Muk nejhorších jsem prošel plameny...
Tak šťastně minul čtvrtek zelený,
tu velký pátek v chmuře mraků vzplál,
nad choré ženy ložem já jsem stál
a chvěl se, třtina, potácel a bál.
Ó strašná kletbo mojí rodiny!
Jak hlemýždi se táhly hodiny,
z nich každá mohla neštěstí tvé nést
a novou muku do mých pustých cest,
a nikde, nikde, nikde spásy zvěst!
Jak prošlo poledne, již nevím dnes,
já šílil, hodin rachot byl mi ples,
neb každé spěch jen záchranu tvou nes’.
A jak se každá nachýlila v pád,
já nadějí vzplál a zas hrůzou pad’.
Svou dýku pozvedl jsem tisíckrát
bych ženě v hruď jí vlnící se vbod’
a raděj zahubil svůj celý rod,
však vždy mne starý lékař zadržel,
jenž v hrozné noci tenkrát se mnou bděl.
K orloji dědů upíral jsem zrak,
v své duši peklo, na svém čele mrak...
V tom dvanácté zvuk v kraj se rozhlučel.