„Neb hrad ten, jenž vzhlídá z modré dálky,
Snů, jak’s ty si vzdychla, obraz tvých,
Jest od časů zpurné Vlasty války
Sídlo veleslavné předků mých.
Tam mně každý den radostně kynul;
Tebe zřel jsem – poklid z něho hynul –
Zamiloval pak houšť tuto jen,
V sobě kojící tvůj svodný sen.“