„„Svou ruku dřív mi podej, vyplníš že to, oč tě požádám. –
Teď slyš! – Já zrodila spanilého ti před lety kloučka
A s velikou na rukou sem k tobě ho nesla radostí,
Ach škaredým se okem na to nemluvňátko podívav
Hned si dolů je nohou skopnul nezbedně s Olympu.
Hrozně krvácelo proň tenkrát se srdce mateřské;
Než – to děťátko milé bylo mou lstí předc zachováno.
Zevse! nyní jest vycvičený z něho již věru dělník;
Tvůj je to syn, co koval střely tobě na potvoru těžké!
Manželi můj, slíbil si mu dát za to odměnu božskou:
Svého račiž na Olymp mezi nás tedy vzíti Hefästa,
Pro mzdu malou dole ať nepotí se a déle netejrá.
Může ti perlíkem zde také posloužiti dobře,
Netřeba víc ti na zem hromové pro klíny posílat.
Rozpomeň ach nade ním se – vřeť ve žilách jeho krev tvá!““