Šel, hůl svou v písek zabodal
a mlčel. Dlouho neřek’ slova.
Ni rámě jí dnes nepodal.
Úkosem pohlédla naň znova.
Cítila, jak jí skráně planou,
a všecka krev jak stoupá k líci.
„Vy, tuším,“ děla hledíc stranou,
„se chystáte mně cosi říci,
a nevíte, jak začal byste.“
A oči svoje plné hrůzy
naň upřela: „Já čekám, vizte,
a poslouchám.“ On zvolna v chůzi
se zastavil. „Jest pravda,“ děl
a do země se zahleděl.
„Nu, vidíte, že všecko vím
a uhodnu.“ – „Tím lépe. Nuže,
pak nebude vám tajemstvím,
že svět si o nás mluvit může.
A konečně, má dosti látky
to klepů hnízdo prokleté.“
„Vy chcete tedy konec krátký?
Já nudím vás, jen řekněte.“
„Ne, nenudíte. Ale přec,
uznáte sama na konec,
jak příjemny ty řeči jsou,
a jednou, jak je tuším růst,
k vašemu muži z lidských úst
se zcela jistě donesou.“
„Vy máte strach z těch lidských řečí?“
„Ne o sebe. Leč o vás jen.
Jest vaše pověst v nebezpečí.“
„A přece byl jste spokojen
a kliden po dvě léta celá,
kdy v úzkosti jsem já se chvěla,
mne, která klamala jsem jej,
mne podlou, ničemnou a bědnou
že vyžene muž s křikem jednou
v bídu a hanbu, v beznaděj...
A co jste vy mi říkal k tomu?
Že můžeme být jinde šťastni,
bych s vámi prchla z jeho domu,
že za mořem kdes domov vlastní
si vystavíme, žena, muž,
kde budem navždy svoji už,
až na věky, až do skonání...
Ne, to strach není o mou čest,
co mluviti vám se mnou brání...
Leč já to vím: to žena jest!“
„Snad. Máte pravdu.“ Oči obou
se potkaly a plály zlobou
a nenávistí. „A kde kvete
ta růže krásná? A vy chcete
se ženit?“ – „Ano, víte všecko.
Já opravdu to krásné děcko
si přivedu už záhy domů.“
„Lze přát jí mnoho štěstí k tomu.
A znám ji?“ – „Nevím, ale vím,
že vám ji sotva představím.“
Jí zlobou oči svitly znova
a chvěla se jak v bouři list, –
z těch očí líp než všecka slova
mluvila němá nenávist...
A na odchodu ruky ani
mu nepodala. Klobouk zved’
a lhostejně se díval za ní...
a druhou cestou dal se zpět.