Tak zpívaly ty hlasy v tichých nocích,
a Hilarion uvyk’ jejich tonům
a zdomácněl v tom zátiší a často
se odvážil jít k chrámu blíž, však ve dne
vždy ticho bylo uvnitř, trsy růží
se kupily a tiskly kolem prahu,
a víno divoké a chmel a břečtan
nad vchodem tkaly závoj neprůhledný.
Dny míjely. Hilarion byl klidný,
žil zapomenut, bohu žil a sobě,
byl spokojen juž se vším, na minulost
se díval jako na sen tajuplný
a v přítomnosti, jež ho opájela
nesmírným kouzlem velké, nezkojené
a proudící kol přírody v těch skalách,
se učil zvolna odkrývati boha.
Víc tichý úsměv nesešel mu s tváře,
své opatroval stromy, keře, květy,
a v nocích naslouchal těm divným hymnám,
jež zněly z chrámu, upíraje oči
ku klenbě nebes ozářené lunou,
kde stálou drahou tiše ubíraly
se věčné hvězdy. Tak míjela leta.