Oj, snílku bláhový! Jak libě znějí
tvé selanky o příštím lidstva ději!
Leč této hudby stébel krátkodechých
společnost otrlá se nelekne;
ba, chceš-li, brachu, v sametový přepych
tvé mravokárné zpěvy oblekne,
příjemně pošimrá se jejich ostny,
s úsměvem pročte zápal jejich sprostný
a k dlouhému je vřadí posléz voji
prokletí, vzdechů v zlatém stejnokroji.
Ó věř mi, jenom plamenem a kovem
svět obrátíš – ne myšlenkou a slovem.
Hleď, víra! Okaž člověka, jenž věří –
co blesků prošlehlo tou ducha šeří!
Přec ve věčnosti závoj velebný
pop dále tká své bájky šalebný,
z každého cípu tkaniny té svaté
v klín žádostivý mléko dojí zlaté,
nech frčí satiry kol kolem šípy,
nepustí z rukou kouzelné ty cípy.
Dál bude hlupec proto týčit hlavu
ve směšném pohrdání z lidstva davu,
že zdědil v prádle heraldické růže,
že lépe jí a lepší nosí šat,
že místo práce zívat, hýřit může,
ve vlastních lesích kance, lišky štvát
a najde hlupce, kteří jeho znaku
ponesou slávu na lokajském fraku
a klaněti se budou vůkol síní
do taktu s pagódami jeho skříní.
Ni málo nezachví se písní tvojí
železný společnosti řád i lad,
v němž hovět můž’ si každý u pokoji
a jako skřeček plniti svůj sklad,
děkovat bohu, že má plné měchy
a nestarat se o svých bratří vzdechy.
Vždyť dobře ví to stará společnost,
že lží je víra její, právo, cnost,
i na rtu jejím Kristův zákon svatý,
že lží je celá od hlavy až v paty,
však její žezlo pravda nezlomí:
tu nevěstku jen smělec ohromí,
jenž rukavici železnou jí hodí –
jen rudým křtem se znovu lidstvo zrodí!