Toť archiv můj, – přec vysoko jej cením,
vybledlá písma čítám s potěšením.
Nejstarší listy od mého jsou děda
a nejsou starší nežli sto let jen, –
(dál neznám ani vlastní rodokmen.)
Snad rozpadla se jeho lebka šedá,
však kdykoliv ty listy přečítám,
podoba jeho přede mnou se zvedá,
jak z hrobu vstal by náhle děd můj sám.
A zdá se mi, že dávno již ho znám.
V dědině blízké sedlákem on býval. –
Vždy vidím jej, jak prací nahrben
zem potem vlastním skrápěl den co den,
v robotu chodil, vrchnosť svoji ctíval, –
rychtářské právo za to někdy míval.
A čeho užil, – co znal v živobytí?
V chalupě nouzi a na zámku bití. –
Tak modlil se a trpěl, pracoval,
se ženou věrnou snášel trud i žal
a bídou byl snad celý život jeho, –
však přece žil a nikdy nezoufal,
pro syna svého odříkal se všeho.
Syn neměl poznat bídy otcovy,
ni kterak chutná bič a okovy. –