S Maruškou se z domku hlídačova
odstěhoval veselosti duch.
Křemen nyní pro všecko je hluch,
stále bloudí domkem beze slova,
těžké myšlenky mu víří hlavou,
jež se denně níže k prsům kloní,
kam jen hlédne, všude vidí smavou
tvářinku a zmírá steskem po ní;
přečasto, když sám je ve světnici,
opatrně zamknuv dříve dvéře,
ze šatníku drahé dcerky béře
starou sukénku, ji tiskne k líci,
celuje a v usedavém pláči
nejednou ji horkou slzou smáčí.