Do rozložitého jsme vešli stromořadí,
buk vedle buku stojí, lípa vedle lípy,
tu tam list sežloutlý na písek padá bílý,
již slunce sestupuje, k západu se chýlí,
ne do korun, jen do pňů vysílá své šípy
a prostor mezi kmeny zlatou září hradí.
„Rád všecko s vámi sdělím, ušlechtilá paní,
vždyť celou událost a upomínku na ni
jsem uchoval si v srdci do všech podrobností!
Zlé jaro deštivé se před mnohými roky
k nám dostavilo mokrými chladnými kroky –
již každý vzdychal, že je vláhy víc než dosti,
když nebe šedé však se stále kabonilo
a vodu nekonečným proudem na zem lilo,
vzdech stal se nářkem, zvrh' se v teskné žalování –
déšť stále vzmáhal se, s ním rostlo lidské lkání,
neb příroda je tvrdou, nezná slitování,
v močály veliké se pole proměnila,
a málokterá cesta ještě schůdnou byla,
proud horských potoků rozbujel v dravé řeky,
jež rozbouřenými se ozývaly jeky.
Již nevím, kolik dnů jsme slunce neviděli,
byl život hrůzou, stíny příšerné se tměly,
a v nocech, dešťové když kapky dopadaly,
v krov těžce bily, okenicemi se draly
a vody v potocích a v plných struhách řvaly,
děs kolem chodil, ve všech všudy koutech strašil
a pouhé pomyšlení na sen drsně plašil.
Za noci takové – již svitlo šero raní –
cos vzduchem otřáslo, jakoby z nenadání
kdes ránu z poplašného děla vypálili,
za ranou padá rána, jako když se střílí,
a víc a víc se vzmáhá hrozné rachocení,
až bouři podobá se, zuřivému hřmění,
a hučení a šumění se blíží zdáli,
hluk spousty pohyblivé, jež se prudce valí –
„Toť povodeň!“ dí žena – hned jsme oba vstali.
Smí odhodlaný člověk ruce založiti,
když záhuba a zkáza úprkem se řítí?
Smí meškati, ač nedostatečným se cítí,
by s živlem rozvztekleným dal se do zápasu.
když lidem v údolí pramálo zbývá času,
a život jejich visí na jediném vlasu?
Ven vyšel jsem – tam dělníci a hajní byli,
ti všichni bez zavolání se dostavili –
a děl jsem krátce: „Pojďme, Bůh nám dodá síly!“
Pod chlumem v úžlabině myslivna se skrývá
a s místa vyvýšeného se k řece dívá
tu volným průsekem, tu přes koruny stromů,
jež klenou se na srázné stráni vedle domu –
šli k údolí jsme v úzkostech a velkém spěchu,
přečasto noha klouzla na rozmoklém mechu,
již z lesa vysokého dospěli jsme k mlází
a ke schodům, po nichž se dolů k řece schází –
den bledý smutným světlem do větví se díval,
déšť lil se bez ustání prudce jako příval
a lázní studenou nám drsná líce smýval.
Když sestoupili jsme do prostřed mokrých schodů,
aj, v dlouhém údolí mezi tmavými lesy
jsme zřeli potopu, skal hraničících tesy
přesahovaly sotva rozbouřenou vodu,
a vlny kalné takovým se proudem hnaly,
že rychle letícími střelami se zdály –
hle, zuřivě se hrnou vrchů těsnou branou
a vírem točí se a rozletí se stranou,
by v prsti, v stromech břehu zlostnou dlaní ryly
a na konec se od skal pevných odrazily,
pak středem řečiště, jež skýtá volnou dráhu,
se všecky tlačí spěchem padajících prahů,
a spousta vod se s děsným hlukem dále žene,
kde údolí se rozevírá rozšířené,
kde na strmějších stráních stojí četné chaty,
a na vršíku mírném u samé již paty
skal šedých, na nichž strmí zámek Vonoklanský,
se topí jako v jezeře velký dvůr panský.
Níž nemohli jsme po ztopených schodech jíti,
a ještě výš a výše voda dravá vstoupá,
na příkrých stupních šplouná, pomalu se houpá;
již chtěli jsme se všichni domů navrátiti
a rozvažovali jsme, zda by v místech jiných
snad lépe dařilo se práci rukou činných,
když nová hrůza oči naše upoutala.
Směs divných věcí – milosrdný Bůh buď s námi –
se v kalných pěnách, v stříkajících vodách kryla,
tu vynořila se a tu se zatočila,
by vskokem houpavým se opět dále hnala –
kus krovu, došky z krátké přičernalé slámy
a celé stěny, hrubě přitesané trámy
se přiblížily, trosky nábytku se hrnou,
tu květovaná skříň se vznesla prudkou vlnou,
tam stůl a židle s opěradlem vylomeným
se ženou vlnami a proudem rozlíceným.
Přesmutný pohled dýkou do srdce se vrývá,
vždyť málo majetku chudobný horal mívá,
jaká to bída strašlivá a neskonalá,
že silou živlu nezkrocenou voda vstala,
by zboží poslední mu odnesla a vzala!
My zamlkli jsme stáli na nit promočeni
a hleděli jsme k vodě ve hrůzách a v chvění,
a těžké větve stromů lekaly se s námi,
že voda naplní se snad i mrtvolami...
Co prorvou mezi vrchy pojednou se blíží,
do výše zvedá se a zase do vln hříží?
To celá chatrč potácí se vírem dravým,
jakž takž se pohromadě drží divem pravým
a rozviklaná, napolo již rozdrcená
se zkáze vzpouzí – stěna bortí se a stená,
krov úpí vrzavě a na stranu se kloní,
teď nachýlil se k vodě a již padá do ní,
vrak na vlnách se hourá, líně sem tam kříží
a víc a více k nám a ke schodům se blíží –
nám zdálo se, že zříme okno rozevřené,
že lidský hlas ozval se z vřavy rozezlené,
tu nový prudký proud se bouřně přihnal zdáli,
chýš popadl a rozrazil o strmé skály,
jež u schodů se z vody vlhkou stěnou noří –
jsou jindy vyvýšeny, dnes břeh nízký tvoří.
Já vykřikl jsem: „Pozor, v chýši lidé byli,
snad vyrveme je smrti!“ Vlny všecko skryly,
však příštím okamžikem se zas rozdělily,
a trosek objevila hromada se celá,
jež v kalných peřejích sem tam se potácela,
teď zahlédli jsme hlavu, která silou tuhou
se nad vodami drží, dál jsme shlédli druhou,
a z trosek podlouhlá kocábka vyplavala,
kolébka malá divokým se proudem hnala,
mně zdálo se, že vidím drobné ručky bílé,
jež vypínají se a ohánějí čile,
a zdálo se mi, dětské vrnění že slyším –
Již byl jsem ve vodě, již ocelovým svalem
se deru pracně vlněním čím dál, tím vyšším,
kol hlavy mé se neprůhledným, strmým valem
proud vody zvedá, nevidím než nebe šedé,
však jakás tucha přec mne správným směrem vede;
když opět na vrch vln jsem vyšinul se hbitě,
byl u kolébky jsem, hned popadl jsem dítě,
svou kořist jednou rukou zdvíhám, pevně chráním,
a druhou rukou divým peřejům se bráním,
až prodral jsem se šťastné k záchrannému schodu –
dnes ještě vidím kalnou, rozbahněnou vodu
a slyším, jak se vztekle dme a řve a syčí,
a slyším též, jak slabý dětský hlásek křičí –
Pak ucítil jsem náhle prudkou bolest v noze,
zrak díkuplný pozvedl jsem ku obloze,
a omdlel jsem.“ Tu paní z Jesenu si vzdychla,
mou ruku pevně stiskla, rozevzlykala se,
a teprv když se upokojila a ztichla,
dál mluviti jsem mohl: „Když jsem procit' zase,
dost dlouho trvalo, než jsem se vzpamatoval,
však paměť vrátila se – hajný děcko choval,
a tupá bolest v noze opět ozvala se,
tu políbil jsem dítě, jež jsem vynes' z vody
a pak jsem povšiml si vlastní svojí škody.
Trám z rozkotané chýše do nohy mi vrazil
a se schody se zároveň tak prudce srazil,
že rozdrtil mi kost – nu, doktor mi ji spraví,
žel přežel jen, že unikly nám obě hlavy,
proud zuřivý je obě takou silou schvátil,
že statný hajný sotva sám se k schodům vrátil.
A v chvíli té – mně věru zázrakem se zdálo –
déšť náhle ustal, uplynula chvíle malá,
a již se bledá záře šerým nebem drala,
pak slunce, jež se za mraky tak dlouho krylo,
se váhavě a nerozhodně objevilo,
jak výčitek by odůvodněných se bálo,
jen zvolna vstoupalo, jak by se rozmýšlelo
a na rozpacích opět ukrýti se chtělo,
až posléz odhodlalo se a mocně vzplálo –
již světlý paprsk letí k zemi zubožené,
vod dotýká se, peřeje konejší pěnné
a do kalných se kapek duhou pestrou vkládá –
les okřál, oddychl si a již voda padá,
cit blaživý nenadálého vykoupení
stesk lidských srdcí v plesání a v radost mění.
Nám na zpáteční cestu bylo pomýšleti,
dvé silných paží zvedlo mne, a paže třetí
kol krku se mi klade, hlavu podepírá,
vzkřik bolesti se dere na rty, hrdlo svírá –
tu zaleskly se promočené vlasy plavé
a tváři zimou zkřehlé, ale usmívavé,
a zahlédl jsem dětské vyjevené oči,
jež modrým svitem planou a za mnou se točí,
a z kazajky, do které ruka neobratná,
vždy ochotná a statná, ale chůva špatná
mé zachráněné děcko na kvap zavinula,
pěst malá drala se a hbitě ven se snula,
až úplně se vybavila ruka nahá,
jež čile sebou třepetá a po mně sahá. –
Vzkřik přerazil jsem pevně zaťatými zuby
a zvolal jsem: „Již nestojte tu jako duby
a tužte se, ať přijdeme pod teplou střechu,
by děcko nemořilo se – je třeba spěchu!“
Zlou cestou jsme se nazpět do myslivny brali,
začasto slzou bolestnou se oko kalí,
zná sice drvoštěp sekerou dobře vlásti,
však raněného drží hrubě jako v pasti,
když v drsném objetí mi nejkrutěji bylo,
mé oko vždycky k hajnému se otočilo,
jenž kráčel vedle mne a dítě v loktech nesl –
tak potěšil jsem se a trýzeň líp jsem snesl,
až posléz myslivna se objevila v dáli –
paprsky zlaté na promoklé střeše hrály
a jasným leskem oblévaly staré trámy,
svit sluneční šel před námi a kráčel s námi
a vlídněji se chvěl a veseleji třpytil,
když do plavých se vlasů děcka mého chytil.
Již teplem požehnaným, radostným se vznítil,
a z rozedraných keřů na prorvané stráni
se plesem ozývalo ptačí cvrlikání –
tu slzy rozlily se mi po drsné tváři
a vzhlédl k děcku jsem a ke sluneční záři,
jež prodírala větvemi se velkých stromů,
a tak jsem malou Kláru přinesl si domů!“