Filomena celou noc pak pletla
divné řeči; byla u vidění,
s Matkou Boží mluvila jen stále
do samého rána, v úsvit denní.
Byl rád sklenář, že se dočkal světla.
Tu se Filomena probudila,
na posteli sedla pružná, čilá,
chtěla z okna ven se rozhlednouti.
Skonejšil ji, že si lehla zase,
a šel k oknu, by jí líčil ráno:
„Již je světlo; ze vsi kouř se kroutí.
V poli tam již někdo kravky pase,
s hlavou holou – zajisté se modlí.
Dole v lukách mají posekáno.
S Tábora se mlha k nebi zdvíhá,
všechno ukazuje na pohodlí.
Do polovic jen se hory lesknou,
do polovic černé. – Hle, tam stíhá
ptáka pták a letí od Prachova,
mizí za obzor až v dáli tesknou.
Zatím leží přes Bradu v kout lesů,
kde se říká vždycky Prostřed světa,
zář přervaná stíny u Lochova.
Druhá lesů půl je ve tmě sice,
ale z nich již ve hvizdu a plesu
hejno božích ptáčat k nebi vzlétá.
Nejzáz je znát proužek od měsíce.
Ve vsi právě zvoní Anděl Páně.
Zdrávas Maria! Bud zdráva, zdráva!“
Zamlčel se, sepjaté měl dlaně,
k posteli šel, k nemocné se schýlil,
na srdce jí kvapem ruku dává –
sklesl k posteli a kvílil – kvílil.