Zvuk starých hodin! Jejich drsný hlas
tu hlásal hodinu, kdy poprve
v mou kolébku se rozlil slunce jas –
a nyní v noc mě nekonečnou zve.
Jak mnohý měřil blahý, smutný čas!
Co vše mi jeho tikot vypráví!
Dny dávno prchlé kouzlí před můj zrak,
tvář sester malých, dětské zábavy,
ráj nevinnosti ztracený – tyk tak! –
Ach, jak by náhle liliemi kvet
a zvonky nebeskými zvonil vzduch,
zas kolem vstává zapadlý ten svět,
sny líbezné, jež sníval dětský duch.
Zas vrčí kolovrátek, oheň praská
a po stěnách se míhá báje drak,
zas matka na lůžko mne klade, laská
a zpěvankou mě uspává – tyk tak! –
Ó matičko, líc tvoje dobrotivá
zas hledí na mne, stojíš zde jak živá –
snad láska mateřská tě pudí z hrobu,
bys při mně dlela v tuto těžkou dobu,
bys nežli zahalí mne věčná noc,
než usnu navždy, synu zoufalému
svou modlitbou zas přišla na pomoc,
jak druhdy večer dítku ospalému? –
Hle, otcova též postava se blíží
s tím okem vážným – tamo sestry moje
zas živy jdou, jak poupátka dvě svíží –
tam druzi dětství – jiných podob roje –
Co chcete u mne, stíny milých hlav?
Ach, ano, vetchá rafij v tichém ruchu
již ocitla se na hodině duchů
a vstříc mi přichází ten vzdušný dav,
by uvítal mě na práhu své říše...
Jen ještě vteřinu – jen prstu tlak –
a budu vidmem sám – Již na mne dýše
mráz hrobový – jen vteřinu – tyk tak! –
tyk tak! – Již ustaň, ustaň, hrozné tikání! –
Či objímá mne šílenosti mrak?
Mně zdá se teď, že přímo ve skráni
mám ono kývadlo, že v mozku divém
sem tamo lítá poplašeným kyvem
jak srdce zvonu třeskutými tepy,
div horoucí mé čelo neroztřepí –