Mondj neki ősz fő, mondj bocsánatot,
Hisz ember volt, és mint az, bukhatott!
Vessétek e tőrt a zajgó Duna
Fenékre, hogy ne lássam azt soha,
S miként ölébe rejti azt a mély,
Legyen feledve a tett és az éj. -
Várad felépűl; címed, birtokod,
Miként valaha, bírni úgy fogod.