Tu pozvedla Griselda záclonu
a vyšla tiše jako krásný stín,
jenž z ráje spustí se na truchlou zem,
by těšil ty, již tonou v hořkostech;
a tiše, jako pluje blankytem
v den letní bílý oblak, nesla se,
a dotkla se jí něžně jako květ,
a hlasem nyjícím jí šeptala: