V tom ozvalo se z azurného lemu,
jejž tkaly pomněnky kol vodojemu:
„Jak se tu chlubí vetřelcové cizí,
že před nimi vděk našich luhů mizí!
Přec nám zde sluší vavřín vítězný.
Nás vlastním popudem ta zem si plodí,
a šat náš vkusný, prostě líbezný
v rám toho kraje nejlépe se hodí.
Jen vizte modré naše hvězdičky –
zdaž neokouzlí, ač tak maličky,
zrak umný víc než tulipánů pýcha?
A nechť si opojně tam jasmín dýchá,
přec vůně fial sladší vůní všech,
jsouc kraje toho vlastní jarní dech.
Však námi zhrdá cizomila pych:
jej oslňuje divný útvar bajný
a žárných barev přepych cizokrajný,
aróma prudké, dráždící mu čich;
on z daleka si tvary, vůně snáší,
jež nehodí se do přírody naší.“