Jednou Jarmil při večerní zoře
u lesního seděl vodopádu,
který z perel obrubu si tvoře
kaskadu tu valil na kaskadu,
až pak roven sněhové lavíně
ve smaragdovém se tratil stíně.
Seděl tu a kamen po kameni
vrhal snivě do kypících toků,
který u zvonovém, temném znění
odrážel se ode skalních boků,
pěny chumle vybuřuje v běhu
jako sáně prášenici sněhu.
Pojednou se svezly jeho oči
do hlubiny; na záhybu stezky,
vinoucí se skalním po úbočí,
obraz dívky vynořil se hezký.