Již poznáváš mne, synu Japetův?
Já sám bych měl se mstíti na tobě,
žes zlaté opánky mi s řemínky
před časem pro sebe jsi vypůjčil,
jich uživ k ohně mrzké krádeži,
pro kterou pykals... o všem dobře vím.
Však nejen že jsem lepší bohů všech,
snad právě že vše zřím jsa chytřejší,
já nepomstím se, nevím, co je msta,
to nejlíp Zev zná, otec bohů všech.
Mně líto, že tě kárat musím zas,
ba, pohroziti přísně tobě mám,
neb Zev se ptá, kým právem drzost vzals,
že z třtiny, o které on nevěděl,
jsi jiskru žití v ústa sochy vdech
a oživil ji ohněm života,
na který z bohů on jen právo má?
Trest strašlivější, horší pokutu
ti chystá bůh – on o ní přemýšlí –
bys hodně cítil ji, a horší bude,
než na kavkazském hrdém štítu kdys.
Ji čekej zatím. Nyní o ní víš,
však přijde dříve, než se naděješ,
a pozvolna tě bude upíkat
na rožni svém, jak ptáčník sokola
na motouz přiváže si v kratochvil.
I radím tobě: na kolena, v prach,
by ještě horším nebyl osud tvůj!
Já varoval tě – pokud ještě čas!