„Zda člověk s ptákem stejni nejsou všude?“
děl k sobě jsem, „co vysnil v dobu jasnou
vše opláče, jen chladný hrob mu zbude
a vzpomínky, jež denně více hasnou,
až znikne vše, i řídká slza žalu,
jak chudobka skal v ňadrech za úpalu
a na písečné cestě nízký vřes!“...
Keř chvěl se, stenal les.