– V jídelně, Lili, sešli jsme se obě.
Jen tělo tvoje; kde jsi byla duší,
můj rozum ovšem hádal i teď tuší:
nahoře v sále. – Víš to, když jsi jedla,
žes neustále jednu řeč jen vedla:
že ráda jídáš řízky? – – Možno, Bibi.
Však nejraděj’ bych byla bezpochyby
ti s pláčem zajásala, jak jsem šťastná,
jak dnešní noc je čarovná a krásná,
a přec – žel bohu – kvapí! Však teď, rci mi,
jak ty se kocháš vzpomínkami svými
na tuto noc? Jak a s kým tančila jsi?
Jak se ti líbil? Co ti říkal asi?
Co bál ten vůbec? – – Bál mě bavil, Lili,
můj první bál... tam toilety byly
úžasné věru – vděčna jsem tvé máti,
že ráčila mi průvod svůj tam dáti;
i tanec bavil by mě – kletba byla,
že nemotornost’ má se uplatnila,
– ty víš, jak tančím – kdož tančili se mnou,
to poznali též a s poklonou jemnou
po dvou, třech krocích se mi poroučeli,
pak nespatřila jsem jich večer celý.
Však neželím; já stíhala tě zrakem,
jak polétáš tím pestrým lidí mrakem,
jak bavíš se, když byla promenáda –
a byla jsem tak všemu z duše ráda. –