Uprostřed té síně stál sám vládce hradu.
Náhlý poplach ze hry vyrušil jej: stranou
zářných figurek směs bez ladu a skladu
válela se deskou, skvostně vykládanou.
Krásný zjev byl Selim: Postať hrdě vzpjatá
objevuje tvary ztepilé a směrné
v rouše lepořasém z hedbáví a zlata;
hvězdou noci jarní svítá oko černé
v tajuplném kouzlu zespod hebké řásy,
v líci bledé, hladké, dívčí věru krásy.
Hlavu kryje přilba, všecka zlato ryzé;
klénot její svítí tvarem půlměsíce,
jako turban drátu stříbrného příze
obrubu jí halí, splývá kolem líce
na dva terče zlaté, jak dvě slunce skvoucí,
chránící mu ňadra, bojovně se dmoucí.
Právě z pochvy drahé, po níž zlatě zkvetá
písmo koranu, kov zakřivený vzletá,
i ten hojným veršem zlaceným se zžíhá
a jak siný blesk se nade skrání míhá.