Tak v těžkých mukách vhroužen dumy své,
(co zatím ruka stěží rozhrne
tlum neústupných větví pralesa,
jímž potácí se krok ten opilý) –
já stanu náhle jako okouzlen.
Slyš z údolí ten nápěv podivný –
to klepot mlýna v sluch mi zaznívá.
Ó sladká hudbo v lesním zátiší!
Ó konejšivých písní akkorde!
Tvůj sladký souzvuk tím je duši dnes,
čím jindy matky tichá modlitba,
ah prostá píseň drahé matičky
– já vzpomínám si – v dobách minulých,
ó minulých, že nikdy, nikdy víc
se sladká jejich něha nevrátí,
ni květů smavých vůně opojná...
Ó v dobách těch už čím mi bývala,
kdy – ještě děcku – srdce svíralo
se předtuchou snad dnů mých nynějších
tak bolestně – ba zrovna jako dnes.
A matičko, vím, není vinou tvou,
že syn tvůj není, běda, není blah
a šťasten tak, jak snad si přávala’s,
že světem stále prchá bez cíle
dál, věčně dál – a nikde oddechu.
Dnes šumem města běsně vířícím
a zítra v snění starým hřbitovem,
žen svůdná ňadra v divé orgii
a zítra líbat starý náhrobek
a uschlý drn a křížek spuchřelý –
dnes z poháru, jenž věnčen růžemi,
se vínem, láskou, slávou opíjet
a zítra píti z číše zoufalství...
Však náhle snů mých chmurná osnova
se přetrhla – já zvednul hlavu svou
a poslouchal – hle, klepot mlýnských kol
se zvolna halil v závoj mlčení.
Jen ozvěna, jež bloudí po lesích
svým tajůplným křídlem těkavým,
ta plachým steskem po něm zavolá –
on běda, běda, víc se nevrátí.
Ba nevrátí, ba nikdy, nikdy víc
se nevrátí, jak jiskra života,
jež večerem tam právě shasíná.
Neb píseň má co křídlem zlomeným
o stěny bila ňader vymřelých
a po ruinách zašlé mladosti,
po luzích lásky záhy odkvětlých,
sfer slunečnem i pláčem propastí
i nekonečnem věků, sluncí, hvězd
a z květu na květ v bázni těkala –:
hle ve mlýně na loži smrtelném
– den v skonu plál a západ krvácel,
jak plakal by pro život ztracený –
ta mlynářova dcera jediná
dnes odcházela k břehům neznámým,
zkad žádný, žádný víc se nevrátí.
Já vešel v síň, neb bylo před bouří
a na hory se noc už snášela
a vichr vál tím krajem mrazivý. –