Tak řekla stařenka a lulku v ústech majíc
v zem prutem šlehala si snivě pohrávajíc.
Tu zas pan učitel: „Nu, babičko, tak plaše
se nesmíte mít od nás; uvidíte hnedle
svá pravnoučata, jářku! Kdy pak svatba bude?“ –
„I kam pak Jaroušek? Kam pak to dítě naše?“ –
„Nu nu! je panečku chlap z něho jako jedle!“ –
„I pán bůh chraň! My nedáme mu děvče chudé,
a bohatá proň roste. Něco vyhledáme:
můj syn má leckde zámožné své známé.“ –
„Toť ovšem jiná!“ dí pan učitel a šňupá
svůj palec zvolna zdvihaje, kde na hromádce
prach vonný nesl, šňupnuv si pak blaze supá
a ruce složiv na hůl, kterou vetkl v zemi,
tak rozmlouval: „I je to, babičko má, práce,
než rod se opatří. Vy ovšem dobře máte,
že nevěstu mu zámožnou, rod dobrý, starý
zas hledáte – tak slušno vaše na stavení,
neb v knihách paměť je na plémě kolikáté
a předky veliké, již rozličnými sváry
a času bouřemi své velké potratili jmění.
Však ve vsi ledacos též staří lidé vědí.
Nu, vnuk váš po otcích když také ducha zdědí,
vždy bude zemanem a ve vsi prvním slouti.“