Jak žírný, krásný kraj! Zde ruce spínáš maně
s tou tichou modlitbou, jež sama stoupá v ret
a odtud, nebi blíž, hned k nebes letí bráně,
by v slunci hřál se jen a šťasten, plál a kvet;
by píseň radosti se ozývala v něm
a v brázdách starých ran mu vzešlo činů sémě.
A vy, ó hory mé, až bouř poletí sem,
ji vždycky rozražte o lesné svoje témě.