Dolů k cestě pohleděly
Běly siné tváře:
rakvičku pan starý drží
v loktech na kočáře,
k dcerce svojí zabedněné
sivou hlavu shýbá,
ani v pravo, ani v levo
nezří, jenom líbá;
líbá jenom lesklé víko,
kříž a bílé růže –
ubohý! Však kterak paní
doma žalosť zmůže,
ani spolu nepřáno jí
ku hrobečku jeti;
zahořela přenešťastna
žalem po dítěti; –
naposledy do rakvičky
vyzdobila dcerku,
do hedvábí ovinula,
do smutečních šperků,
k průvodu jí poprosila
všecky v místě děti,
na hlavy jim věnce dala,
v ručky zkvetlé sněti.
Všecko jelo na kočárech,
máť jen doma dlela,
tváří vadla, silou chřadla,
srdcem bědně tlela. –