A poslechli a zašli v stíny lesní
a poslechli a usednuli na mech.
On sklonil hlavu v její plná ňadra,
jí objal šíj a sladké jakés kouzlo,
půl tajemství a polo zjevnou pravdu
jal šeptat se jí v perleťové ouško,
až zarděla se pod záplavou sladkou
jak nebe večerní, kdy zajde slunce.
A co dál šeptal, třtina jitrocele,
jež u nich stříbrným se chvěla klasem,
ze sympatie zachvěla se tiše
a začla vánkem kolíbat se snivě;
ten šelest chytly keře čilimníkův,
v jichž snětích dřímal Danain déšť zlatý,
a šelest rost, hloh jemu odpovídal,
pak habr, dřín, pak mladé svěží břízy.
Všem náhle bylo do zvěstí a šeptu
a z mlází po šedivé bradě mechu,
jenž chvěl se bukům z rozjízvených větví,
to vyhouplo se do koruny jejich,
že začly třást se, až se rozepěly
a začly šumět první sloky básně
té nekonečné, již zpívají lesy.