Duchamor se v roucho zahaluje,
Do tmy dubů dávnověkých kročí;
Když se větrem plášť mu rozhaluje,
Srší jiskry z jeho děsných očí.
Hlasy lesů, jako bolné žaly
Vplítají se v Janova teď slova,
Vzdychajíce tichnou – slyš! teď znova
Usta Svatopluka zvěstovaly: