Spěchá ven. Tam mezi fialkami
z břečtanu se plete besídka;
v takovýchto skrýších nezřídka
milencové líbají se sami,
obklopeni jsouce temnotami,
ana v modrou dálku vyhlídka.
Ale nyní v zelené své hloubi
zarmoucenost hostí nejvyšší,
Václav hledající zátiší
duši svou tam se samotou snoubí.
Fialka jen, besídku co vroubí,
a víc ucho žádné neslyší,
co mu prsa těsným kruhem ouží,
retoma se junovýma plouží.