Však již se připozdilo na orloji
a v jizbu lehlo přítmí houstnoucí.
Vstal mistr Filibert a chladně děl:
„Jest doba slušná, abych odešel.
Dám na rozmyšlenou vám lhůtu, paní,
až do rána. Snad přistoupíte na to,
že koupíte tu halži drahocennou –
ej – za jiného cosi nežli zlato.
Vím, že jste ctihodnou a věrnou ženou,
však má-li jen pan rytíř dobré spaní – –“
„Co chcete?“ křikla zděšená; on honem
se přitočil a šeptl: „Jen se ztište;
co povím, to se nevyzvání zvonem;
já tajemství vám svěřím; nuže slyšte!
Vy můžete mi dáti víc než pán, –
vy můžete mi dáti – talisman.“
Tu řekla paní: „Křesťanskou jsem duší,
a kouzel mámení mi nepřísluší;
já nemám talismanu.“ – „Máte jej,“
děl mistr šuškaje; „ba máte, máte!
Jsem také křesťan, žádný čaroděj;
já nechci mluvit páté přes deváté,
a řeknu přímo: škaredý jsem chlap
a přece rád bych užil také lásky;
však loudím-li se do srdéčka krásky,
pak teprv přijdu z deště pod okap;
čím více vzdychám, lichotím a plaji,
tím více se mi děvy posmívají.
Ctná paní, teď to přijde, co chci říci.
Když takováto mužská příšera
se zalíbit chce dívce pěkných lící, –
snad řeknete, že jest to pověra –
však dojde svého cíle přec,
jen má-li v ruce věc,
jež krásné ženě k tomu posloužila,
by muže, jejž má ráda, zohyzdila.“
Tu zachvěla se hnusem sličná paní.
„Co myslíte si o mně? Máte za to,
že nic mi není ve svědomí svato?
Že počestná má ruka chotě zraní?“