Sbor pánů důtklivě se zabral do hovoru,
vím dobře, za krátko že dočkáme se sporu.
„Nu vida, sto a třicet sedm platí rubl“
– pan rytíř děl a pravým ramenem tak škubl,
že sblížilo se těsně s hladkou rudou tváří;
ať pánovým se věcem zle, či dobře daří,
když poněkud jen rozčilí se, rozechvěje,
již do nervosy padna pravou rukou trhne –
že služebník se snadně po pánovi zvrhne
a jemu podobným se státi sobě přeje,
též správce škubá rukou, pánova že vada
i na něm jeví se, za čest sobě pokládá,
však správce zpravidla ramenem škubá levým,
zda pro změnu, či z uctivosti, věru nevím –
„nu vida, sto a třicet sedm rubl platí,
kde jsou ty časy, když stál na devadesáti,
však věc jest pochopitelná, každému zjevná,
stoup' rubl, jakmile jsme dočkali se Plevna,
a platil víc a víc, tendence byla pevná,
vždyť s vítězstvím se rozmáhá veřejná víra.
Buď Bohu sláva – ještě se mi srdce svírá,
když vzpomenu si, jak jsme teskně sledovali
běh věcí, jež se odehrávaly tam v dáli,
boj obrovitý, kde i příroda se vzpjala,
by sněhy, bouřemi a mrazy třeskutými
zlé cesty učinila zcela neschůdnými,
jak se sveřepým škůdcem křesťanstva by stála –
vše skončilo se šťastně, bratři naši drazí,
jimž tvrdě panovali nelítostní vrazi,
jsou volnými a mohou čelo vznésti směle,
by s plesem uvítali osvoboditele,
jenž vyprostil je z bídy proudy krve vřelé!“