Avšak nechci psáti pojednání v rýmu
o zkáze, jež hrozí „severnímu Římu“;
Mrštík Vilém kdysi, mladý rytíř jarý,
vyjel do boje za Prahy klenot starý,
jako nový Jiří v tlamu jedovatou
draku ťal, jenž pýchu rval nám stověžatou,
zdálo se, že konec sani přeohavné –
reku čest, neb leccos v bitvě spasil slavné! –
avšak bestie ach! živa ze své sluje
opět vylézá, a přece triumfuje,
jenže jinakým teď – chytrým, volným krokem:
líčíc pokání před veřejnosti okem,
s hlukem ušetří kdes památnosti sšedlé,
ale potichu hned jinou zboří vedle,
a tak přece v jedno, pozdější jen ráno
z nenadání dílo bude dokonáno:
Pod hradčanským c. k. rumem Malá Strana
ve slohu se zjeví hodném Tamerlána. – –