Kdys dlouho jsem probloudil zášeřím tajemných doubravin.
Tak dlouho jsem na zázrak čekal, na kouzla nočních chvil.
Leč nenašed‘ stříbrné kapradi, když můj uhýbal stín,
tam na hládi studánky, po tvrdém skutečnu zatoužil
a po dnech jsem skutečných volal a výbojném zápasu sil.
Já s životem rval se. A všecko mé lačnosti uhýbalo,
jak slzy mé vysoušel vítr, jak slunce je vylíbalo.
Rok po roku učitel přísný se nespokojen střídal,
mé úspěchy a chyby dnem, nocí sčítal a zvídal.
Chtěl prostory oživovat bych, mlčící kolem kol
a dýchat v ně život svých snů, svou radost a svůj bol.
Mé mládí v tom prchalo, mužství, i blížilo se stáří
belhavým krokem: to minulo Života slunečné září.
Mně zdálo se na cestě života, jejíž cíl v dáli se temněl:
Být Bohem obdarován, mít, nikdo co nežil, co neměl.