Jsi přírody měkký
snad soucit, jenž halí a skrývá
rozpadlá zdiva
a trosky v zeleně vděky
a úponky, květy obtáčí lidské zmařené dílo
a všecko, co bylo?
Či výsměch jsi její, jenž vítězně zní ti,
kde do prachu padá,
co velkého věků vztyčila řada,
i z hrstky trávy, jež zdi je zvětralé vděčná:
„Vše zánik a smrt je, já jen jsem žití,
já jen jsem věčná!“