neb rodné hlasy zněly z toho proudu,
to bědy mého lidu pluly kolem.
I pozdvih k Osudu jsem svého hlasu:
„Kde váhy jsou, jež toto všecko váží?
Co přijít ještě má? Co přijít může?
Hle, třicet roků pluje kolem tebe,
tož třicet roků krve, slz a vzdechů.
Čí vina je? Jsme právem odsouzeni?
A byla-li v nás vina, už ty slzy
ji mohly smýti a ta krev ji splatit...
Co nutno ještě?“ Seděl nepohnutě.