Harmatcseppektől ázva, verten, tüzet rakok a nyári kertben.
Haszontalan tűz, meddő fajta és nincsen is mit sütni rajta... A kis papírtűz már galyat fog, a huszonöt galy pattog, pattog halk éjszakai, bús szelek közt, zsenge vadszőlő levelek közt.
Állok, mintha csodára várnék. Mögöttem nyúlik hosszú árnyék, nyurga kezem és nyurga lábam s fejem messze az éjszakában.
Most fellobban a ritka rőzse, benne ég minden lángok őse, a fák porát vérrel lemossa, virágzó rőzse, lángi rózsa s az alja lassanként parázsló. Én mormolok, mint ős varázsló.
Figyeljétek, vén, haragos fák, idenézzetek, csillagocskák!
Ez a perc most bíborba szédül egész világhoz lángbeszédül: nem látott szebbet senki, jobbat
most lobban a láng legnagyobbat!
Nézzétek, ó nézzetek rája: huszonöt rőzseszál csodája lázadó harc és édes béke, huszonöt évem édessége!
Eztán is kéj és néha baj vár, de oly nyirkos a többi galy már, nedves napok, dérverte percek, mint senyved, satnyul, sírva serceg... Mi jön e tűz helyébe, aztán?
Sok-sok panasz tán, halk vigasz tán:
Micsoda lángok lohadása!...
Micsoda fények fakulása!...