Černá noc v oknech se tměla,
ticho kol v kapli je klášterní –
svatí a světice spí –
věčná jen lampa se v temnotě chvěla.
Třaslavá, zlekaná zář
upadla na oltář.
Paprsky, sotva se vzňaly,
klesají, zlomeny mrou
studenou zality tmou.
Černými vlnami stíny se valí;
kadidlo zatuchlé cítit je v nich,
těžký čoud voskovic spálených. –
Potem a slzami kajícníků
nasycen dusný je vzduch,
chvěje se ozvěnou pláče a vzlyku,
kterého neslyšel Bůh.
Před peklem, před tresty věčnými strach
čpí tady v příšerném tichu,
na sochách světců spí stoletý prach,
po dlažbě šlápoty hříchů.
Na tvrdých dlaždicích znatelny jsou
hluboké otisky kolenou.
Až k cihlám červeným otlučeny
hlavami kajících vlhké jsou stěny
a s kříže i se dřevem vylíbány
Kristovy rány. –