„Pan dobrý večer!” volá kdosi za mnou – –
Kdo dere se mi nezván do táček
a číši snění odnímá mi klamnou?
„Ach – dobrý večer! – totě Kozáček!
I podívejme, pořád jako šídlo,
a zdá se mi, že staré veselí
vám v žilách také ještě neustydlo!
Nu, sedněte si ke mně, chcete-li,
a povídejte, jak se máte stále!”
„Ne, nesednu již, chvátat musím dnes,
je starým nohám všecko mnohem dále –
a jak se mám? no, někdy jako pes,
sem sám a sám, vždyť žena odešla mi
tam ke kostelu v mrtvých tichou ves,
a po věk celý byli jsme jen sami,
tož večer u nás nikdo nečeká,
když domů přijdu po tom denním dření.
Jste také sám? ó slyšte člověka:
Nic po samotě v letech pozdních není,
pak mladý žert a rozpustilý smích
se jinam vznesou peroutkou svou plitkou.
Vzdech poslední zbyl jenom v prsou mých:
Bych brzy též byl za hřbitovní zídkou.
Spát nemohu, a duše má že ráda
si na ty psoty aspoň povzdechne,
tož k Marjánovi nocí běhám v lada –
ten starý brach mne aspoň vyslechne;
vždy v kupě skrčen poslouchá mne zticha,
co myslí o tom, říci neumí,
že dobře mi však vždycky rozumí,
jen potichu si lítostivě vzdychá.
Však někdy říkám: Jen ať hůře není –
jako té Dlabce – chudák nebohá
ta zkusí víc než lidské pomyšlení
a marně volá pomoc od Boha;
smrt na lůžku již léta toužně čeká,
jen po ní vznáší suchá ramena – –
Ach, pravnoučat i vnuků ruka měkká
jí nepohladí líce studená,
jeť starším protivna a mladí zlobu dědí,
to pro to sousto bídné vejminku,
jež přece ještě rtové její snědí.
Tak poslední svou čeká hodinku...
Již se jí dočká – Dlab mi řekl mladý,
že nikoho již nezná její zor.
Pan dobrou noc – a važte si mé rady,
než dlouhé stáří, lepší krátký mor!”
Již odklusal a já se vrátil k poli,
kde připřáhali kravky poznovu –
nuž, vzhůru na vůz, v listí vonné, stvoly,
a kolébej se, archo, k domovu!
V tom vzpomínka zas dotkla se mne jemně,
já ohlédl se – čekalť jsem, že zas
páž otcova sem Blažku zdvihne ke mně,
že jako tenkrát očko její z řas
mi zasvítí a zahlaholí ret – – –
vždyť zapomněl jsem, co uběhlo let,
krev klukovská že nehrá mi již v oudech,
že nesedám už v záři ohníků,
že nehalím se v suché nati čmoudech,
však v šedých mracích špatných doutníků.