Však Markétka se příliš vážnou zdála.
A Liduška jí chladnou hladí líc:
„Nu, nemám věru, co bych řekla víc!
Je chudičkou ta moje láska mladá,
víc nadějí má nežli vzpomínek.
Květ jarní to a skrovný jeho vděk,
a bůh ví, jestli za den neopadá.
To zpověď moje, končím román svůj,
teď, sestřičko, ty opět vypravuj!
Vím, mnohý květ se tají ve tvé hrudi,
tam mnohdy sladká vzpomínka se vzbudí,
nejspíše večer, kdy se domníváš,
že spánek už se na mé oko loudí,
tu s povzdechem se k nebi zadíváš.
Na koho myslíš? Kde tvá mysl bloudí?
Nu nezapírej! hodnou sestru máš,
ta nezradí tě. – Napověz mi pouze!“