V něm bylo jasně vidět rovy prosté, hustě zaváté,
jak vlny úbělové, řady křížů v okrase jíní,
v úponkách ledových, jiskřících v záři měsíční.
Nad mohylou jednou smutnící anděl ukláněl
světlý křídla mramor; k jeho krásné líci bělostné
cypříš zasněžená své témě přitoulela dumné.
Avšak vedle jinou jsem spatřil postavu temnou;
stála tu bez pohybu, ztrnulá, skráň do dlaně chýlíc;
zdvihla ji náhle nyní – já poznal přítele Hynka.