Když nyní zaslech’ dávný onen žert,
když Kašu zahlíd’ clonou plamenů,
tu vytryskla mu slza pohnutí,
a prsa vzedmula se radostí,
a z ruky padlo těžké kladivo.
„Buď zdráva, Kašo!“ pravil s ruměncem,
a spěchal k ní, jal voly za rohy,
a klopil zrak, a mlčel zmateně.
Tu sklonila se Kaša k němu víc
a úsměv její stal se tklivější
a hlasem jejím chvěl se tichý vzdech: