Ó, jak poslech’ rád je, ó, jak rád,
ohněm jarým sálal a byl mlád,
vždyť sám toužil po té nové vesně,
teplý vítr by zas vlastí dých’,
puklo vše, čím zima svírá těsně,
na křídlech vše vzlétlo svobodných.
A již stranou jak škvár všeliký
letí hrubé knihy, expliky,
a dřív než stroj starých hodin hrk’,
načrtal již lehce bílý brk:
„Nelkej, vlasti, slzy usuš sobě!
V jarodechém všichni závodu
Spějem pouta lámat v tvé porobě,
Slavověnce víti národu.“