Tak stojí, hlídá, váhá nerozhodna,
i ve svévoli ještě nesvobodna;
jen slídí, jestli pevno jeho spaní.
„Spíš?“ hlesla tiše. Nehnul sebou ani.
Teď rukou jako pírko lehkou zas
mu hladí na temeni bujný vlas;
byl zlatý kdys, teď stříbrem prokvétá;
pak drobné prsty do zvlněných kštic
mu schválně dovádivě zaplétá;
on spí, on stále spí a neví nic.
Tu její ruka, jako svodem kouzla,
níž podél tváře do brady mu vklouzla,
vous plavý vlevo rozhrnula jemně –
hle, spáči se tam krvavě a temně
škleb velké, počernalé jízvy jeví;
ten po hlubokém seku jemu zbyl!
Kdy, v jaké řeži si ho vydobyl,
již její paměť ani sama neví.
Těch jizev mnoho na těle on hostí,
a mnoho s nimi kronik, událostí
je spojeno. Vždyť Heralt v každé válce
již od jinošství statně jako lev
své vlasti hájil, v otčině i v dálce
za čest a víru proléval svou krev;
vždy věren svojim, často nastavil
hruď vlastní za přítele; ano – kdysi...
ach, tehdy za bouřného výpadu
jí bratra zachránil; tam ve bradu
byl ťat... Proud vzpomínek se zastavil,