Ve zříceninách tvého druhdy sídla,
jež smutně zírá omšenými krovy
tam, kde se pyšní královský hrad nový,
v němž sídlí Lež, s ní věrných četa zřídlá –
v těch rozvalinách shromážděn v tu chvíli
květ národa, jenž odpřisáh’ se klamu,
a po tvém návratu jen toužně kvílí,
chtě na věky jen tebe ctíti samu.
I vyslali mne, jemuž přálo nebe
vznést jasná křídla nad pozemskou sluj,
bych letěl před nebeský prestol tvůj
a prosbou úpěnlivou pohnul tebe:
Ó vrať se, vrať se v smrtelníků stany,
kde vstříc ti bije srdcí na tisíce,
kde před zábleskem pouhým tvojí líce
Lži chabé vojsko prchne bez obrany.
Lid všechen poveze tě s čistým plesem
ke trůnu, jejž ti urval šalby tem,
zas korunu ti světa v čelo vznesem’,
a věrnosť na věky ti přisáhnem’–
Ó nakloň, svatá, k mému lkání sluch:
Ó sestup, sestup na pozemský luh!