Hned jak z těla zalknutého,
Z obydlí to nečistého,
Vyváz’ Pitkův nadchlý duch –
Šeltě z něho vinní puch –
Tu si ho hned obskočili
Výr a jestřáb klikatý,
Orel, sokol, sup a káně,
Levhard, vlk a lítá saně;
Byliť jsou to též duchové
S přeostrými pařáty.
Ti ho semtam strkajíce,
Aby se jim neskácel –
Nebť se ještě potácel –
Drápajíc’ a kousajíce
Vedli, čili vlastně drali
Ve klín země na svou věčnost,
Totiž na zelenou louku.
Tamtě bylo všeho hojnost,
Neboť krásně prokvětalém,
Ani velkém, ani malém,
Všehoplodném na palouku
K oblakům tu zlatým čněla
Hora velká z perníku;
Po té pak se na temeně
Z jakéhosi kotlíku
Na vše strany vyvržených
Koulelo již uvařených,
Kořeněných, osolených
Množství velkých knedlíků.
Pod horou pak v pravo, v levo
Byly utěšené žleby.
Jedním, povlovňounkým proudem,
Právě jak v hanáckém nebi,
Roztopené máslo teklo,
Kam se něco knedlí smeklo.
Druhým žlebem, též potokem,
Tichým, nepatrným krokem,
Plynul přeslaďounký med,
Do něho pak jinou stranou,
Perníkem již obalenou
Tvář svou sličnou knedlík sved’.
Tutě bylo na vybrání,
Jak který duch dle své chuti
K večeři, či na snídaní,
Mastné, čili sladké jed’.
Nápoje tu též dost bylo;
Neboť z pramenů se lilo
Mléko sladké, nezbírané,
Tu zas víno nezkřesané,
Že je nedá Tokajník
Ani slavný náš Melník.
Mimo to v obojím žlebu
Stály stromy, keřinky,
S nich pak k ustům skláněly se
Broskve, třešně, muškatelky,
Hojnost svatojanských chlebů,
Mandle, fíky, rozinky! –