Nebude jiný los i žití tvého,
jenž nad hrobem tu hamletovsky dumáš,
ty pošetilče, ani veršů tvojich...
Hrob nad žitím a fráze nad tvou prací
jak u toho zde... Květy na té stráni,
kde kráčí děvče s rudým parasolem,
víc pravdy budou mít než dílo tvoje,
protože živy budou... S bohem druhu
melancholické mladosti mé, –
po letech zase zahovořils ke mně
a cos hovořil – leta nezapomním.