To jeho mlčení však s nonchalantní pósou
dost jasně mluvilo, ba výmluvnou i prosou:
„To, co tu mluvíte, to samý jest jen tlach...
Však já to poslouchám, ať těší se ten brach,
že též ho poslouchám...“ Pak do řečí se vkládal.
„Co tě to napadá?...“ však rukou nerozkládal,
„Přec vím... Vždyť znám ho... K smíchu! Sám jsem to přec čet’...“
neb opět: „Jí že teprv osmnáct je let?
Toť naivní!...“ a smíchem zvedla se mu brada.
V něm vůbec diplomat a nějaký pan rada,
poslanec jistojistě teď už vévodil.
On věřil v to; neb táta „zazobaný“ byl.