Leč zvolna počlo všecko řečí jinou
mluviti ke mně. Ne, to nebyl již
jen listí šum, co vzduchem vlá – ó, slyš,
to šept a vzdech a ston, to tiché plynou
sny lesa, jeho paměti a báje,
to pohádka (a já jí rozumím!),
co zní a dýše kol a v šeru hraje
a opřádá mne snění pavučinou.
A já jsem znám, ó, já jsem znám tak s vším!
Keř vítá mne, a strom mi vypravuje,
zřím kahan gnómů blýskat v šeru sluje,
řad postav táhnout z hlubin tajemných;
roj elfů šplhá na ohebné stonky,
ti honí se a ti se kryjí v zvonky,
a rusalčin kdes zazněl sladký smích.
Pak do pradávné vesnívám se doby,
kdy hvozd a hvozd jen kolem v šíř i dál
a bratr zvěrů, drsný člověk skal,
z medvědí kůže hrubý šat si robí.
Zřím: Na temeni vrchu oheň vzplál,
snad žertvu bohům zapálil žrec vzňatý,
snad signál k boji to... a z dálky v sluch
mi padá pokřik válečný a ruch,
a štíty duní, třeskně znějí mlaty...