Též hosté z daleka smekli, kroky zrychlili vážné.
Byl tě jeden z nich pán šedivý, však postavy přímé,
tváře, sivé sluncem, vous prokvětavý jemu vroubil:
druh jeho, muž mladší, třicet as let bys jemu hádal,
byl podoben jemu sic, ponuré však líce, pobledlé,
jež vousův i vlasů mrak rozčeřený obejímal,
svědčily, venkovský že vzduch je pořídku ovívá.
Když oba přišli poblíž, kněz paždím tiskna čepičku,
ke rtu zdvíhaje dlaň pravice své, ve tvaru trouby
válečné stočenou, s veselým ozval se posuňkem:
„At tuba terribili sonitu: tara tantara! dixit.“