Tu bylo Blanciflóře, jak by hruď
se paprsky jí náhle plnila,
a oči klopíc k hradu kráčela,
a tiše v zmatku sobě šeptala:
„Kéž losem mým by bylo trávit zde
v té samotě, jež ráji rovná se,
svůj život tomu muži po boku!