Touž chvíli dále lítla píseň má,
až v hlavním městě stavila svůj let.
Noc rozpjala svou peruť hvězdnatou
na chrámy, mosty, věže, paláce,
a královský hrad, v páru zahalen,
čněl v šero noci šumnou nad řeku,
jak fantom černý; plaše v ulicích,
v nichž sporé lampy kmitem nejistým
svou chvějnou září chodník jasnily,
se neurčité stíny míhaly.
Vše utichlo; i v zámku královském
pomalu zhasly zlaté svítilny,
jen v koridorech dlouhých, ztemnělých
se bdělých stráží kročej rozlíhal.
Vše usnulo, jen na svém loži král
se v pochybnostech zmítal děsivých,
až s lože skočil; půlnoc odbila.
Vzal svícen zlatý v dlaň se chvějící
a v mlčelivý brokát čalounů
krok plaché nohy bořil ztlumený.
Po stěnách pestrých dlouhá zrcadla
jej vlastní tváří v chůzi děsila.
Tu hedbávnou král zdvihl oponu
a rukou ztajil lampy ostrý svit
a okem tužby těžce zkrocené
se díval v ženy svojí ložnici.
Čarovný pohled! v měkkých kobercích,
na polštářích z bílého atlasu
jak lilje bledá spala královna;
těžkým se vzdechem ňadra vlnila,
v něž černých vlasů příval bohatý
se kroužil jako křídlo havraní
nad bílým sněhem v hravém přeletu.
Král pozoroval ňader vlnění
i záchvěv rtů – pak spustil oponu
a k loži svému tich se navrátil.
Zde položil v dlaň hlavu zemdlenou
a dlouho seděl v tichu hrobovém.
Pak vyšel v předsíň, v které komorník
jak bdělý strážce jeho myšlenek
stál připravený ke všem rozkazům.
Král šeptal v ucho jeho vůli svou
a v krátké chvíli s hlavou skloněnou
v komnatu krále vstoupil astrolog.