Ember! hát oly csaló remény is hízlalhat,
Hogy aki még ma él, holnap meg nem halhat?
Hát ha az egészség s az erő jár veled,
Bízhatsz, és a halált még messze képzeled?
Íly édes álmokkal ne kecsegtesd magad,
Mert biztos örömöd közt hamar elragad.
Gyakran a legnagyobb erők leroskadnak,
S ledűlt oszlopai ezekre szakadnak;
S mikor így az erős a főldön fetrenge,
Minden bajon kívűl nyúgova a gyenge.
Gyakorta sírhalmot a gyenge ifjaknak
A vénség reszkető erőtleni raknak.
A halálnak jöttét egy ember se tudja,
Az erő, a szép szín gyakran elhazudja.
Mindezek az Isten titkának házában
Sorra vannak metszve adamás táblában.
Ezt az emberi ész soha fel nem járja,
Bár minden titkoknak légyen nagy búvárja.
A’ bizonyos, hogy meg kell halni mindennek,
De szabott idejét ki tudhatja ennek?
Várhatja hát éltünk akármelyik pontja,
Hogy gyógyíthatatlan mérgét reánk ontja.
Mivel, mint az árnyék a testet követi:
Kísér s lábunk minden léptét számbaveti.
Elrejtett nyilait hordozzuk testünkkel,
Csak halni készűlvén hosszú életünkkel.
Ennek legkedvesebb s vígabb pillantása,
Amannak gyászos sírt édes álma ása.
Ez míg egészséges, kövér testű vala,
A halálnak csak egy nagy prédát hízlala;
Amannak orcái azért virágzának,
Hogy légyen mit rágni a párkák fogának.
Ezt győzödelmének kellő közepében
Verte le a halál a sír fenekében;
Amarra legédesb reményei között
Nyilat örömének napján lövöldözött.
Azért bár az esett tagok reszketése,
Bár az erős vállak, lábak görbedése,
Bár a száraz hurút koporsós szózatja
A küszöbön álló halált nem ugatja,
Bár hószín zászlóját az elaszott vénség
Fejed pusztúlt várán nem lobogtatja még:
Ne kecsegtesd magad mégis, hogy a sírnak
Lakosai közé még sokára írnak;
Hanem tartsd magadat minden pontban készen,
Mintha készen volna már sírod egészen,
S annak szélin állnál tántorgó lábakkal,
Célozván a halál sok ezer nyílakkal.