Když z hrobu toho s polomrtvou tváří
jsem na sluneční opět vystoup’ záři,
já bratry, bratři mne neznali taky,
tak slepota nám porazila zraky
a tváře steré pokryly nám hlízy,
že byly jsme si i tím srdcem cizí;
vždyť oni také v temných koutech lkali
a ač nad nimi v nebi slunce plálo,
přec málo jim ty květy srdce hřálo,
jež mrazem porobenství umíraly; –
v mých žilách krve umrtvělé proudy
již sotva svadlé pozvedaly oudy.
S tou mdlobou, děti, k domu jsem se vracel,
jenž pustý již již v sutiny se kácel;
tak zhoubný čas tam strašně hospodařil,
jak nelad by tam dvoustoletý mařil.
Padala chata, základ se jí bořil,
jak skalný balvan by jí šíji mořil,
i stěny v rozmetu se rozstoupily
a kolem pusté vyrůstalo býlí.
Síň rodná, kolébka kde stála moje,
jak pustá mrtvol hrobka práchnivěla,
a hlodajícím smrti zubem mřela –
neb řádily v ní bledé její voje.
Ten oltář v koutku jasný, skvělý dříve
teď pavouk v mračen sítě zapřed’ živé,
a památky, jež po otcích tu zbyly
se šedou korou prachu pozakryly:
červ hlodaje ty zbytky rodné síně
se na nich pásl jako na mrtvině.
Ve stájích, kde dřív bujní koně ržáli
a stáda skotu, ovcí zvoncem hrály,
se havěť netopýrů rozestřela,
jen ovčička tam sirá, osamělá
s beránkem smutným v koutku bekotala
a při nich chudá jalovička stála.
V zahradách sady hynuly a chřadly
a koruny jim jako mrazem vadly,
bezlistné stromy větví suché ruce
k nebesům rozpínaly v mrtvé muce,
ni jedno kvítko růžovatých lící
se nerdělo jim suché na větvici,
a ptáčkové, jež druhdy tady pěli,
již daleko se světem rozletěli –
jen krkavec sem pozabloudil časem
a hrobovým zde zakrákoral hlasem,
i větřík pohádkami švitořivý,
jenž ku každému lístku s nimi spěchal,
v sousední kdesi pozaletěl nivy
a pusté vzdechy jenom tady nechal.
Po rolích, kde dřív klasy zrály zlaté,
se plahočila vřesu srostlatina
a keře vybujněly trnovaté
i pichlavá se vzepla bodlačina,
a pakli klásek někde vymet chudý,
však strávili jej tvrdé země hrudy,
neb vítr roznes skromné jeho zrní,
jež shnětla skála nebo husté trní.
Zarostly stesky lesknoucí se, hladké
a v stráních višně kde se rděly sladké,
palčivé z půdy vydraly se skály,
na nichž se ještěřice, hadi hřáli;
i hájky listnaté a borky stinné,
v nichž besídky se pnuly pohostinné,
pichlavá propletla teď ostružina,
v níž lesní brložila havětina.
Nebylo ruky na dědičném láně,
jež dědičnou by vzdělávala půdu
a žírnou její osívala hrudu,
když v okovech mé vadnuly tam skráně,
a teď když z hrobového vstal jsem ze sna
již dávno zašla, ta jež seje, vesna,
však přece, ač jsem pochyboval zdarem,
jsem ruku pozved’ nad tím sterým zmarem
a jak jen síla mohla svadlých údů,
zas oteckou jsem počal orat půdu;
já mýtil bodlák, hloží neúrodné
a v polích pálil plahočiny škodné,
já nové štěpy v pustém sázel sadě
a ve stáj zaved’ hříbátko si mládě,
i padající podepřel jsem chýži,
by neklesala více pod svou tíží,
a rodné síni prachy setřel s tváří,
by v dávné opět zaleskla se záři,
památky shledal, jež z té zhouby zbyly,
i oltář v koutku omet’ zasmušilý,
jež slzou posvětil, ozdobil květem,
by v jizbě zářil zbožnosti zas vznětem.
Tak klopotil jsem, mozlil se a mučil
a jako dítě zas se znovu učil;
měl ovšem ruku mdlou jsem, zmalátnělou
však za to duši dětenskou a vřelou.
O děti, neví ten, co radost jesti,
kdo hýčká se jen stále v blahu, štěstí;
já poznal ji, tu radost ovšem chudou,
kdy nad oteckou, zpustošilou půdou
se první klásek vymetal mi zase
po dlouhopustém úhoření čase,
když z mladičkého tam na sadě stromu
jsem první jablko zas přines’ domů.
To děti, veliký byl pro mne svátek,
ač bohatý mně jindy kvetl statek,
já sezval bratry opět k svátku tomu,
by se mnou v mém se radovali domu,
by v nových plodů mladé chudé záři
jsme poznali se zase srdcem, tváří:
i bylo plání, radování kolem,
my nad sterým se zapomněli bolem
a plesali pak jako hravé dítky,
když první utrhly si z jara kvítky. –