Čekal chvíli, na kolenou před ním ležel nyní kmet,
zdrcen jako ranou blesku, divě chvěl se jeho ret,
prsty hrály křečovitě, oči byly jeden plamen,
záchvěv hrůzy vlas mu ježil – ale srdce bylo kámen,
ruce klesly, zakryl tvář svou, k zemi jak jej srazil žel,
tulák hlavou pouze potřás’, usmál se a odešel.