Mint mondám, itt vagyok másfél hete,
Másodmagammal jöttem én ide.
Tudod, ki az, ki Pestre elkisért?
A bú - egy szép kis szőke gyerkemért.
Szegényke! titkolá, hogy értem ég.
Midőn bucsúzni hozzá elmenék,
Oly szomorúan pillantott felém;
S ösztönszerűleg én megölelém.
És csókot érzék, forrót, ajkamon,
És könnyet érzék, forrót, arcomon. -
Én nem tudám, hogy őtet szeretem,
De amidőn megindult szekerem,
S elgondolám, hogy végkép elhagyom:
Elkezde fájni a szivem nagyon.
Mi egymáséi soha nem leszünk,
Egymást feledni lesz talán eszünk.