Ano, to jsou ta okna,
zářící jako ohnivé oči v bílé té tváři paláce.
Léta jsem bloudil, sžírán svou touhou,
nemocen, nemoha usmát se,
druzi mi prchli, padl můj kůň,
meč rozskočil zlé se ve hádce.
Chudý to host
do oken hledí, ozdoby prost.
A okna září jak žhavé oči v paláce jasném úbělu.
Poznávám keře vonící bezu, motýly zvoucí k pocelu,
poznávám les, jenž propuká ve pláč k melancholie povelu.
Poznávám řeku, tmavou a těžkou, jež mládí mé mi odnesla,
v lodi, v níž smrt byla kormidelníkem, v níž zoufalství bylo u vesla.
Kouzla však toho, jež kraj ten svírá, života jest již na krátce.
Povelem rtů svých rozbiju mocné pilíře chmurného paláce,
obživnou v kámen zakletí, píseň se ve vzduch ponese,
zalehne k té, již polibkem vzbudím, kol ní má náruč sepne se.
Oči, v nichž kdysi slzy jen plály, uzřím zas blahem usmát se.
Ano, to jsou ta okna,
zářící jako krvavé slzy v bílé té tváři paláce.