Když slunce podzimní raními třpyty vzplálo
a vesele se do ztemnělé jizby dralo,
že rozjiskřilo se, mně výsměchem se zdálo,
však mýlil jsem se, v hoři svém jsem těžce hřešil,
svit zlatý letí k nám, by sílil nás a těšil,
a není lhostejným, když srdce lidské klesá,
neb, ejhle, na palouku zeleného lesa,
když pozvedl jsem k němu zarosené zraky,
mně samo slunce vysvoboditelem bylo
a vyvedlo mne z pochyb, když nad oba mraky
se povzneslo a sevřelo je pěstí obra,
když novým ohněm planoucím se roznítilo
a vítěznými paprsky se na zem lilo,
jak mně i světu širému by chtělo říci:
Proč úzkostmi se souží člověk zoufající,
vždyť z předvědění plyne, cokoli se stane,
i zlým co býti zdá se, plesá tuchou dobra,
a světlo láskou jest, a láska světlem plane
a neoklame lidské srdce, jež jí věří,
a spasí člověka, jenž losy své jí svěří!