O těch dosti!
A hned k slavné společnosti.
Ženich, obraz mladinkého muže,
Stár moh’ býti asi třidcet let;
Nevěsta, ten rajský květ,
Nebyla již dítko žádné,
Ale plna krásy panny vnadné,
Let měla as čtyrykráte pět;
A jak sladké povídaly hlásky,
Dali prý si oba ruce z lásky!
Při ní byly čtyry družinky,
Utěšené dušinky;
Slyšte: ony nevěřily,
Že ten hezký čepeček,
Jímž nevěstu očepily,
Ač byl skoro samé kvítí,
Někdy lehčím může býti,
Nežli jejich věneček!