Ó širé moře bez hrází!
Jsme, moře, nyní ve tvé moci.
Je daleko už po půlnoci
a měsíc právě zachází...
Do nedohledna vlny lesknou
se v záři měsíce, jenž zmírá,
a moře celé obestírá
se nekonečnou nocí tesknou.
Kam oko stačí, jsme tu sami,
zde zanikl by lidský hlas, –
a měsíc utonul a zhas’
daleko kdesi za vodami.
A jen ty hvězdy planou, planou
a jen ty jiskry na moři
se zakmitnou a zahoří
v pláň vodní náhle rozhoupanou –
a plane to a svítí tam
a kmitá se a zmítá, honí
jak tisícerý drahokam.
Teď jiskra hasne, druhá po ní
a tisíc jiných vzplane v ráz
a vše to skáče v divý rej,
výš, stále výš a divočej’ –
a širé moře kolem nás
se pění, září, světly hraje,
jak démantů když rozhází...
A hledíš, hle, teď čirá tma je...
Ó tmavé moře bez hrází!