Byl ponurý to gigantický stín
veliké dějů Tvojich tragiky,
byl příšerný to šedohlavý sup,
jenž hlodal zvolna ledví olbřima,
byl kletby dech to, děsný, otravný,
již proneslo kdys božství hněvivé
nad zemí, která v čirých temnotách
se náhle k světlu mocně vzepjala,
a s rudojasnou pravdy pochodní
i sama bořit chtěla nebesa!
Žeravým bleskem náhle zdrcena
poklesla v spánek smrti podobný – –
a výheň, z nížto jiskra sršela,
uhasla zase v šedém popeli,
jejž do všech úhlů vánek roznesl.
Ty vzbudíš se však, rodný kraji můj!