Značný kus své pouti po obloze slunce již ušlo,
když ze hlubin temných na pokraj lesa náhle vyšel jsem,
kam zpěv přátel mých z blízké již boudy zaléhal.
Obraz nádherný před okem teď mým se rozestřel,
marně že jej zachytit pérem já bych se pokoušel.
Příkré stráně, jimiž se kolem velké lesy končí,
ku trati srázně železniční spadají, řeka klidná
dumně šumí vedle ní; za řekou zřím pastviny šíré,
obrovský koberec, v nějž vetkán umně je výjev
z přírody venkovské: krav stáda pasou se pokojně,
zvoncem na stuze zavěšeným honosí se nejedna,
jich pastýř opodál loudí z své píšťaly písně;
tam v pravo mé je rodiště milé, v levo vísky po různu
rozběhlé po vrších neb v kotlině tam se tající,
všecky poloskryty zahrad svých zelení velevábnou;
rámcem pak vhodným toho obrázečku milého
orlických je věnec tam hor, na jejichž hlavy právě
nejkrasší nachovou teď barvu slunéčko vylévá.
Obrazem úchvatným opojen jsem jasně pocítil,
jak po rodišti tichém v městském hluku zas budu toužit.
Ó, bych tak mohl kraj milený v své náruči sevřít!
V ňadrech srdce buší, plá skráň, řasy náhle mi vlhnou,
bezděky pak se na ret chvějný mi derou slova věčné
té Kajetánovy písně, ba „zemský ráj to na pohled!“
Zjev nenadále nový oživil teď kraj na okamžik:
tamto ze záhybu pod strání divě vlak se vyřítil,
v dýmu oblak hustý zahalen jako příšera děsná
kol přeletěl, jen rozhoupal kře podél trati bujně,
mih’ se kolem jako sen – již v dáli hukot jeho slábne. – – –