Ó Danaidy, tiché sestry mé,
na březích Avernu, teď znám váš stesk
z té neúspěšné práce plněných
a prázdných věder! Tak já rovněž tkám
a tkám a tkám a nepřestanu tkát
své osudy, bolesti předeno
a nedotkám je nikdy, dnes to vím.
Stkám polygonů svojich umnou síť
a první vrabec mi ji roztrhne
a první křivolakým letem svým
samotář ruin, plachý netopýr.
Div chytnu v síť svou mušku zlacenou,
již pohltí pták první okolo
se mihna ostrým svojím zobákem;
já tkám a tkám a náraz vichřice
má vlákna rve mně na posměch a v škleb
a první koště ruky surové
vše rozmete – to mé jest umění.