Zmizel světu don Ramondo,
žádné oko nevidělo
v Palmě více jej na koni,
v drahém rouše, v záři krásy.
Vrata zavřela se za ním
těžká otcovského domu
v onen den, když jako bleskem
láskou vzplanul k Ambrosii,
v onen den, když pravila mu:
„Neznejte mne, don Ramondo!“
Zavřela se vrata domu,
nepřekročil více práh svůj,
aby vyšel na ulici.
Poustevníkem stal se rytíř,
v knihách bádal dnem i nocí,
vědám oddán celou duší.
Zapomínal na vše kolem,
přátel neznal víc ni druhů.