ač měla vtip i rozum věru nevšední.
Muž uleh’ naposledy, – zcela bez naděje –
a všichni kolem něho, – jak se všudy děje, –
co možná nejvíc sobě chtěli uchvátit –
a nejpřednější ze všech byla hospodyně.
Ta hříšná udusila v sobě všechen cit,
před zraky jeho mocí zotvírala skříně
a odnášela šperky plnou náručí.
Jak musel trpět asi! – A v tom naposledy
též ona – žena – přišla jako přízrak bledý.
Ó, chytrá ukrutnice dobře předvídala,
že pouhý pohled na ni už jej umučí.
Tak přišla, k loži klekla, vzdychati se jala
a vetché jeho ruce také zulíbala.
Vše odpustit prý jemu, zapomenout chtěla,
jen prosila, by sloužit v nemoci mu směla.
Však dobře poznal manžel přetvářku tu její.
On vzkřikl, z lože vstává, jeho rty se chvějí
a s kletbou odehnal ji přes práh domu zpět.
A nežli odebral se v onen lepší svět,
své hospodyni všechno jmění odkázal.
Zda aspoň to se dotklo necitelné ženy?“