Hrůzy vědomí v dům se mnou přišlo,
hrůzy vědomí ven se mnou vyšlo.
Už jsem nebyl tím, jenž, šťasten, dýchal
radost muk, jenž ze předení města
chápal jen sentimentální tony
sdružené v slaďounké melodie.
V restaurantu jím... Přichází známý...
Jaksi nerad podávám mu ruku.
„Kdybys věděl,“ říkal jsem si v duchu,
„příteli...“ Sed... omylem chtěl píti
z mojí sklenky. Vrhl jsem se na něj.
Lekl se, vybuchl pak ve smích.
Co že na tom? „Ano... jak jste divný...
Vypravují o Vás, že prý nejste
nyní normální... Váš odjezd, milý...“
Pryč.. pryč odtud!.. Rozbrázděný myslí
kráčím, hledím ulicí, vše konám,
cítím jinak... Železný kruh trýzní
myšlénky mé, čelo, na němž jednou,
zanedbávám-li uštknuté své tělo,
koruna zasvítí Venušina.
Radost blyskne – zdusena je rázem
chmurným vědomím... To ťuká, ťuká
jako krůpěj v temeno tvé hlavy.
Duše šílí – chábne pak – a svadá,
neboť v témě krůpěj padá... padá...