Já chtěl bych stlačit celou silou spánky
a vydrat z nich, co ještě patří světu,
hodit mu pyšně, co mu v podíl dáno,
a kletbu vyřknout smíchu ve rouhavém,
co hověla si na skřiveném retu!
Pak uvítal bych v hlavě zase ráno
a oblekl ji nejskvělejším hávem,
vyjel si hrdě ve svět, za jásání
a nechtěl věřit ani v umírání,
tasil bych meč a šlehal ve tvář hříchu,
a chtěl se vrátit s vavřínem a věnci
a chtěl se měřit s nebes vyvolenci; –
tasil bych meč a ve vítězném smíchu,
na uprášeném, rozbujněném oři
bych zeptal se jich, co tu stojí kolem:
pospěšte ku mně luhem, lesem, polem –
kdo hlavu mou, kdo, ptám se, kdo mne skoří?
A sen mi prchá – svět mi před zrak stoupá.
Na řase nová se zas perla houpá,
s ní života kus do propasti tůně
se snáší dolů mezi divé vlny. –
Ty lásko má! – mně srdce v těle stůně
a před okem obraz tak hrůzyplný...