„Do pece hoď již bibli proklatou,
a vezmi do rukou přec opět práci;
zmírám hlady, zimou – ty i já,
sbortilo vše se, všechno se nám kácí,
ty ale čteš a nad tím písmem sedíš,
jakoby spásu přineslo v ně hledíš.
Druhý již den, co nic jsem nejedla,
probíhá oudy mráz, hlad v nitru řádí;
dojdi přec ke svým dobrým sousedům,
hojnost jest u nich dají pomoc rádi,
a neb mně dovol, dojdu sama třeba,
přinesu palivo ti a kus chleba.
V celé již chátě není ani zbla,
trámy jsi spálil, sníh si na nás věje,
sbořena střecha, v stěnách skuliny,
spadne i strop, a ze všad zhouba zeje,
nebudem dlouho moci tady býti –
hu, jak tam počíná zas vichor výti.
Poslyš, a hoď tu bibli do kouta –
vždyť máme ještě malý kousek louky;
prodej ji, hlad a bídu zaženem,
na dlouho budem chleba míť a mouky;
továrník Majer dobře půdu platí,
čtyry sta zlatých chce ti za ni dáti.“