Živsu za stůl usadiv, jemu lesník vína podával,
a když srknuv jen trochu host, ku pobídce namítal,
vína piják že není, zvlášť před večerem že nepívá,
Jiskra jej odzbrojoval: „Dnes v pouť s vlky výti musíte,
a z kolejí vybočit zvyklých též někdy je dobré.
Však-tě to vínko ryzí, bez falše a přísady mrzké,
sic též nevzácné, bez pyšné marky cizinské,
dítko domácích niv, ceněné jen v okruhu úzkém:
proslavené Moravou Polešovské víno lahodné.
Zeť můj blízko je tam ve službě a právě mi poslal
v dar té šťávy libé. – – Pana Martina jen se otažte,
hodna-li pochvaly jest; onť znalcem vína je velkým.“