Blíž Montmartru, kde v krov se arkýř ztrácí,
vždy sedí u okna, den celý v práci.
Ať chmuří se, ať nebe hoří zlatem,
květ ke květu, list k lístku skládá chvatem.
Vyhlídka smutná. Římsa, komín, stříšky,
Pantheon v dálce mhou sem hledí s výšky.
Po věžích křičí kavky. Z ulic v tichu
hluk vzdálený sem zní jak chorál mnichů.
Však v okně tam již mladý soused čeká,
až zvedne zrak, a v pozdrav čapku smeká.
Jak těší se, vždyť neděle už zítra!
On přijde, v ruce fialky, hned z jitra.
S ním, v bílém čepečku a s parasolem,
zas do Sceaux půjde po mezích a polem.
Jak chutné tam vždy mléko, v stínu stromů
jak hezky tančí se! – A večer domů...
Snad zdá se jí, že hvězdy v pouť jim svítí,
svou hlavu kloníc, přestala teď šíti.
Pak vzavši jehlu, v skutečnost se vrací –
blíž Montmartru, kde v krov se arkýř ztrácí.