Já poznal ji – ó děsné poznání!
já poznal jsem tu hlavu předrahou
a čelo to, ten pohled hluboký...
Ó Julie, ó zlatá Julie,
že tak jsme se, tak shledat musili!
Ty’s byla ještě zpola dítětem
a Julie, já tak tě miloval
tou láskou čistou, jako člověk můž’
jen milovati jednou v životě,
jen jednou, jednou... A já přistoupil
jsem k tvému loži – obě ruce mé
se vztáhly k tobě – a ty podala’s
mi naposled tu drahou ruku svou
a tak s tím vlídným, milým úsměvem,
ač trpkým trochu jako bolestí
a tak s tím dlouhým, dlouhým pohledem,
v němž bylo vše, jsi hlavu sklonila
a odešla’s. Ó Julie! A kol
se na mne všecky oči upřely,
jak nemohly by vše to pochopit...
A já tisk’ matce, která chvěla se
jak zlomená, ty obě ruce a
pak přistoupil jsem k otci u okna
a podal jsem mu ruku soucitně
a pravil jsem: – „Já vaši dceru znal,
ctím smutek váš a bol váš veliký.
Bůh potěš vás.“ – A tak jsem vyšel ven.