Posledního slunce žár se nítí,
když pan Záviš trhnul uzdou koně,
rukou jasné zraky sobě cloně
rozhledal se šíroširou mýtí.
Odkud příšerné ty zvuky zněly?
Vlk to, medvěd, nebo jaké zvíře?
Supové to nad zdechlými těly?
Statný kůň, jenž dosud hlavu klopí,
zařehtal... Oj, pozor, bohatýře,
pevně chop’ a jistě naměř kopí.
Noc již skoro, sám jsi v šerém hvozdě;
běda – opatrným býti pozdě.
Nezná Záviš bázně, nezná strachu,
silně bodá koně, v houští, klestu
namáhavě sobě razí cestu.
Co zvěř, co pták, prchá za poplachu.
Když dál zajel, stanul na příkopě,
vidí, že tu není osamělý.
Bělostný šat dívčí se tam bělí,
vedle panoš na svalnatém oři
a kmet jakýs pekelný křik tropě.
Příšerný zjev v slední slunce zoři.
Rozježený vous a dlouhý, bílý,
strašná hlava holá, nepokrytá;