A sám, tak sám, tak děsně sám se budím.
A v chvíli té zas dítětem jsem malým,
a čelo své, v něž bídy blesk mne bodá,
kde věčně, vždy červ odříkání hlodá,
já čelo to tvé lásky květem halím.
A jaký div, jen doušku na mateří
jak pohlédnu, mé srdce posud věří,
že není, není, není možno ani,
by člověk žil a žil jen pro zoufání,
jen trpěl v snách, jen hýřil v lačné touze,
jen proto žil, by umřít mohl pouze.