Késő, atyám! A könyeim elúsztak
haláljátékban furcsán és fonákul.
Egy forró tenger, játszi rímdagály
elnyelte őket s gyémánttá fagyasztá.
Én éjjelente zöldrenyílt szemekkel
őriztem minden embert s állatot
és álomlihegésük összegyúrtam
egy szent szoborrá felforrt ihletemmel.
Én zsoltárokat zengtem ki szavakból,
miket papírra fektettem pihenni,
mert bennem elfáradtak a szegények,
simító nőszemekre vágyakoztak. -
Én himnuszokat zengtem kis szüzekhez,
akiknek melle istent hívogat.
Én himnuszokat mondtam érett nőkhöz,
akiknek keble poklok kapuja.
Én átkok langy zamatját szűrtem át
halálos csókok tajtékzó zenéjén
és oly himnuszt daloltam a kenyérhez,
hogy aki hallá: buzgón térdrehullott
minden falatnál. Díszes polcokon
és asztalokon, mik roskadtan álltak,
megindult sok kenyér gurulva és görögve
és milliók szájába önként gurult belé.
S én nyitott, lázas, tátott szájjal álltam
és fuldoklottam éhes déli órán
és lassan-lassan én lettem az Érték,
mely önmagáért becsli önmagát.
Magam koptatva mindent ékítettem,
vallást csiszoltam s lettem én hitetlen.
Tisztátlan vérben aj, hányszor fürödtem!
Aj, hányszor hemperegtem szennyesen!
Kezemből, mint Mózes sziklája szélén,
mindannyiszor kristálytiszta víz csurgott
és megáztattam vele testemet
s fogam közt harsogott a rossz kenyérhaj
s e harsogást világgá kürtölém.
Keresztények üldöztek engemet,
zsidók gúnyolták űzött lelkemet,
s egy fekete életű zord zsidó fölött
a költészet szent virágba szökött.
Atyám: véredből kelt fiad vagyok,
de messze voltam, messziről vagyok...