Ordoňo, strýc jeho, vstal,
odpověděl na tu řeč,
„Diego, ty mlč, jsi sketa,
neschopný jsi jíti v seč.
Jazykem jsi přestatečný,
za mák nemáš odvahy,
a ve lživých ústech tvojích
pravda host je neblahý.
Pamatuj, jak v onom boji
u Valencie, ty víš,
před Maury jsi prchal plaše,
již ti byli v patách již.
Kterak zaskočil já Maura,
kterak jsem jej k zemi sklál,
ale tobě zbroj i oře
jak jsem věrně odevzdal,
Cidovi řka toho Maura
že tys zabil na tom koni,
který prchnouti chtěl v dál.
Tím jsem chtěl jen tebe ctíti,
žes neť moji za choť vzal.
Chceš-li tím se chlubit dále,
nechci ukládat ti půst,
nebo nikdo neslyšel to
posavade z mojich úst.
Jestli jsem to zjevil dneska,
špatnosť tvou jsem objevil,
ať to svět zví, že lev onen,
ve Valencii jenž byl,
od řetězu utrhl se,
v tom cos ty se kdesi skryl.
Roztrh’s při tom plášť i kabát,
pak se’s bídně utajil,
ve světnici pod lavici,
nechtěj, bych dál hovořil.
Jak tvůj bratr pásl po mně,
strašnou bázeň v ňadrech čil,
a tou hnán na jedno místo,
kam by neměl, zabloudil.
Proto dovol, pane králi,
bych tvou výsost poučil,
z hrabat každý byl by lépe
statečnost svou osvědčil;
líp než v doubi tam u Torpes,
kde mé tetky každý zbil,
dámy takového rodu,
k němuž žádný nestačil.
Ó že nemoh jsem být při tom,
každý v ráz by opustil
jednat jako sprostá baba,
byl bych v tom jim zabránil.
Šlechtici jak nejednali,
ni jak rytířstva je cíl,
prahanebný je ten skutek,
kdo by jej výmluvou kryl?
Proti rytířství jest, kdo by
na dámy dlaň položil!