Jak socha nehybně paní z Jesenu stála
a pravila: „„Zda možno větší bolest zříti?
Má bouří jest, a ve vaší je vlnobití –
Svou trýzeň zkraťme, nemohu vám Kláru vzíti,
vy sám a dobrovolně musíte ji dáti,
pak – těžce jste jí dobyl – nechci vám ji bráti,
však naučila jsem se vaše srdce znáti;
svůj život a svou naději vám klidně svěřím,
že nad matkou se ustrnete, pevně věřím,
jen, probůh, rozhodněte brzy!““ Děl jsem: „Zítra – “
A ona: „„Těžko bude dočkati se jitra;
teď odejděte, vězte, cokoli se stane,
vždy žehnati vám bude srdce odevzdané,
kéž anděl smilování s vámi k soudu vstane!““