Teď právě housle ustaly i basa
i klarinet ten sladce laškovný;
děvčata rozběhla se, s nimi chlapčí chasa
a za patou, hle, z mlýna královny
jich celý houfec na zahradu spěchá,
kde stinných větví vlídná kyne střecha.
Ač utkvívají oči hochů na ní,
ač za pohled jen prosí úpěnlivě,
jak ledová tu stojí. V tom tu Šimon maní
svou pozdvih’ hlavu, na niž ona tklivě
svůj chvatem zavěsila celý zor,
a takto mluvil k davu kolem sebe: