Vzdálili se až na jediného,
jehož zrytá tvář a pohled tuhý
jevily, že normanská krev jeho
pronesla jej světa krajem celým
prostřed bouře, bojů, nebezpečí,
vstříc že kráčel nejdivější seči
s úsměvem a s čelem hrdým, smělým,
jako mladík kráčí ku veselím.
Sivý jeho vlas. Zrak orlí, krutý.
Nedaleko meč a krunýř dutý
jevily, že Sigurdovi drahy.
Přítelem již otce jeho býval,
soudruhem mu v boji s jeho vrahy.
Na smrt otcovu se také díval.
Za mládí si vespol přísahali,
že si dobudou vchod do Valhaly.
Starý Sigurd věrně dostál slovu,
zhynul v boji po divokém lovu.
Ingo syna ujal se, s tou péčí,
jakou otci věnoval – ba s větší.
Vycvičil jej v zbrani, světem vodil.
Jenom v jednom dobře nepochodil.
Sigurd bohům dávným odcizil se,
přijal víru, kterou mečem šířil.
V pohanských tak krajích světem hýřil.
Ingo nad tím nikdy neztišil se.
Věšteckým mu předpovídal slovem,
že on zhyne v hesle víry novém.
Poutal slib jej zemřelému daný,
aneb dávný zvyk? Syn milovaný?
Aneb veden dávnou náklonností,
vláčel světem svoje staré kosti
z boje v boj a bouř, až do únavy,
hoden země té co Norman pravý?