Dva ctné přátelebych ještě sobě prosyl,
Od dobrého Nebe, ježbych v srdcy nosyl.
Po zkušení dlouhém zvolilbych je pilně
Poznav srdce jejich, nešámalbych mylně,
Muže ozdobené duchem osvíceným,
Od předsoudků, bludů, pověr očistěným,
Vypulerovaným uměními časně,
Jenžby o všem věcech myslil právě, jasně,
Muže, jichžby srdce ještě víc se stkvělo
Božskou milostností, ctné vždy cýle mělo,
Jenžby neznali se přetvářiti lstivě,
Vždyby vyjevili mysl opravdivě.
Tiby vzáctnou pravdu více milovali,
Nežli drahé zlato, tiby pečovali
Více o ctnost krásnou, nežli o poklady
Světa, nemajícý pro ně žádné vnady;
Ti by špatné bludy v věčném záští měly,
Samé chvály pravdy z ustby jejich zněly,
V smrtedlnéby měli hřích y při přátelích
Nenávisti, ctnostby ctili v nepřátelích.
Tybych za přátely sobě šťastně zvolil,
V jejich společnosti s radostíbych stolil,
Utěšené spisy čítávalbych s ními,
Zdělilibychom se myšlénkami svými:
Přesvatébych pravdy hledal žádostivě
S ními, nalezna ji, těšilbych se živě.
Někdybych se hádal s vážnou horlivostí,
Ale s přemilenou vždycky ustupností.
S tvrdou svéhlavostí učenou vést půtku,
Velkou ducha mdlobu prozrazuje v skutku.
Jen v tom jistě muži veliký duch bydlí,
V jehož mysli dotud nectný blud jen sydlí,
Dokud nepozná ho, jenž jej zavrhuje,
Jakmile mu jej kdo jasně ukazuje,
Přijímá kdo pravdu, jakmile ji poznal,
Ohavný blud od ní náležitě rozznal.
Knihovnoubych žádal znamenitou vlásti,
Na výborby do ní musyly se klásti
Knihy nejvzácnější v celém světě vyšlé,
Z anglické a franské, z vlaské země přišlé,
Denního jenž světla v Němcých docházejí,
Y ty, jenž se z Polska, z Cžech, Rus dovážejí.
Voltér, Šekspír, Pop, Jung, Výland, Lessing, Russov,
Géte, Garve, Šiller, Kant a Lomonossov
Velké okrasyby knihovny mé byly
S Řeky, s Latiníky, ježto všickni ctili.
Přátel mých a péč má taby hlavní byla,
By se Slovenská řeč zdarně velebila,
Vydávalibychom spisy znamenité,
Zpěvy, básně, krásné, milé, rozmanité,
Příjemnéby u nás Múzy bydlo měly,
Slovenskéby v Uhřích písně libě pěly,
Brzybychom měli Juvenále České,
Goldšmidovy zpěvy, přemilostné, heské,
Miltonové vážní, líbí Horácové,
Zpívaliby u nás snad y Virgílové.
Mybychom je všecky věncy bobkovými
Hrdě ozdobili honosýc se jími.
Apolby hral u nás na cytaře sladce,
Slovenskáby byla požehnaná práce,
Jazyk nášby nabyl v přemileném květě
Slávy, kterážby se rozmáhala v světě.
Kdybych Slávii tak viděl krásně kvésti,
Slávou osloněnou k nebesům se vznésti,
Kdyžby Cyzý naším věnce z bobku pletli:
Svobodnéby kunšty v Slávii již kvetli,
Atroposby mohla času všelikého
Krátkou odstřihnout niť živobytí mého.