Mint a mesében - véli jóhiszemmel, -
Elátkozott leányt a tüskevár,
Melyen keresztül senki törni nem mer,
S hol sors-jelölte mentőjére vár,
Míg ez betörve bátor küzdelemmel.
Varázs eloszlik, bűvidő lejár,
S hű szerelem győz a veszélyeken
Így őrzi atyja átka őt nekem.
Nem rét virága ő (így űzte-fűzte
Ábrándjait) hogy úton-útfelen
Letépje bárki s kebelére tűzze;
De bérci rózsa, ára küzdelem.
Most tőle sorsom messze, messze űz; de
Van egy talizmán, egy remény velem,
Egy édes emlék, egy szerelmi csók,
Az nem volt gyermeké: ő várni fog.