V tom lunu objal mráček rychlokřídlý,
a oči mé víc chatky nezahlídly...
Však okamžik – ó vnada čarovná! –
hle, z mráčku jasnější zas povystoupá
a jako loďka na vlnách se houpá
snů průvodkyně, noci královna.
A v jejím svitu poutichlou nocí
tajemné kouzlo padá ku hradu –
ó cítím je a nemohu je zmoci –
ha, slyšíš? hrad se chvěje v základu.
Jaká to bouře v troskách jeho víří?
Hle, na ssutinách rostou bohatýři,
tu v kruh se pojí; tamo dlouhé řady
se u zasuté kupí lidomorny,
až naposledy v sbor jich divotvorný
kmet vážným krokem vchází bělobradý...
Kol ticho hrobové a němý duchů řad
se tísní k příchozímu odevšad.