Zda šel jsi někdy pustým pralesem,
kde tisícletých kmenů vrcholy
se chvěje tisíc bájí neznámých,
kde v rozvalených skalin ústupu
se černá močál, k němuž chýlí se
směs divých květů, vůně opojné,
skal výběžky a staré kořeny,
jež vlhkou plísní zvolna šediví:
zde noha tvoje v mechu, jehličí,
jež trouchniví zde tiše od věku,
zda nestanula, nezachvěla se,
jak božím divem náhle dotknuta,
když nad močálu temné zrcadlo
svůj zářný kalich lotos pozvedal?
V těch vlhkých stínech, rmutných výparech
on bílou svoji vznáší korunu,
z tmy hledá slunce, které sporými
jen vniknout může k němu paprsky
a lepým tvarem květů okrouhlých
nad černou tůní neproniklé tmy,
jak v dětinné se houpá důvěře!
Ó Marie! tak luzná krása tvá
na tento močál úpadku a vin,
jak lotosu květ zlatý střásá pel,
stín hanby plašíc světlým paprskem!
K tvé kolébce kdys věčná dobrota
dva strážné postavila anděly.
Z nich jeden chránit měl tvou nevinnost
a druhý těla půvab čarovný.
Ó rci, kde jsou ti strážci edenu?
Ach první z nich – ó smutná vzpomínko! –
juž před dvanácti lety bolestně
nad pádem tvojím zalkav odletěl
zpět v čistý éther, jehož nehodna
se duše tvoje stala vinou svou.
A druhý? Zřím jej; stajen záclonou
za tebou stojí spitou lásky snem
a v dlaně jasný tiskna obličej
též pláče... ptáš se, proč? Ó nediv se,
dnes první vrásku našel hlubokou
na průsvitném a snivém čele tvém.
Jak obstojíš teď v návalu těch vln?
Proč vnořila jsi v rmutný jejich kal
květ lotosový zářné duše své?
I krásy anděl nyní pomalu
tě opustí – čím pak ti bude svět?
čím láska potom? V klínu matky tvé
on tkal v tvé snění duhy kouzelné,
před nebezpečím kryl tě v peruť svou,
a když jsi klesla láskou svedena
a nevinnosti anděl uražen
tě opustil – on tebe omlouval
a vždy byl s tebou. Teď i krása tvá
tvé vášně vichrem sžata palčivým
se loučíc s tebou pláče nad tebou.
Ó spi jen dále! spi jen, Marie,
tvé krásy anděl křídla rozepjav
již letí v ráj za prvním strážcem tvým,
a taje hořkou slzu bolesti
dí k otci světla: „Vyřkni nad ní soud!“