Cos jako naděj v hrudi jemu kmitlo se,
že Zev snad svého orla k němu posílá,
že k vůli němu změnil věčný Fata řád,
že ustrnul se nad ním v lásce otcovské.
Však běda nová, záhy z toho procit’ snu,
to nebyl orel Zevův, třeba křídla měl,
však u nohou ta křídla vzduchem chvěla se,
hůl okřídlená rovněž s hlavy přikrývkou,
to Hermes, nesmrtelných věrný posel byl.
Již před ním stál a v letem rozpálenou tvář
si okřídlenou holí sladký vánek vál.