Nebyl stár, a přece ve vlas hustý
provléklo se stříbra nespočet,
pod brýlemi mdlý plál, smutný hled,
bolest časem zaškubla mu ústy,
kolem nichž hrál úsměv trpký, tichý,
jak by děl: Hle, stromy plné pýchy!
Přede mnou to jak byste tu stály,
vy ó, mládí mého ideály,
v celé kráse, nežli potom v ráz
zlobné vichry v divé nenávisti
zurážely haluze i listí
a ty květy bílé spálil mráz...