Slova bezcitná! Nikdy jsem nechtěl s plachtou vaší
v mořích Mlčení zjevit se, kde se z hladin vznáší
obraz pravdy, zvlnit jej k nepodobě špatné!
Všecko, synu můj, podstatou vnitřní měl jsi vybrat
sobě v tušení nadlidském, v Puruši své zdatné
měl jsi v posled se shlédnouti, a jen trpká smrt
že na tě sáhla předčasně, spíše ze slabosti,
nežli ze síly účinné
ústy neumělými pravdy jsem já zčeřil,
věda, že ničím je spíše, než pěstím jejich zdar:
slepotou ranit tě nechci, já nechci, bys jen věřil;
stopou též pravdy jde nejlíp, kdo na ní neutkví,
když i mu nejlíp se skví! –