Ale vraťme se k věci, k pravé mé vášni.
Cestou z Neapole přes Florencii,
Bologni sem až celé jsem poklady viděl
rukopisův a plastik, sám něco jsem získal
pro tvoje sbírky a také pro sebe něco,
tím vším pak oblažoval štrapace cest svých,
kancelářské též povinnosti, jichž cestou
přibývalo jen. Mezi fascikuly těch
diplomatických akt, tím spletivem tajných
dokladův a úkladův a nástrah, tu tam též
zastrčeny svazky mám menší a tenší.
Když jsem těmi většími unaven, znuzen,
vytáhnu si jeden z tenších, ať Platon
je to, ať Plinius, Vergil, a věř mi, že v celé
Italii není zahrady, z níž by
vůní tak silnou dýchlo to na mne a tak mne
osvěžilo, jak z jejich listů všech. V tajné
zásuvce, kde se přísně skrývají listy
předůležité, soška Herma mi leží
zlatité bronzy, nevýslovné ti krásy.
Vykopali ji nedávno v Terranuově,
rodišti mém, a když byl jsem teď ve Florencii,
přinesli mně ji darem. Kdykoliv denně
otevru zásuvku a uzřím tu sošku,
kterak mezi těmi listy, v nichž tolik
chytrosti je liščí a tygřího vzteku,
leží ona tak bezvadná, zářivá, čistá,
zapomínám na ty lišky a tygry,
všecek pronikán jsa půvabem jejím,
hudbou linií, krásou mužných těch tvarů,
jak v ní síla je něhou a něha je silou,
a tu cítím, jak vznáší mne stvoření božskost.
Božskost ta v kráse jest, můj Niccolo milý;
krása ta numine afflata. A nad ni
většího zlahození života neznám,
ani posvěcení, a tedy ni štěstí.
Toť pro mne jako postranní alejí cesta,
stvořená k rozjímání, útulně vonná,
sváteční, vedle té mozolné, rušné, dnů všedních,
vedle silnice široké, od prachu bílé,
po které vozy hrčí, vojsk řady táhnou,
stáda běží a kořist se všeliká sváží.
Kdo si touto alejí navykne kráčet,
krok jemu zjemní od mysli, řídící krok ten.
Tohoto štěstí aby ve světě bylo
více, ve světě ještě tak hrubém a zištném,
v němž nejsi jist, jestli za trůnem, oltářem zrádně
nečíhá na tebe najatý zákeřník s dýkou
broušenou anebo s dýkou slovní, jež vraždí
déle a krutěj’ než dýka z ocele chladné;
tohoto štěstí, té ušlechtilosti lidské
aby ve větě bylo více, buď přáním
naším i snahou naší a všechněch, kdo s námi
smýšlejí stejně. A průvodci k tomuto cíli
budou nám staří filosofové božští,
básníci slovem i kovem i mramorem teplým,
kteří tento svět pozemský zkrášlili duchem,
jak dosud nikdo.