Oj, téhle jízdy útok dravý
a mračen jekot sveřepý!
A obzor hřímá do té vřavy –
a každý blesk tě oslepí –
kraj celý jak by obři vzali
a s dlaně na dlaň překládali –
teď spadnem’ někam do hlubin,
v něž rozšklebil se země klín –!
Viz, slavná, naše strachy němé:
již pusť nás, pusť nás z objetí,
chcem vidět zase, slyšeti
a hlavně dýchat, dýchat chceme –!
Kam ke slunci však jezdci tví
se rozehnali v šílenství?