Dost, pramáti, mračných bájí,
chvalte se mnou „Matku lesů“,
matku mladých bříz a květů,
jasných vod a bublajících
strumenů pod měkkým mechem.
Přijde jaro, sejdou sněhy,
vyjdu s družkami vít věnce,
nahneme dvě štíhlé břízy,
utvoříme bránu květnou,
na večer, až hvězdy budou,
přijdou juni s pochodněmi,
probíhati budou branou
dívky dvě vždy a dva hoši,
potkáme se, pocelujem!...
Bude-li to chtít má hvězda,
potkám toho, jemuž srdce
moje na vždy náleží!
Svatbu budete mi strojit,
zanechám váš sirý dům...
Ó můj milý, svatý ohni,
kdo ti bude dříví nosit,
abys hřál a těšil starou
moji pramáť osamělou?
Tuto slzu v oběť měj!