Mint midőn égő belére
A lámpának friss olajt
Töltesz, a bél lobbanása
Lángra lángot ujra hajt:
Montebello kebelében
Ugy a gyűlölet parázsa
Káröröm lángjára gyúlad
Frangepán gyalázatára. -
A panaszló szép leányon,
Ékes arczán, dús haján
Kéjszemekkel csügge már is,
S most ily szó kél ajakán:
«És mi lenne, szép leányka,
Melyet ajkad emleget,
Az elégtét?» Teljesítni
Egy nagy, szent igéretet!
Szól a hölgy - vagy oltárhoz visz,
Vagy tőrömtől vérzik el!...
S mind ezekre, hidd nekem, csak
Egy találkozása kell!’
«Frangepánnak utja innen,
- Mond s kajánul fölnevet
Montebello - nem templomba,
De a vérpadhoz vezet!...»
,Rám tekintve egy’ - kiált fel
Tűzzel a hölgy, rettegését
Rejtegetni... mert közel volt
Elveszítni szívverését.
,Rám tekintve egy! szerelme
Nékem úgy is gyűlölet;
Veszszen el, ha teljesíté,
Mit tőn, az igéretet...
Nászajándokúl, signore,
Tizezer darab arany...
Egy darabka rongy s irószer
Készen itt is, úgy-e van?
Ha megírta Frangepáni,
Harmadrésze a tied!...
«Ám legyen! - szól Montebello
S még rádásúl szép kezed.»