Jízlivě, jak bylo jeho zvykem,
starší usmíval se. „Zajisté
každý jednou želí mládí svého
u knih nerozumně zabitého.
O, já znám to dobře! Žili jste
vědě, práci, jak vám našeptali,
veleučenými jste se stali.
Zatím život kolem vřel a kvet,
a vy zabili jste tolik let!
Najednou se ze sna probudíte,
oči vytřeštěné, ospalé,
zachvěje se srdce, s hrůzou zříte
prchající mládí. Zoufale
shledáváte, co vám z něho zbývá,
ale mládí zatím: s Bohem! kývá!“ –
Marnými ty úvahy se zdály, –
oba mladíci se rozesmáli.
„Vy ne!“ (pokračoval) „oh, vy ne!
trochu prachu nudných školních síní,
trochu pedanství vám srdce stíní,
ale to vše brzy pomine!
Až jen ovane vás vítr svěží,
smete prach, kde jaký ještě leží,
duše vzplane, srdce okřeje.
Vzhůru hlavu! na kůň, v pole širá!
a ty stíny – doma nechte je!
Před vámi se život rozprostírá,
více květů je tam, nežli sníte,
mladé srdce svoje potěšíte! –
Tedy ujednáno! Do týdne
budeme se těšit nedočkavě
v samotě té naší nevlídné.
Bez okolků přijedete, – hravě,
buďte jist, že sedlu zvyknete,
dokonalým jezdcem budete!
Valda – vidím její radost velkou! –
jistě bude vaší učitelkou,
na chvilku se aspoň zveselí.
Všechny potěšíte, příteli!
v samotu nám, do té nudy kleté
trochu veselosti přinesete!“
Usmíval se soudruh: „Mnoho ne!
nelichoťte, pane barone!“