Ale cit, jenž – bohem v srdce štěpen muži –
k líbeznosti ženské sílu jeho táhne,
krále schvátil touhou po milostné druži
a lid jeho vlídné po mateři práhne.
Pátravý hled jeho koruny tvé lesky
v dálku přivábily, v rozkošný kraj český,
kde kmen Přemyslovců z šerých věků klínu
vypíná se mocně slávy na výsluní –
A hle! fialinka, skrytá v jeho stínu,
lahodou své krásy, cností libou vůní
zajala mu srdce; o ní mluví stále,
jmeno její šeptá, kloně snivé hledy
v umný štětce výtvor, její stín to bledý,
a zpěv skaldů budí k její pouze chvále.
Jeho jmenem tobě, slavný Čechů králi,
královno ty jasná, pozdrav nesem’ z dáli,
na kolenou prosbu vznášejíce vroucí:
Vložte v jeho ruce perlu přežádoucí,
Margaritu kněžnu, světlou svoji dceru.
Zaplesá s ním všecek národ na severu!
Jako snoubí svlačce květnatého zdoba
mohutné dva kmeny přes tok dravé vody:
tak přes živel zbujný, který tiskne oba,
tento sňatek spojí vznešené dva rody,
národy dva mocné družby poutem svíže
ke zdaru jich obou, svatého i kříže!“