Tam pode střechou šumných olší stínů
mlýn klape, stoupy švarně dupají,
a v bělavého domku měkkém klínu
růžička lepá kvete potaji;
aj kvete jich tam dosti na zahrádce,
jež opět vedrem usychají v krátce,
však tato růže jako kouzla mocí
rozkvetá stále, voní za dne, v noci.
Už mnozí přišli přivonět k té růži,
mládenci jaří, přemítaví muži.
Ač každý toužil, přece žádný z nich
té růže neutrh’ – když vztáhl ruku,
tam z trní zazněl náhle divý smích
a srdce zastavil hned v lásky tluku.