Jeť oheň mocný dobroděj,
kdy člověk hlídá, krotí jej;
ať boří, tvoří cokoliv,
vždy k pomoci má tento div;
však zdivočí ten nebes div,
kdy, z okovů se vymaniv,
si klestí volnou dráhu sám
syn přírody, tož volný plam.
Běda, kdy se bez pout vidí!
Aniž odporů bydbal,
přes ulice plné lidí
válí hrozný požár dál,
neboť živly nenávidí
to, co člověk vykonal.
S nebe rosí
požehnání,
prší v pláni;
z černých mraků
tu a tam
blýská plam!
S věže – slyšte! – zvon lká, ach –
na poplach!
Zkrvácen
blankyt žhavý.
Tohle není zářný den!
Kam ty davy
náměstím?
Ha, tam dým!
Plápol stoupá praskotaje,
ulic táhlou řadou vlaje,
vichrem síly přibíraje.
Žhoucí jako z výhně tlámy
sálá vzduch; v něm praští trámy,
krov se řítí, okna třeští,
matky bloudí, děti vřeští,
trosky hlučí,
bravy skučí!
Všechno pádí, shání, chrání,
noc se mění na svitání.
Seřaděnou paží páskou
jako sázkou
létá vědro; ve vysoku
tryská voda v proudném toku,
Vichor letí – vyje v skoku –
shání ohně pochodeň.
S praskotem se v suchou žeň
plamen vrhá, hýří v lovu,
do vyschlého padá krovu
a jak chtěl by v burném vání
z hlubin rozvrátiti zem
a ji urvať útokem,
roste k nebi bez klesání
velikán!
Sudbě vzdán
síle boží člověk uhne;
úžasem mu rámě tuhne,
an zří děl svých ztroskotání.