Po dlouhých letech zřela jsem ho zas.
Šel parkem, kam si ráda v létě vyjdu,
šel zvolna, těžce, churav dlouhý čas,
on velký, slavný, miláček teď lidu.
Mne neviděl, já patřila však za ním,
na lávce sedíc, nežli minul roh.
Kol šeptali si jméno jeho, hoch
jej ukazoval hochu, smekal mnohý,
a úsměv na rtech dívkám zkvet’ a paním.
Sám žitím šel, v tvář vichr bil mu strohý,
trn mnohý zaryl do jeho se čela;
zřel, lehčej laur jak na hlavy rvou jiní,
co jemu ve vous padalo jen jíní –
a přece dostoup’, kde jsem zřít ho chtěla.
Mně zdálo se, že slunce před kročeje
mu sype zlatý květ. A v prsou hřeje
mne tichá radost, jak tu sedím zšedlá,
že chvíli já to byla, jež ho vedla
v tu jeho výš, a co jsem o něm snila,
se splnilo. Ba zdá se mi v té chvíli,
že nade vše to, co z mé vzešlo síly,
a proti tomu nic má všecka díla.
Vždy z trnů ženy růže zkvetou svěží!
Co na tom, že teď ve skříni mé leží
šperk s kameny bez záře blýskotavé,
když démanty, jež on dal lidu svému –
ó, ve vzpomínkách znovu žehnám jemu! –
tak veliké jsou, zářící a pravé!