Na dlažbě zvoní pohár překocený
a mna si čelo prudce vstává Vok.
Jde temnou síní, hmatá podél stěny
a pustou klenbou duní jeho krok.
Hled jeho plane, rty se šeptem chvějí:
„Však překonám ten dětský odpor její
a ze rtů svůdných budu rozkoš pít!
Je v pevné kleci, mříže nerozláme
a vzdechy, pláč? – To všechno dobře známe,
já přísahal, že mojí musí být!“ –
Juž vidí v šeru dvéře okované,
za nimi čeká rozkoš, bujný sen. –