Leč mníš-li, antický že ožil duch
v té vesně renesančních dum a tuch?
Co jednou dožilo, to nikdy juž
se k žití nevrátí, jak ze své hlubiny
čas zašlý nevydá ni vteřiny.
Zpět v antiku se myslí celou vhruž,
chtěj onen život v uměn kouzlu smavém
dnes obnovit i s názorem a mravem –
Zdaž od kvasu se solí attickou,
od ladních soch a Horácovy sloky,
v cirk šel bys vidět šelmu libyckou,
jak zajatce rve germanského boky,
neb na kříži, kde Galilejčík pní,
by posléz hořel živou pochodní?
Ne, antický duch živý navždy prch’,
jen formou, prázdnou perly skořepinou,
věk nový odít chtěl svou duši jinou,
však nový vtiskl ráz i na povrch
ten vypůjčený. Stejně podstata
též církve duchová jest odváta
již navždy jitřním novověku vanem;
jen v starožitném zevním šperku planém,
jenž po ní zbyl, duch moderní si leda
hrát může ještě na zbožného děda
ve chvíli vrtochů, ač touto kuklí
lež nebo psychosu šev jeví puklý.