To čas už není k písni slavičí;
květ dozrál v plod a k zrnu dozrál klas
a v duši jak když sever zafičí –
jak málo jich! – a přec až k zemi níží
tu hlavu první šedý vlas.
Ne, – ne! – i naříkání přešel čas
i vzpomínek, i slzí, – vše, co tíží,
co blažilo, – to nebyl čin, to slova!
A odměřeně jen a v ráz a v ráz,
jak pokaždé by srdcem projela,
tak ostře zní ta kosa sekáčova.