Bouř pomalu za hory zahnala
svých bleskných ořů divé spřežení,
hrom usnul někde v sluji skaliska
a chvílemi jen z těžké dřímoty
se probuzoval temným ohlasem.
Déšť na lupení padal pomalu
a tiše šuměl báje truchlivé,
až dozvuk jich se vloudil do srdce
a z něho slzou v oku překypěl.
Co asi myslil muž tam pod skalou?
zda na život svůj bídný, nestálý?
zda na osud, jenž svoje závaží
po slepu pouští z ruky všemocné?
zda na věčnost, jež v náruč studenou
kdys pojme krále jako kejklíře?
To nemyslil. – On čekal dědice
svých útrap žalných, tušil, v bouři té
že dítětem jej žena obdaří,
a čekal jen, až první jeho pláč
jej zbudí z dum ku slastem otcovským.
Leč ve života neveselý hod
proč přilákal to dítě nevinné,
to poupě nebes, duši andělskou?
Čím uvítá je v kolo života?
Jak nahradí mu bezvědomí slast?
Jen stará bída, žití tulácké
a suchá kůrka s ledným zhrdáním,
na šatu cetka, slza na brvách...
Ó drahé dítě, v žití pestrý vír
to uvítá tě – to, hle! osud tvůj!