Těm, které bída znamenala
a neštěstí lze čísti v čele;
těm, jimž jest hrobem žití celé,
a náhrobkem stověká skála;
vám, ubohé a bídné duše,
to ticho kolem život ničí,
a na dně ňader msta se klíčí,
že srdce metá šípy z kuše.
Neb neštěstím kdo sklíčen v světě,
chce čísti je i kolem sebe,
chce v bouři zříti zem i nebe,
ráj v rozvalinách, na odkvětě.
Ten prchá před veselým okem,
by neptalo se po té báji,
která mu pomstou hruď napájí,
že, kdo jí syt, spasí se skokem
ze strmé skály v propasť z mechu;
neb voda zavře se nad tělem,
a ten, jenž neměl v světě celém
jedinké chvílky pooddechu,
odpočne na vždy v hrobě stana,
kde konec je velkému hoři,
kde duši necit neumoří
a neštěstí se zavře brána.
A přátelé snad pomodlí se,
a ku hrobu nás doprovodí,
několik hrud na rakev hodí,
a z chrámu hrana rozzvučí se.
Den první oku slzu zroní,
den druhý vzdechem prs se zvedne,
v den třetí paměť povybledne –
jen mžiknutí – a již je po ní.