Venku bouř, však jaro v chatách za to,
směvná ústa, očí hovor hlasný,
každé slovo perla, pocit zlato,
každá chata ve vsi palác krásný.
A když kahan louči zableskne se
za umrzlou deskou okénka,
jak když v hlavě, kol níž bouř se nese,
z mraků vzejde spásy myšlénka.
Venku bouř a při lampičce prosté
Václav sedí v tichém dumání;
srdce jeho divnou touhou roste,
myšlenky zlé mocí odhání.
Divná touha! Kamarád, ach, v dáli,
snad že živ a v mysli vzpomíná si
na ty blahé v rodné vísce časy,
snad mu teď se oči rozplakaly,
a snad, bože, koberec ten sněhu,
co se venku na zem schřadlou stele,
vybrala mu smrť, ach, ku noclehu,
po života pouti neveselé.
Ach, ba ano; tuto před ním leží
lístek malý, těsně popsaný,
list to Vítův: že je zdráv a svěží,
že mu paměť nejde od Hany,
od přítele ni od rodné chatky,
v níž mu život vykvetl tak sladký.
Dodal krátce, že se z toho místa
ku boji žel osudnému chystá:
„Tebe líbám, za mne polib Hanu,
snad, můj hochu, tenkrát naposledy.“
Václav obrací ten lístek bílý,
každé slovo v paměť vyrývá,
v moře slov těch topí vlhké hledy,
mlčky zírá v známou oknem stranu,
kudy jemu odešel druh milý.
A v tom půlnoc rohem zaznívá.
Sklonila se hlava do dlaní;
zlatá vánoc zimním krajem pluje,
ta mu druha smrti ochrání,
zachová a vlídně opatruje...