
však umříti mu nelze, nesmrtelný jest.
Mně líto muky bratra, lít ze srdce,
mne netěšilo více nové vítězství,
já cítil křivdu těžkou, kterou bez viny
jsem spáchal na mudrci, samotáři hor.
Já vím, co bolest jesti, zvlášť když bez konce.
Já nespal celou noc, já rval si kštice své,
jak sám bych nesl v hrudi šíp ten otravný.
Já viděl jeho muku, stokrát hroznější,
že bez konce má býti! V těchto myšlenkách
mi stará dávná věštba v pamět připadla.
Víš, dobrý posle bohů, sám jsi při tom byl
nejednou prostředníkem, byť i bezmocným,
že na Kavkazu skále smělý titan lká,
pod Zeva okřídleným že se svíjí psem,
jenž hlodá játra jemu znova rostoucí.
On jak ty nesmrtelný stejně trpět má
až k době, v které zjeví se z Nesmrtelných kdos,
jenž oběti jest schopen, velké, nesmírné,
se vzdáti Nesmrtnosti daru za něj rád,
do stínu Hadu vstoupit mrtvý, lidský stín,
a odříkat se kvasů v síních mramorných
u zlatých stolů, růží též se odříkat
ve kštici ambrosické, pohár nektarem
v přípitcích Otci všech kdy šumně přetéká.
Vím, z Nesmrtelných každý titanův zřel žal
i muku hroznou, v taji každý cítil s ním
a mnohý odvahu měl, soucit vyslovit,
však žádný síly neměl, by se daru vzdal,
té Nesmrtnosti vaší, kterou bohy jste,
jíž zjištěno má každý žití pro věky!
Tak nechali jej trpět v ledu, na skále,
ve výši mezi nebem, mezi propastí,
rvát játra jemu orlem, snášet Zeva hněv,
jej v Tartar pohrobiti s horou, na níž mřel,
jej z pátky pozvednouti v Skythských vánic mráz,
jej ostny probodati, jež tká led a sníh,
a nikdo, nikdo schopen nebyl oběti,
dát za výměnu blaho, které nyní zná,
za taj, kterého nezná, poněvadž jest bůh.
Tu napadlo mne k tobě obrátit svůj krok,
jdi k Chironovi, který trpí mukou zlou,
neb vždycky ten, kdo trpí, soucitu má víc
než ten, kdo pouze bolest zná dle pověsti.
Jdi, věrný bohů posle, k Chironovi spěš,
zda nechtěl v muce své by sebe v oběť dát,
za Promethea vstoupit v Hadu vlhký stín
a umřít jako člověk, on by dál moh’ žít!“