Můj hrade starý, v omšenou tvou zeď
jak opírá se bouřný vichr teď,
jak hrne se as branou do nádvoří
a vítězstvím zpit, jehož dobyl v lese,
kde nejsilnější dub se jemu koří,
výš divokým se chvatem – výše nese,
až vyšvihl se k troskám štíhlé hlásky,
vší obořil se silou na cimbuří...
Však mylně balvany má za oblázky
a darmo šílí, vzteká se a zuří;
co odolalo zhoubě tolik věků,
jen vysměje se bezmocnému vzteku –