Na kraji této studny Bligger v snění
stál jako přimrazen a do tmy zíral;
teď ohled’ se, jak stínů tlum by sbíral
se v postavu, kdos u něho stál náhle.
Host divný, dlouhé kosti žluté, spráhlé,
mu čněly z hadrů, čelisť beze masa
se třásla pod helmou. „Aj, kýho ďasa,
pan Bligger!“ sípal neznámý hlas ostrý.
„Buď vítán!“ Bligger ohled’ se a kostry
zas viděl dvě, ty z druhých koutů k němu
se shrnuly; u lidomorny lemu
stál němý v hrozné této společnosti,
zřel, jejich hadry jak koukaly kosti,
zrak zmijí kterak v duše dno jej bodal.
A první náhle holý hnát mu podal.
„Juž nedivím se, že’s tak málo dvorný;
ty neznáš mne, jsem pán té lidomorny,
já stavěl hrad tvůj a ty sklepy tady,
leč chycen v pasti vlastní mřel jsem hlady
zde v této věži, tak se často stává.“
– „Já,“ děla postava zas druhá, tmavá,
„jsem vržen v propasť byl od tvého děda!“
– „A mne,“ dí třetí kostra v hadrech bledá,
„znáš příliš dobře; sám jsi vlastní pěstí
mne srazil dolů – jsem tvá žena!“ „Štěstí,“
děl první zas, „že’s přišel k nám; čas dlouhý
nám lépe uteče. Viz, luny prouhy
sem oknem padají, dost světla máme;
pojď, zahrajem si v kostky! Ještě známe
z dob pradávných tu hru!“ A rychlým chvatem
do cárů svojich sáhnul dlouhým hnátem
a vytáh’ kostky; na kámen je hodil.
Zvuk příšerný! „Oč hrajem? jaký podíl
mám z té hry míti, vyhraju-li, braši?“
se Bligger ptal, „mne hra ta nepostraší,
já nevím, co má v žití pro mne cenu!“