A vy, půlnoční hvězdy, milovnice žluté, přeludy krčem,
demaskované pod laciným pudrem, jež zvete mne gestem!
Celuji vás a líbám, mé princezny rána, jichž nechci, sám nechtěn!
A pak na konci města, zázraku světla,
tekoucí přelude, řeko, druhdy matná a všední,
nyní jak víno šumící, šupinatá v tisíci svitech,
kterou jak na horách líchu deptají krutě a ryjí,
hloubí a orají hrubí pískaři s veselou písní.
Denní vesmíre můj, soulade osvětlovaný
mým pohnutým srdcem, jež kdysi se vzpíralo, štkajíc:
svíjím tě jak děvčátko malé a spojuji nyní tě rád
věnec pomněnek v souzvuk, úsměv a odvěčný řád.