se noře věčna. – Úsměv na tvých rtech,
– květ poslední, jejž tys nám dala tady, –
i ten už zmírá. Co ti vůně těch,
jež dává zem, co stesk náš, věk tvůj mladý?
V snách bloudíš nebes kvetoucími lady; –
a tak jsi nás tu zapomněla všech.