Mnich hledí a hledí bledý a něm,
zorničky šíří se, strach v očích plá mu.
Ten obraz oživl v červivém rámu
jakoby prozářen plamenem!
Ve stínech tesklivých mladá je žena
kající Magdalena.
Hrubý šat žíněný. Po něm jen
vlas jako hedvábí rozhozen.
Hle, vidíš, jak prsty její
kuličky růžence propouštějí?
Ty bílé prsty se chvějí!
Čte v knize. Oči má sklopeny,
v řasách jen jiskerky svítí.
Můj Bože, víčka-li pozvedne, plameny
z jisker se vznítí!
Na tvářích, na hrdle pleť je tak hebká
a rtíky purpurem žhou. –
Tam někde ve stínech u nohou
zažloutlá válí se lebka. – –