Když druidský kněz ve svatý háj vstoupil,
na omšený dub zavěsil svou harfu,
kles’ na kolena před božstvím a v prachu
svou zakryl tvář a ve hlubokém tichu
jen mlčením ve svaté bázni slavil,
co nelze pojmout smrtelníků slovem.
A jestli v dumné pralesů těch šero
sjel větrů dech, on cítil příchod boha,
však mlčel stále; – v moře rozbouřené
své modlitby, svých plesů, svojí úcty
svou duši vrh’ jak plavec kotvu ke dnu.