Na cestách svých – pár hezkých tomu let, –
a jako bájí dnes to vzpomínkou
se v pamět hlásí – do vsi pohorské
jsem zapad’ – pozdě dosti – na nocleh.
Do chatrné jsem vešel krčmy veské,
před usnutím, víc jen tak z ohledu
na hospodského nežli z potřeby.
Pár sedláků tu alpských sedělo
při špatném pivě. Usedl jsem k nim
a kouře doutník občas pozorovat
jsem tváře hostí. Náhle rozlétly
se dvéře krčmy. Vstoupil mladý muž
v obleku městském, skoro šviháckém,
sed’ k ostatním, nedbale pozdravil,
dal nalit si a mlčel. Řídký knír
v svých kroutil občas prstech bez krve.
Tvář bledá, zádumčivá, krásná skoro.
Cos jako taj v ní psáno lákalo
mou pozornost. Hluk zdál se větším být,
tam v koutě v karty hráli, do hádky
se dostali snad. Rostla společnost,
i ženy přišly též i děvčata,
jež hochům připíjela upejpavě.