Na zemi dole chvílí tou
svou chůzí kráčel rozvážnou
tvůj otec tichou ulicí –
snad ze schůze, kde stranníci
o politice mluvili.
Jde, vzhůru vzhledne po chvíli
a stane, protře oči v ráz
a ostřej k nám se dívá zas,
pak rukou vzhůru pohodí
a rozmrzele jaksi dí:
– Já věděl od prvního dne,
že tak to nějak dopadne,
jeť pošetilcem básník vždy,
teď vyved mi ji nad hvězdy –
a ona sklouzne, zlomí vaz!
Hej, pojď už domů! Slyšelas? –