Kdo odolal by vám! jste vítěz sladký,
jsem zase dítětem na klíně matky;
zas vidím v mlhách drahé tahy známé,
ten milý hlas, jenž nikdy neoklame,
jej slyším zníti, jak se v dálce tratí,
dvě oči dojemně se usmívati
a cítím polibky tu na své skráni,
tak křídlo snů se chvěje v tichém vlání,
a kolem z luhů, sadů, strání, nivy
dech vůně čarovný a opojivý,
jak kadidla dým zevšad k nebi vstoupá,
na vlnách její skřivan, hle, se houpá,
ta země zkvétající duše zpěvná;
i modrá lesů hradba je tak zjevná,
že, zdá se, vidím plachých laní oči,
tam blýskají a mizí, když v les skočí;
tak hvězda v noci jasné hned se ztrácí,
hned zakmitne zas, jako když se vrací;
a chaty, jedna výš, ta druhá dole
a všecky jako bílé slípky v kole,
když zrní zobat sběhly se sem z dvorů
zde na těch polích chudých na úhoru,
kde kvetou velké pampelišky zlaté
na mezi, kde se děti baculaté
a růžové vždy válí v měkkém mechu
hned zpívají, hned smějí se v témž dechu,
zrak mají jiskřivý jak kapky rosy,
když v květu vzplane, a jsou vždycky bosy.