Hle, rozjasnila se čela mužů,
Všickni jednohlasně svolili,
Přistoupivše k jeho praporcům;
Jeden jenom jinoch zůstal zpět.
„Jak? – Vojín, náš rek? –
Snad jej touha k milce vábí?
Lépe se mu zdá v náruči děvy,
Nežli v boji posvátném obývat?“
„Vůdce, odpusť!“ na to Vojín dí;
„V nebezpečí kdyby byla vlast,
A v jedné žíle krev mi ještě ploula,
Jen v jedné, pravím – nerozmýšlel bych se.
Však pokoj vládne Čechií! –
Aniž stydím se veřejně vyznati,
Že znám ještě jednu povinnost –
První po vlasti své;
A ta mně kynouc, táhne k domovu.
Nežiji jen pro slávy zisk,
Nevábí východních mne krajin krása,
Ni touha po zámořských lučinách, –
Mně krásné zde i kvetou růžiny;
Protož – jdi s Bohem, vůdce! – já se vrátím.“
Zbrojnoši se vůkol posmívali
Milenci Ládky spanilé.
Nad tím se jarý Vojín zasmušil.
„Aj, pánové!“ dí rozhorlený –
„Kterého z vás nevěsta želí,
Opuštěna a v hoři hynoucí?
Za čího sledy slzy kanou?
Kdo pro vás pláče v dědině? –
Mlčíte? žádný z vás neoplakán? –
Nuž tedy, nechť zaslepenec
O světle soudit se neosmělí!“
Takto řka, zabodl v oře,
A vraník letěl zpět k domácí hoře.