„Ó zpátky! Loď má je kletá,
smrt kyne ti s paluby,
jen krok a po tobě veta,
tam spěl bys do záhuby!
Já lásku pouze ti lhala,
ach, promiň úskok můj; lež
hle, láska pravdou se stala,
ó rci, že věřit mi chceš!
Ty zůstaň, drahý, na zemi,
já opustím modrou hloub,
svůj zámek s poklady všemi,
svůj trůn a zlatý ten sloup,
kde žezlo visí mé říše,
jež tvoří pohodu, bouř.
Zde s tebou žíti chci tiše,
víc váží krbu mi kouř,
jenž k nebi z chaty tvé stoupá,
než bohatství nezměrné,
jež moře na vlnách houpá
a v prohlubni bezměrné.
Víc, muži, miluji tebe
a očí tvých čarný kmit,
než bohy, celé jich nebe,
než žití a slunce svit!“