Nuredýn své rozkošné miloval dítě
Více než slávu a klenoty celého světa.
Z dětí všech mu zůstala na živě krásná
Růžena, v nížto y všecky své sjednotil lásky.
Křesťany o ženu milou, o děti švarné
V rozkvětu blahosti přišel, a jediné s synem
Zachovav dceru co Asdrubal vštípiti hleděl
Věčnou v rodině své mstu na křižovníky.
Vstávaje léhaje milkům vypravovával,
Jak zlí Křesťané meč v bok vrazyli matce,
Hůř než ďáblové o zeď třepili dítky,
Chytali vřelou krev, a se spíjeli krví.
Vztekem se třesa a pomstou hoře y s pláčem
Vzbuzoval syna a dceru, by Křesťany divé
Vydali v smrt, a vida, že dcera y syn jak
Ploditel v srdcých svých jed na křižovníky
Vaří, plésal, a za děti děkoval Bohu.
Melinu miluje Rustan zahynul láskou.
Nuredýn s svou dcerou u syna kleče
Za mstitelkyni pevnou posvětil dívky.
Dcera co dračice mstícý slíbila svatě
Otcy, že žádnému z mužů vřelého srdce
Nenakloní, žádnému milency ruky
Nepodá, leč hrdina Křesťany zhubí.
Zlostí dívčice vroucý na křižovníky
Saracénů popouzývala k boji.
Zbouřiv Nuredýn lid v outoku propadl.
Začal se soud; tuť hrůzou Růžena zklesla,
Šálivé naděje s bouří zmizely v páru.
Pomsta se zmocnila srdce, a zhatila smysly;
Křehkost a strach, boj, vítěze sláva a zbitých
Potupa mrzká každou změnily krve
Krůpěji v jed, a dívčicy plápolajícý
Věčnou mstou vztek ozbrojil zdivočováním.
Všecko se sypalo ven, by v oslavě zjevné
Spatřilo vítěze Čecha, jen Růžena smutná
Nehnula sebou. Fatyma vyzvědajícý
Zaryla do lidu oči, by korunu slávy,
Víry a slabosti štít svým zhltila okem.
Sotva že zočila muže, co dívčice trhlá
Běžela k dceři, a hoříc plamenem lásky
Nebyla vřelice s to, by zjevila slova.