Ztichnul mnich a v tváři bádá děvy –
ta však úžas, rozpačitost jeví,
neboť dosud žije otec její
a mnich dí, že rukou vražednou
padl kdes – strach v bledém obličeji
retem chví – tu bleskem pojednou
vzpomínka se mihla; v dětském věku
často z otce, matky hovoru
slýchala, že tajném na útěku
v lese tmavém, sluje z otvoru
den života prvně zřela světlý,
to kdy před zlobou a nástrahou
matka s otcem s vichry v závod létli
v tuto zemi krásnou, předrahou.