A szőnyeg kiterűl, leteszik közepére ragyogni
A kardot s koronát, „Haljon meg Béla, ha nem mást,
Mint koronát választ!” tompán így hangzik el ajkán
A vétkes szózat, s Béláért gyors követ indúl.
Ő székébe leűl, és homloka ráncba szedődik.
Gyilkosok állnak utól, vészt villogtatva szemökben,
És komoran várják a rejtett arcu jövendőt.
Búsan néz a honfi körűl, átkozza magában
A vak visszavonást, mely főt s országokat elront.
Hallgatnak; de az indulatok sokféle csatáit
És a terhes időt sziveik dobogása jelenti.
Béla belép; láng csapja meg a fene gyilkosok arcát.
A két jelre mutat s „válassz” mond Endre gyanúsan
Mozdulván helyiből. „Választok bátya” viszonz a
Fejedelem bátran, s Endrének kardja után nyúl.
„Kard ada hölgyet, hírt; a kard megvíja, ha szükség,
A koronát.” Így szól, s őt Endre ölébe fogadja.