Kdy malátnost se v duši loudí skrytě,
kdy radost hříšná vábí ve své sítě,
kdy zklamaná zří duše moje v žalu,
jak všednost boří stavbu ideálů
a břímě prací z lásky ke člověku
kdy lhostejnost jen klidí místo vděku,
kdy mysl klesá, v duši trpkost vniká, –
já v duchu svém zřím v poušti poustevníka,
jak pod svým břemenem jde cestou tiše
a každý krok jak za ním anděl píše,
a mysl kleslá tou se kojí řečí:
„Čím práce víc, – tím radost bude větší!“