Tím šerem pralesů, jež v souhlasu
tak s duší její bylo stísněnou,
šla běloloktá Héra, bohů máť.
Jak štíhlým stvolem zářná lilije
v bělostném peplu, kterýž Athéna
jí rukou umnou darem utkala,
vzrůst těla chvěl se proudem linií,
jež od boků přes ňader záchvěvy
se splítaly jak žilek pletivo,
až hlavy božské v zlatém kalichu
si v náruč klesly divým jásotem,
pějíce kráse bouřný dithyramb.
Z řas peplu někdy křídy úbělem,
jak z mraků luna, stříbro ramenou
se zamihlo a zlato sandálů,
že v travin přítmí, keřů zášeří
se mušky lesklé zdály probouzet.