V sny mé náhle, jak jsem hlavu v ušlapanou trávu klad’,
zaduněl tu dálný, valný, jako těžkých kladiv spád
v rhytmu slavném jako hřmění blížící se potopy,
a já viděl vaše paže, bohům rovni Kyklopi!
A já viděl, kterak hromem v slunce lesku zářivá
vznášela se, snášela se obrovitá kladiva
ve kovárně strmé Etny jako tep, jímž dýchá čas,
dunělo to, i hlas flétny chvějným zastesknutím zhas’,
jisker příval se rozlíval z kovadliny v širý svět
na večerním tichém nebi, až hvězd myriadou zkvět’.
Srdce země hřímalo to a já slyšel jeho tluk
velkolepý, všeobsáhlý, vše ladící na souzvuk,
a já mnil, že ve tvém ráji žiju šťastný, Hellado,
lidského ty ztraceného štěstí luzná zahrado,
a já snil, že v laurech žiju, nesmrtelných věštců druh,
kde byl každý celý člověk, kde byl pěvec polobůh.