„K Vojínově slávě!“ zavzněl sbor;
A již číše byly prázdny.
Tu se mezi many octnul muž
Černě ozbrojený;
„Vám díky, bratři moji!“
Tak šeptal hlasem slabým, pohrobním.
„An však já žiji, připiji si s vámi! –
Vy všickni dlouho žijte k slávě vlasti!“
A naplněnou pojav číši,
Pil, až se holé zalesknulo dno.
Uleknutí bojovníci
Jako omámeni stáli,
Dotknouti se ho neosmělujíce.
Tu on k Bojemilovi přistoupil,
Mužně jav pravici jeho:
„Buď vítán“ – pravil – „vůdce můj!“
l objal jej po těchto slovech.
Uznavše, že on není duch,
Ni stín Vojína v seči padlého,
Žeť on to sám, ten oželený rek:
Hrnuli se vůkol něho,
Vítajíce jej, se divili:
Jak on, jehožto pád a smrt
Rozhlášeny byly v táboru,
Opět se navrátil?
I vypravoval jim Vojín bohatýr
Svůj osud i nehody na bojišti;
Až pak pozdní temnou nocí
Uhasly i hvězdy na nebi,
I pochodně všecky v táboru,
A rytíři spěli k odpočinutí. – –