Klesť šustí pod nohou a loubí rudé
ve smutném tichu zpustlé obory,
listnatých korun visí zbytky chudé
jak rozedrané bitvou prapory.
Kdes větev zapraskala – větvic sítí
zřím srnu, zvědavě tam stojící;
jak párem hvězd ze žlutých listů svítí
svých velkých, černých očí dvojicí.