Šel, a vykonav svou pobožnost,
vyšel z kaple šeré do zahrady;
každý květ se třpytil plný vnady,
každá muška jako živý skvost;
každý cit byl blahem, něhou, díkem,
smírem – byť i s kletým protivníkem!
Proto, když mu vběhl černý pes
do cesty, on vzpomněl, že to bolí
býti notně malířskou bit holí;
byl tak jarý a tak měkký dnes;
odpustil i psu ty chlupy v zlatě.
Popleskal mu na bok. Ale hned
rozmrzele rukou trhnul zpět.
„Chundeláči! Čím to lepíš klatě?
Umazal jsem sobě celou dlaň!
Jdi mi! Celý ušpiněn jsi zlatem!“
Hrozil psu, ten ale hlédl naň
v divném úžase tak vrchovatém,
okem zvířecím tak rozumným,
přísně tázavým a výzkumným,
že se zastavil a skoro lekl,
když pes na něj lidskou řečí štěkl:
„Co je špínou? Chloupek na zlatě
nebo zlato, které bohatě
zdobí moji srst? Ač jsem jen pes,
na svou lidskou čest mi odpověz!“