Když dobouřila hora, povstaly
s ní obě ostatní a kráčely
po pláni v dál, a země třásla se
a duněla pádnými kroky tak,
že čekala jsem její sesutí,
a strnulá jsem mezi balvany
jak kámen ležela, až prchly mhy,
až na nebi se slunce usmálo;
tu v dáli, v zlaté páře východu,
jsem slabý obrys putujících hor
jak mihotavé stíny uzřela,
a slova jejich zněla v sluchu mi:
svět nový vystupoval ze stínů
mých dávných vidin v světle zářící!
Teď věděla jsem, o čem duše má
tak dlouho byla snila v bolesti,
teď poznala jsem zřejmě úkol svůj.
Nač stvůry hledat, bych je hubila?
Jest stvůrou každý muž, jenž jarmo své
na volnou šíji ženy položí,
a stvůrou žena, která podrobí
se trýzniteli podle, samoděk!
Ať vládne řád, jenž na počátku byl,
dva národy jsou různá pohlaví,
a obě volná jako modrý vzduch!