Jako bratr Tuma chci též
v ústraní kdes žít
a minulé svoje žití
hledět napravit.
Poctivě se budu živit
na vesnici kdes,
za tebe prosby vysílat
k bohu do nebes.
Hleď, vždyť já jsem v jádru vlastně
tvor tak nevinný,
budu jim i nyní zvenčí
na své staré dny.
Principiis obsta! řekl
Horác, plný dum,
překládával jsem to vždycky:
Vzdoruj principům!
Ba, jen hloupostí byl hloupou
ten náš boj a vztek –
v traktátech já rozhlásím to
světa v okrslek.
Nechci více slyšet o tom;
ty však pravdu máš,
že si čeládku tu trhlou
moudře sesbíráš.
Půjdu někam do zátiší
v dálnou vesnici,
dám se najmout na funusy,
žena plačící.
Karty budu vykládati,
kravám čarovat,
porodnický kurs bych mohla
také studovat.
Víš, že latinu znám trochu,
mluvit také znám – –“
„Těžko, holka,“ čert ji přetrh,
„tebe nenechám!“
„Ale pusť ji,“ pravím čertu,
„prosím o to též!“
„Pak ale jen na tvou prosbu!
Pašol, holka, běž!“
Jen se v cestě zaprášilo.
Panna Sybilla
z místa neštěstí a hrůzy
v dálku pelila...
„Dosti,“ čert řek. Svázal ranec
pevně uzlíky,
přehodil jej přes rameno,
nebyl veliký.
„Adé, brachu,“ dal mi pracku.
Už jsem nezřel jej –
po tom všem se rozloučit moh
věru dojemněj'!
Byl jsem sám. Čert bojce odnes.
O čem psáti dál?
Vždyť ten taškář s mými reky
též mi látku vzal.
Ale jak on, tak i já jsem
v duši vesel byl –
zív jsem pouze a tím ze sna
jsem se probudil.