Ten nehnul se. Stál v cestě jako strom.
Čněl nad Rufa tak vysoko a temně
jak stará sosna kterás v lese tom,
zde vyrostlá a srostlá s korou země.
Snad některou šel zrubnout za šera,
neb v ruce blýskala mu sekera...
Ruf vida, že se zdráhá jíti stranou,
v zem udeřil svou holí okovanou
a zvolal zhurta, panštěji co slovo:
„Tož se mi s místa pohni, noční sovo!
Jest-li ti jedno, kdy dnes budeš v hnízdě,
mně není jedno. Já mám větší spěch.
Tož klusej, hloupých vrtochů teď nech,
sic ti jak chlapci hůl svou půjčím k jízdě!
Nu slyšel’s dobře?“ – Náhle mlčel němý
a nechať spěchal, stál jak vražen v zemi.
Neb Robinson, jak prve k hnutí líný,
tak skočně, ďáblovitě mrštný teď,
co kočka schoulil se a zmizel v stíny.
Ruf ustrnulý do tmy za ním hleděl
v dol přes kraj srázu příkrý jako zeď,
až rozeznal, jak z temna šerých clon
veň ostrý pohled bodal Robinson,
an jízdmo na klečaté sosně seděl
a prsty mezi její kořání
jak drápy pevně zatínal v lem stezky,
a přes rameno jemu nad skrání
se ostří širočiny mdlými blesky
v zrak Rufův svítilo. Tak nad propastí
se povětrně vznášel jako ďas,
a drsně zaskřehotal jeho hlas:
„Nu Rufe, běž! měls taký spěch! co stojíš?
či místo tchoře jsi se chytil v pasti
a vázneš, Rufe? nebo, fuj! se bojíš?“