Megült a fejdelem, s nem ejte szót.
- Egy pár vitéz némán állott megette,
Kit ott hagyott a többi őr gyanánt. -
A szellő gyöngéd ujját érezé,
Mely arcán símogatva elszaladt.
Hallá felette a pintyek dalát,
Kivette a rigó ugrásait,
A fiatalok hajló ágain.
Kezén pihent meg a virágkehely
Nedvével megrakodva visszatérő
Serény polgára a köpűnek;
S eget, sem földet ő nem láthata!
Országában ő leghatalmasabb
És egy személyben legerőtlenebb.
S miként az ülve játszó csecsemő
Egy lépést sem tehet botlástalan:
Hatalmas nép fölkent királya
Gyámoltalan magában...!
Ki országának fénye, napja:
Magának éj, sötét, reggeltelen.
A nép reá néz, őtet követi,
Ő milliók léptének ád irányt,
Ő, - kit vezethet gyönge kis fiú.
És űl a fejdelem, nem ejtve szót...
De lelke mély gondokkal küzködik...
Hisz a király is ember!