Oj divno, bože: taje v hrudi led,
a probíhá jí pramen, mocně šumí.
Strnulý, přísný vyjasnil se hled,
a s čela prchly stíny pochyb, dumy.
I rostou křídla nadpozemská duchu,
hlas dávno zašlý znovu zvučí v uchu,
a minulosť zas v starém žije ruchu
jak před lety, dnes opět – naposled.