Pozdní letní odpoledne. Z malých vrátek veské fary
s holí v ruce na procházku rychle vyšel farář starý,
pružným krokem změřil náves a se usmál spokojeně,
svahem k lesu ubíral se, jak to míval zvykem denně.
Moh’ se usmát, neboť celá ve fáborech stála ves,
z chvoje dlouhé vonné věnce i nejmenší barák nes’
a co vikýř, to byl prapor; silnice kde zabíhala
z polí do vsi, velká brána z chvoje vystavěná stála,
z růží nápis v jejím čele „Vítej nám!“ se z dálky stkvěl,
na stožáru v středu nad ní veliký se prapor chvěl,
náves čistě zametena, každý statek jen se svítil.
Zítra přijeti má biskup... Co v svém srdci farář cítil!