„A což nikdy,“ Jaromír dí, „maní
nevyzradil jsi jí vroucí cit?“
„Ó, jak možno jí to vyzradit,
když se led můj jejích hledů straní
a jí jako světici se klaní,
nad níž oslňující hvězd svit?“
„A což ona, miluje tě přece,
nikdyliž ta tajná znamení,
jimižto se líce růžněj’ plamení
a se v krasším zaskvívají vděce,
jimiž bujněj’ zvlňují se plece
a zrak záři skvělší pramení,
vřelejšímliž nikdy stiskem ruky
nejsladší své nezděla ti muky?“