Zdálo se mi, kněžno, v osudné té chvíli,
že v tom lese strašném potrou běsné síly
voj náš rozplašený, chabý, rozdrobený.
Už jen Viclav, Ranský kníže podrobený,
vzdoroval; ta četa Vendů jako skála
ve příboji vzteklém sama ještě stála,
však již bortila se i ta slední dyna –
Tu kles’ arcibiskup Ondřej, s vojskem jdoucí,
na kolena vetchá ku modlitbě vroucí,
úpěnlivým hlasem vzýval Hospodina:
„Popatři, ó shledni na své vojsko věrné,
pane zástupů! Ach, vyslyš kvilné hlasy!
Vytrhni nás, bože, z drápů moci černé,
nevydej nás rabům pekla na pospasy!
Zázrak, Hospodine, učiň! Sešli shůry
bojovníků světlých okřídlené kůry,
rozplaš vojsko temna, zlobohy a ďasy
mečů cherubínských nebeskými jasy!“