Mou duší táhnou kouzelných jak stínů hry
vzpomínky sladké na ty letní večery,
kdy po Tvém boku, umlouvaje schůzku příští,
jsem podél břehu řeky kráčel k přístavišti.
Tichounce k zemi snášelo se teplé šero,
z kostelní vížky na klekání zvonek zněl...
Kraj kolem dokola vždy víc a víc se tměl,
však na nebi se rozsvěcovalo hvězd stero.
Omamnou vůni květů dýchal luh i sad
a zasněný zpěv ptactva linul ze zahrad.
Hláď Vltavy se ocelově v šeru leskla,
a v dáli z loďky tichá píseň pozasteskla.
Kés světlo čarovné se třpytně v řeku lilo:
to ohvězděné nebe se v ní zrcadlilo.
Mystická kouzla opřádala nebe, zem –
my zněmli, jati krásou, slastí, úžasem,
a těsněji jsme druh se k druhu přivinuli,
jak tichý břečtan ke kmeni se něžně tulí;
vždyť rukou zázračnou nám v srdce sáhla
vesmíru duše tajuplná, neobsáhlá.
Oh, jaké teplo, světlo se v mou duši vlilo –
mé dávné mládí se to ke mně přitulilo...
Ten čarný květ jen jednou v žití rozpučí –
já slastí byl bych zemřel ve Tvé náruči.
A v dáli velkého již parníku se blíží světla.
Hladina řeky září světel rozekvetla,
a tiché vlny šplounavým se ruchem vzduly:
s parníkem výletníci do přístavu vpluli. –
My spolu loučíme se, naše oči planou –
„Buď s bohem, drahá!“ „S bohem, strýčku, na shledanou!“
A v přítmí vzduchem vlál Tvůj bílý šáteček.
Zasykla pára, sirény se ozval skřek,
a parník zvolna pluje stmělou hladinou. –
Břeh vzdaluje se, obrys Tvůj se halí tmou – –
Z plující lodi do tmy jiskry zapadají –
v nich vzpomínky mé, drahá, na Tě v duši hrají.