Při tom matka usmála se,
syn se usmál taky,
doktorovi jiskřily se
temnosivé zraky.
Jenom Běla hocha tiskla:
„Už tě v rodném domku
musím tedy zanechati,
Tomíčku můj, Tomku!
Ale často spatříme se,
snad že týdně asi...“
a bohaté slzy tekou
s dlouhé její řasy. –
Doktor na to: „K čemu slzy?
Sama dobře víte,
že to svoje potěšení
častěj uvidíte,
třebas týdně nebylo to
ani v týdnu dvojím...“
„Tak? že ne? to, milý pane,
v slovu nedostojím!
Za tři týdny aspoň, myslím,
pustíte ho k matce?“