Osud proklínám, že ku psacímu stolu
přikoval mě v těsné, šeré kanceláři,
kde mne vítají jen haldy protokolů,
příroda kdy tone ve sluneční záři;
jasněji vždy cítím onu pravdu tuhou,
čas že je mým pánem, já jen bídným sluhou.
Stále mocněji se vzmáhá touha ve mně
po tom maličkém, však drahém kousku země,
kolébka kde moje prostá kdysi stála
a kde všecko mluví ke mně řečí známou:
zádumčivé lesy, šedá, vážná skála,
vlny řeky, jež se o balvany lámou,
tajůplná „boží muka“ na rozcestí,
potok, jenž si cestu lučinami klestí.
jakmile jen čas – můj tyran hrozný – svolí,
prchám z dusné Prahy, těkám po okolí,
ale nikde pro mé choré srdce léku;
hynu touhou po vás, drahé moje hory,
po velebném hymnu, který pějí bory,
po ručeji chladném, který v divém jeku
v rokli zející se vrhá vodopádem,
po klikatých stezkách, utajených oku,
které po zarostlém horských obrů boku
k temenům se jejich leckde plazí hadem.