„Jemu víru odejmouti chtěli,
Kterou básník v sebe pokládal,
Mistrové se směšným hněvem chvěli,
Sám že za vyučenou si dal;
Naň i pokrytcové zanevřeli,
Že pokrytstvím jejich pohrdal;
Tupivá lež svojím hadím bodem
Do jeho se jména vdírala,
Zjevná závist příbuzná jí rodem
Na něj poskvrnu svou metala:
Přec mu tolik zbylo ducha síly,
Že neustal ve své těžké píli, –
Přec mu tolik zbylo k lidu lásky,
Že své živobytí dal do sázky,
Aby cizí jmění u požáru
Pomoh’ vyrvat náhlícímu zmaru.
I jak proti hanám pevně stál,
Tak zhoubnému ohni vzdoroval,
Poslední byl na svém hrozném stání
A bližního chránil bez ustání.
Tolik mu však zbylo hrdosti,
Tolik staročeské ráznosti,
Že se nedočkáno toho dne,
Aby hloupé chvály dychtiv byl;
Raděj u plachosti svobodné
Chtěl být terčem hněvu beze sil.