Již tmí se venku jako v nitru mém.
Svit poslední mé okno slabě zlatí
a větve lípy rozložité v něm
pozvolna hustším soumrakem se tratí.
Ó lípo stará, tebe ráno příští
zas oděje do září zlatistých
a tam, kde nyní jenom led se blyští
na kostrbatých větvích bezlistých,
čas brzký vrátí smaragdové řasy
i vonných květů tisíce ti dá,
včel bzučení a hnízda zpěvné chasy;
ty budeš slavit vzkříšení – Leč já?