Strach neznámý ač svírá moji hruď,
přec duchu mému rostou perutě;
zřím na tebe a tuším, že tě znám.
Kdys v dobách svojí první mladosti,
když neurčité touhy mocný vznět
mé lásky růže skalil mrazem svým
a mdlého světa klamavými sny 
do kláštera zdí zahnal pochmurných,
kde lačný duch za pravdy pozlátko
by snah i let svých zlato zaprodal,
mně stará kniha padla do ruky;
z ní poprvé jsem slyšel osud tvůj,
i vryl se v duši mou, ač pověst byl.
Já tušil hlubný význam báje té,
já cítil v sobě touhu neznámou,
jak ty jít světem nikým nepoznán
a znáti vše – tvůj osud strašlivý
já tobě záviděl. Ó byly večery,
kdy slunce haslo na zdi klášterní
a k hoře zvonů dojímavý hlas
zněl v stromořadí truchle ztemnělém,
že byl bych lvem svá pouta setřásl
a v světa vír chtěl hodit duši svou,
jak tys dle báje v jícny vulkánů
se vrhal mučen, štván a nezkojen.
Ó chvíle byly v tichých půlnocech,
kdy hvězdné jiskry hrály oblohou,
já neviděl jich – v teskném dumání
nad pergamenem bděl jsem zpuchřelým;
v mé duši vstala hrozná pochybnost
a vzpřímila se jak lev podrážděn,
když slunce vzchod chce řvaním pozdravit.
Já východ hledal též – však v labyrinth
snů, dum i klamů jsem se zapřádal,
bych procitnul, vždy znova nezkojen.
Já ptal se nebes – ona mlčela,
já země ptal se – ta se zdála chvět,
neznámou řečí mluvil ke mně les,
pták, vlna, člověk... leč jak výsměch zlý,
van větru mojim odpovídal snům.
A sotva luny vlídný paprslek,
jenž křížovými okny vnikaje
mé skráně dotýkal se po tichu,
jak ve soucitu ruka přítele,
mne vyrušil z mých dum; já plakával,
já v šílenství rval bradu svou i vlas,
a hněvy své když rozpoutala bouř
na ořích větrů, jejichž hříva, mrak,
svit hvězdný skryla clonou tajemnou,
jimž z nozder šlehal křivolaký blesk.
a z dálky hrom zněl, cval jich stlumený,
když v okno mé dešť šlehal v ručejích:
tu přál jsem schladiti v něm ňadra svá.
Jen ven mne touha hnala neznámá,
já kříž opustil, pod nímž v bolesti
mu duše svíjela se zimničně,
já k oknu běžel, chladným jeho sklem
svou chladil tvář – a tu, zda obraznost
mne děsívala, či snad tušení
nynější chvíle hrálo duší mou:
já viděl tebe státi v oblacích,
tvé oči pálily mne v nitro mé,
že svoje skrýt jsem musil slzící,
že prchal jsem ku kříži poznovu
a jedním okem k zemi zíraje,
jsem druhým v okně hledal fantom tvůj.
Teď u mne stojíš! Stíne tajemný,
však jinak, než tě zobrazila báj:
jsi hrozný, leč též něco velkého
a neznámého mluví z tahů tvých,
mír hřbitovů je rozstřen tváří tvou
a řeč tvá proudí hymnem pralesa.
Ó mluv, Ó strhni báje záclonu,
rci, zdali byls tak člověk jako já?
Rci, jaké boje tebou zmítaly?
Zda bloudíš ještě, viny živý trest,
či ukojen již spravednosti hněv?
Čím tobě Bůh, čím země s člověkem,
čím prostor světů, čím já konečně,
ta malá krůpěj v moři bezměrném?
Ó mluv, tys onen tajů živý zdroj,
po kterém blouznil mladík, toužil muž,
a k němuž kmet přes rokle, skaliska
se odvážil i v smrti hranice.
Ó pravdu rci a za ni život vem!