Szóll vala, ‘s nyergéből szaporán a’ földre zuhanván,
a’ Daliák’ írási között el kezde fütyészni.
Ám de Apollónak bíró-végzése azonban
e’ jelenés’ követésétől elvonta figyelmem’.
Ő palotájából a’ nagy folyosóra ki állván
‘s egy gyönyörű Ifjút karjánál fogva vezetvén,
(a’ Szeretet vala; Főbusnak mennybéli követtye,
Húgainak szeretője, tsalárd szerelemnek az ötsse,)
vállra folyó fürtös hajazattyát három izromban
meg rázá, ‘s ajakit vépképp’ illy szókra fakasztá:
«Menny, Szeretet! ‘s vidd el végzésemet ott amaz ernyős
tölgyek alatt író Daliákhoz. Szálly el ezektől
osztán a’ tsapodár ‘s egy helyről másra bolyongó
nyájhoz is. E’ hagyományt, mondd nékik, küldi Apolló.
A’ kosaras Kőltő a’ három Grammatikussal:
a’ tenyeres Ragyivák, kik az ő kosarára rohantak;
a’ dominós ’s a’ bábjaival katzagásig enyelgő
férjfiak, a’ Daliák’ seregéhez visszavonódván,
üllyenek ott veszteg, ‘s dolgozzanak eggyes erővel.
Húgaim el-zárlott palotáikat újra ki nyitván,
‘s a’ Szeretet’ nemes íveivel mind egybe tsatolván
szíveiket, mihelyest majdmajd a’ durva tsatázás
meg szünik e’ bértzen, megmeg hozzájok örömmel
szállani, ‘s véllek örök frígyet támasztni fognak.
A’ tsapodár nyájnak mond meg, hogy néki közöttünk
nints helye; hogy piatzunk nem tsap-szék, nem vita-pállya;
hogy fene villongás nélkűl a’ völgybe vonódgyék,
‘s ottan előbb készítsse magát, mint illik, az erkölts
‘s a’ tudomány által pajtásságára szelídebb
‘s válogatott Daliáimnak, kik tsendesen írnak.
A’ spanyol ízt el-nyelte Vitéz őrt állva maradgyon
a’ hegy alatt, ‘s a’ közre jövő munkákat itéllye.
A’ miket ő le gyaláz, mind jónak, szépnek, igaznak;
‘s a’ miket ő fel emel, mind rossznak, rútnak, avúltnak,
‘s álnak itéltessék. Ezeket végezte Apollo.»