Pikhartkou ji zvali, její víru
chorým údem církve na těle,
kterýž ohněm jako hnízdo štírů
zhynout musí ostřím ocele.
Rozkaz císařův že duší plnou
přísně hájit bude kníže sám,
aby potřísněný bludu vlnou
znovu svitnul víry drahokam.
Tu však dívka zaníceným zrakem,
rychle tyčíc postať prosebnou,
jak Sibylla budoucnosti mrakem
pronikajíc řečí hrozebnou:
„však tou cestou,“ děla, „však v té pýše
vstříc jde kníže zhoubě na pospas,
soudce bůh jej s hvězdné smete výše,
na troud spálí slávy hluchý klas.
Vidím krev – hle v hrudi proudem vzniká,
purpur třísní, moci hrdý znak,
zářným stínem nahá chví se dýka –
hle již zsinalý!“ – tu poulíc zrak
kněžna klesla s pronikavým křikem;
šumot, hluk; však ruce mnohé mžikem
chopily se děvy; drsnou dlaní
svedly sem a uzavřely v síni,
pod křížem, kde u vzpomínce nyní
vše to znovu v palné bije skráni.