V tu dobu častokrát se strany matky
jakýsi její příbuzný k nám jezdil
šeptavě mluvící... Zrak jeho plachý
hrál zelenavým ohněm. Oblečený
vždy výstředně, s kravatou rudou, na ní
vbodnutou elektrickou malou muškou,
jež večer svítila, mne zajímával
a touhu budil po obzorech nových.
Parfum vál z jeho žlutých rukaviček,
z cylindru bezvadného, ze řas tmavých,
lesklého kabátce a haveloku; –
kol mojí matky něžně obletoval
jí přinášeje trety... Vždycky dlíval
v salonku, zahradník kam plno květin
do polokruhu schválně rozestavil
pokynem matky. Tento člověk míval
vždy pro mne slovo, úsměv. Někdy knihu
mi přivážel. Tu párek bílých myší
mi daroval, jichž oči rubínové
červeně plály, tu zas brouky vzácné,
tu lastury a mušle. Já mu říkal
vždy „strýčku“... Nebyl mlád již... Také bledý
obličej jeho vadnul, dlouhé prsty
se zachvívaly jakous nervositou...
Byl dětinský a zdálo se, že umí
vyhovět dětem... Mnohdy celé půldne
já při něm vyseděl jsem u klavíru
sleduje rány oktáv, cvrlikání,
žbluňkáni tichých tremol, zvonky tercí
a těžké bouře pedálových kladiv. –
Mým otázkám obzory šířil nové...