Kdy setba zralá spěje v žeň,
vám snadno zdobiti se věncem;
mně setba teprv nastává –
však běda jim, kdy já jsem žencem.
Kde národ plísní počal čpět,
já vždy se dostavila věrně,
a kam nestačil meč a dým,
já dořádila přenádherně.
Já tyranů manželská druž,
sem v slávě koruny se skvěla,
můj úsměv trůny rozdával,
kdy lidu šíj se v podnož měla.
V mé náručí kdo zdomácněl,
jak Sardanapal stal se robem,
jeť jemný důlek tváří mých,
však celých národů je hrobem.
Co podtít umí úsměv můj,
to v ráně zlé se na smrt zkvasí,
a žár, jejž vrhne oko mé,
ten ani slzy neuhasí.
A kyprý půvab ňader mých
a těla pel a štíhlost něžná,
mých tváří mladost růžová,
vlas havranní a šíje sněžná,
a rtů mých píseň šepotná,
a vzdušný pohyb srnčích nohou,
a dechu plamen, ruky stisk –
nechť odolají, pak-li mohou!
Mně neodolal věčný Řím
a na rtech mých po tlení toužil,
Řek se mnou vavřín promrhal,
by v loktech mých si mření dloužil.
Rty mými zpita Španie,
i tiara v mé spěla jatky,
já Islam dolíbala v hrob –
a hrob co jal, nevydá zpátky! –