Všeliký na světě pták svou původní písničku zpívá,
nedbaje na přízvuk nic, jen když se mu písnička zdaří:
k písničce pravidlo má, aby nejprvé pro sebe zpíval.
Hana s pochvalou vždyť se tu potažně na sejtě točí.
Sitko nástrojem jest, jak k rozumu stačejí ruce.
Někde je rozumu dost, však k účinku ruce se krátí:
častěji dlouhoruká moc krátkého rozumu bývá.
Svět vždy troudí se tak, jak jiskra mu připadne k troudu;
často je příčina troud a druhdy i příčinou jiskra,
ohně proč se tu křes ani nemohl dopídit stvůrný.
Troud jest dnešního dne věc účinku nevyhnutelná:
marnýť bez troudu křes a bez křesu nejisté světlo;
bez světla cokoli jest, však na slepou hraje si bábu! –
Všeliký na světě pták svou původní písničku zpívá,
nedbaje na přízvuk nic, jen když se mu podaří hříčka.
Příčina v účinku svém, ač někdy se nevidí, vězí.
Soják hezký je pták – však světu jest v potahu hezkost;
škůdlivec od škody jest nazván – tak smejšlejí mnozí;
škodí-li osobně však, kde ví se, že mohl by škodit?
Vlastnost účinkem svým jen vlastně si vybude jméno.
Hejl v svůj vede se cvrk, když potravy zásobu vidí:
všickni způsobem svým vždyť do světa cvrčeti chceme.
„Hejl tedy obrazem jest, jak do světa sluší se míti;
barvou dvoří se svou, a že bez zpěvu, dvoří se také.“
Vznešenou povahu má, když z cizí se vydrží špíže.
Ptáka kdokoli máš, o to dbej, aby, může-li s to být,
písničku švitořil tvou; když nic, tedy švitoř ty jeho:
písnička písničkou jest, když zdárně se prohodí světu;
mnohý důstojný pták, jenž sice by za grešli nestál,
za sto se postaví hned, když zná vhod zazpívat času.
Pakli se v svém nezná, nechť najme si někoho z pánův:
v hodnosti dá se mu krm a v kleci se vysedí švarné;
štěstí dovrší své, když dovede ptáčata loudit,
kteráž cvrčením svým jsou pánovi k dobrému zisku.
Jediný volavý pták jest nad sto letících lepší.
V tom kdo nechce se znát, hlas ten svůj nejlepší zmaří:
povrchní váží se Proč, a Co veliké pod sejtem léží!!! –
Všeliký na světě pták svou původní písničku zpívá,
nedbaje na přízvuk nic, jen když se mu podaří píseň.
Mnohý ztřeštěný pták chce v novém zpívati rouše,
kteréž z hříbu si sám, jak rozuměl, postavil na líc,
nadějí posílen tou, že zvyklost novotou potře.
Novota v počinku svém ač druhdy se výborně mívá,
přece v následku svém, když k dobrému nevede konci,
počte se v zlé a sotva že kdy v svém nalezne místa.
Novota bez potřeby jest svárů v škodlivých tvůrcem.
V nové převleč se jen, když ve starém nemůžeš dále! –
Věčně-li masopust jest, tedy blázněním ustav si chřtán svůj.
„Blázen v čemkoli jest, v svém bláznění zůstane vždycky,“
protože povahou svou dle zvyklosti vodí se lichou:
lichou, protože rád by se nějakým dětinstvím blyštil.
Děti způsobem svým jen dětinskou hledají hříčku.
„Takový neškodí, leč že by náhle se vytrhl ze sna.“
Zdání a radostný sen i moudrého častěji těší.
„Všeliký na světě pták svou původní písničku zpívá,
nedbaje na přízvuk nic, jen když se mu podaří píseň.“
Měsičník povahu svou své zdání i obyčej mění.
„Růže před časem, byť míň voněla, přece je růží!“
Člověk způsobem svým, jak rozumí, světu se vrhne.
Rozsudek s účinkem jde, ač velmi strakatě často.
Kolo že točí se, znáš, však znáš-li i proč se tu točí?? –
Příčina v příčině své jen vládne všelikým kolem;
točení rozumí jen, kdo zná, proč točí se věcnost:*
věcnost potahem svým, však věcí i účinkem vládne.
Vidění v potahu jest, nebo čas má ke všemu brejle;
těm, kdo vyhoví, má v svém okršku vidění jasné.
Mrak i to zatmění jest jen lidským v potahu očím:
dobře vskutku se má, kdo dítětem, třeba i fantou
do světa položen jest, když k stavu se osobní svému,
sobě i záměrem jest, soud obecní polože za hřbet.
„Což tedy obecný soud?“ – Jen třtina se klátící větrem:
dnes, ba vždycky je tam, kde vítr ji uložit ráčí;
všudy je na místě svém, kde místo si vybude dobré:
zná-li se příčinou svou, že pánu se účinek líbí,
proč by se na rozum ptal, na to zboží, co potažně platí? –
Co se mi líbí tu dnes, bude záměrem dnešního štěstí;
zvrátí-li zítra se sen, však naleznu předměty nové,
kteréž očerství chut a k novému zaostří zisku.
Člověk proto-li jest, aby sotně se koukolem bavil,
pšenice hledaje tam, kde vzrůstu ni vzniku jí není? –
Černá v okolí svém jen hnízdí a páří se labuť.
„Rozum člověku dán, aby ním v svou vedl se cestu:
cest pak k blahotě dost, jen očí je potřeba dobrých;
těch kdo užive včas, jest pánem všelikých věcí.“
Se všech sevřený stran má člověk zůstati pánem!!
„Zhoubcem je-li si sám, proč, medle, si na zhoubu stejská?
Všeliký na světě pták svou původní písničku zpívá,
nedbaje na přízvuk nic, jen když se mu písnička zdaří.“
Tvoří-li člověk si zlé čili v zlém již položen bývá?
Povaha náruživá je-li ním nebo vládne-li on ní? –
Bude-li příčinou věc čili stane se příčina věcí? –
Kdo tomu cesty zná, nechť blahosti opraví stezku.
Člověkem, člověče, buď, však v ctném hleď zůstati pánem:
poctivé snažení tvé ctnost konečně uloží v dobré;
Sulcius v nešlechetném i zemdlí konečně panství:
medle, co panství jest, než krásného vidění stínem,
jestliže ctnost čistá všem skutkům po boku nejde? –
Všecko, co marného jest, jen do času marnosti trvá.
Té když uběhne čas, i sláva jí uběhne také.