V dolním Novém městě, v prostém
Obydlí své tetky, seděl
Žižka, v psaní čítaje,
Poslaném mu od přítele
Mikuláše. V psaní stálo:
„Proč čas trávíš pořád v Praze,
Nejsa u dvora již?“ „„Milý
Brachu, kdybych sám to věděl!““
Praví Žižka k sobě: „„Jesti,
Jakoby mě osud držel
V Praze zde, a to tím pevněj,
Co král – jak mi zdá se, samým
Strachem přede mnou – se utek’
Na svůj nově vystavený
Zámek u Kundratic. Zdaž se
Ještě jednou uvidíme
V tomto žití on a já?
Ale dále!““ „Měl bys věru
Také účastenství míti
V našich hromadách. Července
Dvaadvacátého byla
Jedna na vysočině
Blízko Ústí nad Lužnicí.
Přes čtyřicet tisíc osob
Na mé vyzvání se sešlo
Odevšad, i z Moravy,
Muži, ženy, děti. Všechno
V nejkrásnějším pokoji šlo
A pořádku. Naši kněži
Dělili se v úkol denní.
Tito kázali, zvlášť mužům
A zvlášť ženám; druzí zase
Zpovídali; třetí svátost
Podávali oltářní
Pod obojí. Tak se dělo,
Až poledne bylo. Tu jsme
Přikročili k obědu
Společnému bez rozdílu
Stavů, považujíce
Sebe za bratry a sestry.
Nedostatku jedněch nadbyt
Druhých vypomáhal.
Hudbu, tanec, hru jsme byli
Vyloučili. Na konci
Nahražena majetníkům
Polí poškozených ujma
Hojnou sbírkou, přehojnou. –
Dokládám, že též Tvůj bratr
Jaroslav byl přítomen.
Dobře zpravuje Tvůj dvorec
U Budějovic. V té práci
Jedině však libuje si,
Ač je mladší Tebe. S Bohem!“
„„Lidu nadšenost se zmáhá,
Zmáhá sjednocenost myslí,““
Vece Žižka, odkládaje
Psaný list a vstana. „„Na těch
Základech lze bylo by
Zbudovati štěstí hrad.
Leč hlas v prsou mých mne dosud
Nevyzývá. Prodleme!““