Na nohou již také jeho žena,
sešlehaná denní starostí;
shání, kutí jako vyplašena,
než se na dříví v les vyprostí.
Jak ji pozoruje stranou
– děvče k zulíbání kdys! –
v těle, tváři utýranou,
slzy bezděky mu skanou.
Tuší v ní svůj rys.