A od toho dne ještě zvučněji
zpěv Lojzčin zníval Stejskalovým dvorem,
zde druhou paní začala být skorem, –
však v domě bylo stále smutněji.
Zachmuřen Stejskal s němým chodil vzdorem
a vyhýbal se ženě raději.
Od rána v polích bloudil osamělý
a pod večer, když došel k domovu,
se ode dveří vracel poznovu
a posléz zapad v krčmu židovu.
A lidé sotva očím věřit chtěli:
do krčmy chodil. – Někdy zamračen
do sklenky plné hleděl mlčky jen,
však jindy hraje, zpívá si a výská,
penízky sype, nedbá, nezastýská.
A chasu pozve, celé noci hýří. –
I starý přišel. – Syn se nezapýří,
jen drze dí: „Té radosti mi přejte!
Což? řekněte sám, jaké štěstí znám?
tam u nás doma? však to víte sám, –
eh, litujte mne, ale nekárejte!“ –
A starý otec nad ním zaslzel:
„Ubohý hochu! pravdu, pravdu’s děl,
na statku smutno, – hynem, hynem, hynem!“ –
A do rána tam zůstal se svým synem.