Teď Záleský se rychle uhnul stranou,
by neviděl ho mladý inženýr,
jenž z komnaty svým pružným vyšel krokem.
Moh’ vrhnouti se statkář za svým sokem,
jenž uloupil mu na vždy duše mír,
a na vždy se ho mohl zbavit hravě,
když bral se těsně vedle něho právě;
však přemoh’ se a zůstal ve výklenku.
A když se krokův ozvuk zcela ztratil,
zas na své místo ke dveřím se vrátil.
Div nezajásal vida, kterak z venku
klíč v zámku vězí; otočil jím hbitě
a schoval jej, pak v ostatním též bytě
tak učinil, a když pak naposledy
i schody zavřel, jež k té domu části
jsou vchodem jediným, muž tento bledý
tak divně zasmál se: Jsi, zmije, v pasti!