Ohlédneš-li se, ze zastávek co života zbývá?
Znovu se objeví ti, už nic je nezakrývá.
Větrný domov co mluví, vody a lesy?
Ztracené městečko, dětství kde prožívals kdesi?
Chlapectví co ti poví, kde vysoká věž jak stvol
z města ční, s branou a s obří, ponurou budovou škol?
A co tvá láska první v břízách nad potokem,
se srním, plachým, čistým, zklamaným žaluje okem?
V tom tě již shltla vřava města, kde člověk se ztrácí
s lidstvem a s veškerenstvem, by spjal se navždy prací.
Manželství naráz šíleným vírem pohltí tě,
ztroskotáš, osud zvlášť zachránil tebe i ji i dítě.
Cítíš klid ze zbytku života. Obloha mrazivě čistá.
Bezpečný jsi a zrakem ta vyhledáváš místa.
Rád jsi a jasno ti všecko a smířen je tvůj zrak.
Děkovat můžeš a ohlédnout se jak na zázrak.
Na sklizených lukách pasou se klidná tvá stáda,
žloutnou tvé duby. Teď babí léto ať padá.