Jak čápů roje, svatých ibisů,
poutníků davy v zlatých lodicích
po Nilu pluly do bran Saidských,
na slavnost velkou božské Neithy.
Kam zrak dosáhl, vody byla poušť,
neb svatý Nil své břehy opustil,
by patu zlíbal chrámů, pyramid,
jež, němí svědci slávy egyptské,
nad vodou čněly stíny v obzoru.
Za zpěvu, smíchu, sister klepotu
po vodní pláni loďky letěly,
jak stíny od západu rostoucí,
jež na nebi s hvězdnatých perutí
setřásal tiše anděl večera.
S poutníky těmi do bran Saidských
Augustin vešel v přátel průvodu,
již slavného v něm ctili mudrce;
však mysl jeho k smrti znavena,
neb ani v Nilských svatých hlubinách
neshledla pravdy v knihách egyptských.
Od Kanobu, kde sídlí Serapis,
až po Memfidu svaté Isidy
noc bludů kývá černou perutí
a bůžků trůní larvy zvířecí.
Lhostejnou myslí proto Augustin
v svatyni vzhledl božské Neithy,
nad jejímž vchodem smělý nápis čet’:
„Jsem vše, co bylo, jest a bude kdy,
však závoj můj tvor žádný nepozved.“
A v dumách přátele své provázel,
již na hody jej vedli posvátné,
k poslední sloce slavných modliteb.
Ve přátel kruhu, v slunci krásných žen
Augustin střásl chmury veškery,
jak strom, kdy deště velké krůpěje
nenáhlým střásá vichru zadutím.