„Ó Libušo, boj skončen zázrakem,
když z čisté duše tvojí lásky proud
tak svatě vytryskl, však srdce všech
jest ponořeno v bolu hlubokém,
nad slovem, které vyšlo z tvojích úst.
Ty dále soudit nechceš juž svůj lid!
Ó Libušo, ty nesmíš odejít,
a zanechat nás v krutém nesváru!
Ty víš, že osud sám, že bohové
pro blaho tvého lidu určili,
bys zaujala stolec otců svých...
Jsem přítelem tvým věrným, ty to víš,
byl mužem jsem juž silným, když tvá máť
tě porodila, Niva velebná,
a od té doby, co tě otec tvůj,
můj druh, do náručí mé položil
jak děcko třídenní, od doby té
jsem neznal povinnosti světější
než chránit tebe silou veškerou,
než milovat tě víc než celý svět.
Nuž, přítel ten ti praví, Libušo,
že odejíti odsud nemůžeš...