Kde hledati je slov, jež vylíčit
by mohla děsnou bolest manželů,
již vidí, že jim děcko umírá,
a nemohou mu nijak pomoci?!
Kus po kuse jim z těla srdce rve
ston dítka každý, každé trhnutí,
však nejvíc pohled onen truchlivý,
jímž marně – marně volá o pomoc.
„Kde jsi, o Bože?! Což nás neslyšíš?!“
tak volá Eva, lomí rukama,
a Svatoň hledí němě, ztrnule,
jak trpitelka malá shasíná,
jen smrtná bledost, líc jež pokrývá,
bol jeví, který nitrem lomcuje.
Již ustal nářek Dušky ubohé
i křeče minuly – však zděšeně
se Svatoň sklání nad postýlku teď
a poslouchá, jak malé srdéčko
se zastavuje v chodu znenáhla – – –