Přes kraje letíme, jak větru vání.
Teď pod nohou nám ledu valí kry
mohutná řeka. Po bílé tam pláni
nesčetných jisker skotačivé hry.
Leč nastojte, ta niva jiskřící
pojednou vzhůru kouří se a práší,
pak celá bílým oblakem se vznáší
jak pozdvižena prudkou vichřicí.
Však život tajemný ten jeví sníh:
ze spousty jeho beztvárné a hrubé
znenáhla obrys všeliký se klube,
směsice divná tvarů lehounkých,
jak hříva komoňů, jak plášťů cípy,
jak vlasy, vous, jež bouře zimní rve,
jak meče, lučiště a toulce s šípy
i pušky, šavle, bubny, korouhve –
jak sever oživlý, jenž vojskem sněhu
podmanit chvátá jihu květ a něhu.