Jak zašuměla k zemi padajíc!
Vzdech její pronik’ trpce duši mou,
a tys mi řekla s hrdým úsměvem:
„Um vážím sobě, statný Bivoji,
a ruky dovednost, mně surovým
se každý výkon břitkých mečů zdá.“
Po těchto slovech odešla jsi v dům,
já věděl pak, jak málo vážíš si
mé lásky, snů mých, a mé osoby.
O skálu rozlámal jsem břitký meč,
a slíbil duši vlastní, nikdy víc
že mečem v boji nezamávnu juž...