Nebeský Pán na to vážně odpoví:
„Nepostihl’s ještě cest mých, bláhový;
tebe také přepych zemský oslepil,
tak žes s touhou dolů na svět odkvapil,
a teprv ses v hříšném poblouznění svém,
spamatoval lidské bídy pohledem.
Bohatství když, štěstí lid můj ohluší,
musím starati se já jim o duši;
a když vzdorovitě neznají mých cest,
musím za vlasy je k sobě zpátky vést.
Důvěru když v moji moudrost ztrácejí,
ve svá lidská díla kladou naději:
jakž ukážu, že jsou křehcí s dílem svým,
než když díla ta svým prstem rozdrtím?
Když pak je med chlípné neřesti
nakazí a svede v bezcestí,
jakž tu nemoc lépe vyhojím,
než když hořké léky pošlu jim?
Nuž a teď jdi milý Petře domů zas,
střež mi nebes bránu jako po ten čas
a neptej se, čím se Pán tvůj řídí,
hlad a bída když svírá kdy lidí.
Neštěstí a bída těžkým křídlem svým,
povznáší zas ducha k věcem nebeským
a když opanoval ducha hříšný svět,
neštěstí jej táhne zase k Bohu zpět.