Jednoho dne tam, kde pěšina
do lesů již z alejí se točí,
baron Géza přicházel jí vstříc.
Zbledla, stínem zkalily se oči,
ale přece neprchala víc.
Věřila, tak bylo souzeno jí.
Podala mu bílou ručku svoji.
Usmál se jen baron. Spolu pak
dlouho procházeli pěšinami
pod starými kmeny stínem – sami.
Nebála se více. Dvorný tak –
vtipem jiskřivým ji baron bavil,
skromný byl a klidný. Jenom zrak
příliš se mu někdy rozežhavil...