Žal stromů, resignovaný, v mou duši z hloubky vydech’,
o smutku hmoty hovořil a letargických klidech,
kde světel vlákna hedvábná pro svatební šat žití
zem spřádá černýma a svráskalýma rukama a nítí
svůj oheň, zvolna hasnoucí, Vestálka zádumčivá.
Zpěv sester, mrtvých před věky, jejž doprovodem zpívá,
bez echa letí věčností a v jeho rytmu tíži,
zrcadle magickém, se zjevy přivolaných duchů shlíží.