V hlavě nesa divnou tuchu,
spěje Pichel z města ruchu.
Hle, zde stavení to milé,
kde se zrodil, rostl v blahu,
zažil štěstí mnohé chvíle,
znal jen klidnou žití snahu –
nyní však – kde ony doby?
Na jakou to vstoupil dráhu?
„Zdá se mi, že zřím jen hroby,
otce, matky, ženy stíny –
nejsem já to – jsem kdos jiný –
takto k sobě zahovoře
dále jde. Hle v známém dvoře
lípy pravěké list šumí
svoje nekonečné dumy.
Proč tu čistší mládí náhle
vystupuje v mysli ruchu,
jako nebe neobsáhlé,
plné hvězd a blahých duchů?