Chci promluvit, leč rarach dole tahá
mne za rukáv a na rty sobě sahá.
„St!“ šeptá, „pamatuj, co řek’ jsem tobě.
A nejlépe: buď němým jako v hrobě!
Chceš divit se, zkad přátelství to náhlé,
to překypění něhy neobsáhlé?
Vždyť zabředli jsme, hochu, v lunné třpyty;
věz, jinorodé měsíční jsou city
a plápolají v čarovnějším žáru
než na střízlivé kouli zemských škvárů.“