Juž skoro tma a most je osamělý,
Zde onde jenom uzříš ještě chůdce –
aj, což jste, lidé milí, zapomněli
dát malý peníz pro starého hudce?
Ten chuďas posud na mostě zde sedí,
a hlavu kloní, k černé zemi hledí,
a ruka jeho, ač se stářím chvěje,
přec struně lahodí a struna pěje.
Však jímá podivně starcova podoba,
jak na nynější věk zašlosti žaloba.
Ten bílý vlas, ten slabý hlas,
ta stará krev – podzimní čas,
a v obličeji známé štěstí hroby –
ten hudec viděl jistě lepší doby!