De hova jött elmém? Harcz ébreszt újra zajával,
A nyihogó paripák dobogásit hallja fülem s a
Csengő kard zörejét, s kik ezek, kik csonka karokkal
Tévedező árnyékokként szaladoznak előttem?
Giszkra vitézi ezek; köztük mint birka-akolban
Pusztító farkas, haragában Hunyady pusztít,
S rettentő karddal veti meg nekik a szigor ágyat,
Melyen az életnek meghamvad csillaga; kardja
Ölte meg Ondingot, Holubárt, s őszfürtü Berényit,
Liszka magas homlokcsontját két részre hasítá.
Még félóráig küzd így; de nem állhata ellen
Már a vezérfosztott népség a szörnyü vivónak.
S mint az üzött gyermek, kit rőt Tátossal ijesztett
S hosszu szakállt viselő lázzal dajkája, tovább kelt,
Átkozván az időt, melyben vesztére kiindult,
Honja határaiból magyar ellen kelni csatára.