Hluboké touhy kouzlo dchnuté
Z jejího srdce vyplynuté
Bytostí její celou vane;
A hostíc ve sladký se vzhled
Milostný zůstavuje sled,
Když v unylosti měkké plane
Ve tváři, v oku, v celém těle
Tak milosladce zadumněle,
Že touha zdá se v rozkochané
Bytosti její vtělena
A v úděl duše změněna.
A když tak blouzní, ukochaná
Sny těmi slastí budoucích:
Tu náplň citův netřímaná
Se prýští v slzách kanoucích.
Neb vzpomíná dob předešlých všech,
Kde záští hořel její dech,
Jíž hrdá ňadra planula
Proti rodákům Edvardovým.
Však ta zášť nyní minula...
Ta nahražena citem novým,
Vroucnějším, sladším, plným žáru,
Jenž srdce milou mocí tráví,
A každý jiný cit v něm dáví
A netratí, ba roste v háru.
Již dřív jí byli nepřátelé,
Ty miluje teď ona vřele,
Že druhové jsou milencovi.
Kéž sladce šveholnými slovy
By všecek divoprudký hněv
Z otcových ňader vypudila:
Jak ráda prolivši svou krev
By v jeho srdci vybudila
Jemnějších citův družné chvění
A přiměla jej ku smíření!
Přemarna byla její snaha;
Neb hrabě v divém podezření
Vidí jak smýšlení své mění,
Jak v ráz teď za cizího vraha
Dceř jeho přimlouvá se v pláči
A nevědouc tak více značí
Než jasněji se říci zdráhá.
A když jí ondy oznámil
Tu pevnou vůli srdce svého,
Že, kdo jme drze vetřelého
Jsa rozkazu povolně čil,
Juž tomu ruka odměnou
Její jest slavně přirčenou:
Tu div že život v smrtném dchnutí
Nevypustila omdlená,
Ač svolila tak zmatená,
Jak by duch její v pominutí.
Že příčinou té změny jest
Láska, již tajně v srdci strádá,
Komorné i hned jistá věsť
Na dotaz otci tož dokládá.
On darmo pátrá v stkvělé řadě
Svých hrdých přívržencův četných,
Kdo učaroval její vnadě,
Že hyne lásky v trýzních vznětných...
Proč však své strasti tajila?
Nedlouho teprv jevila
Se změna tato v jejím zjevu.
Snad žeby srdce láskou tknuté
Vědomo spolu viny kruté
Se otcovského bálo hněvu!...