Smutný otec slyší dcery slovo,
rozvažuje, šedou kyne hlavou,
tuší něco, ale pravdy neví.
Kdyby věděl, co ji rozbolelo,
lék by hledal v šírošírém světě,
a by věděl, co tu duši dobrou
z bolestí by zase uzdravilo,
dal by za to své otcovské srdce.
Otec, matka když nám umírají,
zadržet chce nářek duši plachou,
srdce prosí: „Ach neumírejte!“
ale stěší se po smrti bohem.
Však kdy šedinám umírá dítě,
jako poupě mrazem ovanuté,
celý život sotva započatý
bez útěchy do hrobu se klade –
srdce otce, matky bez naděje:
smutná svatba, smutná na hřbitově! –