Starší Živsa, dopiv, řeč družnou takto zahájil:
„Již doufám, pane důstojný, mne s Vámi že pásá
pouto nerozlučné, an Bůh vyplnil moje přání.
Uřadníka život, toť často je sudba nomádů
bez domova bludných, ba mnohdy je los jeho krutší
než-li oněch: svůj stan těkavý, svou jurtu kočovník
přec mívá domovem, nechť dům s ním věčně se toulá,
avšak služby otrok ni hrstky nemá v světě šírém
vlastní půdy nohám, stálého ni příkrovu hlavě.
V jizbě cizí ulehá, země píď svou zváti nemůže;
sotva že srdce časem se k jednomu připjalo místu,
pán či osud povelí: Své hnízdo hledej sobě jinde!
V jizbě milé cizinec, do cizí zas bráti musíš se.
Bez viny mé, mnou zvláště osud tak po světě vláčel;
však nejtíž bylo mi zde s tímto se loučiti mistem
před lety patnácti, vždyť nejdél jsem tuto trávil
ve květu mužných sil, manželství léta tu první
šťastně zažil, pak dvé pochoval tam u kostela dítek,
dítě třetí, jediné, tu zdárně vyrůstati vídal,
přítele též získal, vzácné vaše srdce, upřímné,
známých kruh blaživý. Kraj, lid jsem dobře tu poznal,
lán každý povědom, strom každý jest mi tu přítel;
sám jich řad nejeden já tehdáž sázeti kázal,
jenžto nyní plod hojně nosí, luh rozmile krášlí –
kraj ten vezde jeví mých rozmanité sledy péčí.
Avšak osud posléz i z této mě končiny vyhnal,
zas po Čechách sem tam, cizinou mě zlobně poháněl,
až smrť bratrova pak mou náhle obrátila sudbu:
Bezdětek odkázal mně všecko, co pilně vyzískal
v obchodu výnosném. Ne vzácné arci bohatství,
než přece dost, bych koupiti moh’ dvůr sobě nevelký.
Vhod tou právě dobou Čenkov kupcům se nabízel –
rok tomu pán jeho jsem. Jsemť aspoň ve kraji tomto
známém zas, té vísce poblíž, kde správci mladému
kvetla mi léta blahá, mám blízko na růvky miláčků,
blízko také na hovor k Vám, příteli dávnoletému.“