Dub nesmírný na šedé skále stál
a jeho svislé větve vrůstaly
zas do země a chodby tvořily,
jak v katedrálách, stinné, vysoké,
a z pode pně proudilo pramenů
šest křišťálných a vzhůru letíce
se křižovaly, oblouk klenuly,
jenž zdál se býti urobený z hvězd,
tak ve soumraku trysky leskly se.
Pod nimi lůžko stálo kamenné,
tak mechem porostlé, že zdálo se
být smaragdovým. Plané růže květ
je objímal a věnčil květem svým,
a na tom lůžku žena ležela
tak bílá jak té plané růže květ,
tak spanilá jak večer zlacený
už klonícím se sluncem, smutná však
den jako snivý v dumném podzimu,
a nehybná jak kámen na dně vod.