Oh mrtva, mrtva je!
Ta duše s křídly archanděla
a srdcem ženy.
To tělo sladké, hodno duše své
jest prachu drahým dědictvím
a černá zem ji skryje zrakům lidí!
A duše její, vlna hudby rajské
do nebe vyzněla a ve sboru
tam Serafů teď v hymnách zvučí:
„Svatý, Svatý, Svatý
jest Pán, král zástupů!“
Jen pověsť její čistá, netknutá
tím jedem, který v nitru světa kypí
(neb také světice se nesmí
náš tknouti ret ni hanbou ani hříchem)
se bájí po světě,
a křesťan zmírající
se posilňuje jí na věčnou cestu.