„Vysoký a pevný trůn mne nese,
na sta lidí přede mnou se třese,
koruna má démanty se svítí,
nachové mne roucho odívá,
u mne rozkoš veškerého žití.
Se mnou Štěstěna se vodívá:
tíže krmů tabuli mou láme,
sladká hudba sluch mi opijí,
sladký zpěv mne do usnutí klame,
spícího mne krása ovíjí.
Od tisíců jasné moje jmeno
dnem a nocí pěno, velebeno!
Zvěří mou to nízké, prosté plémě,
hluboko pode mnou v prachu země.
To já šťastním – roztrhuji, deru,
pasu dnes a zítra honívám,
jeho poklady a krásy beru
na své stoly – ku svým ozdobám.
Od jeho pak rohů dotírání
na sta věrných psů-sluhův mne brání.“