Náhle ve skupině panstva skvělé
Ignácii spatřil. Panoš lepý
v klekátko jí rudý polštář stele,
jehož obruba se zlatem třepí.
Dívka pokleká. Hled její spěje
na modliteb zlatých bílou blánku
a rtík zbožným šepotem se chvěje
jako růžný kvítek v jarním vánku.
Časem zarosený zrak se šine
z temné, mihotavé brvy k výši –
pohled zbožný nad ty řasy stinné
nemůž míti půvabnější skrýši.
K němu nyní zrak ten pozalétl –
střelhbitě se sklopil, vzhledl zas
a teď s jeho pohledem se střetl,
zaplál, zhasl pod obrubou řas.
A když v jeho tvář se znovu zdvihl,
přes obličej děvin zardělý
úsměv zvláštní zářivý se mihl;
však to nebyl záblesk veselí,
bylo-tě to, jak by mlhu ranní
rozptýlily jarní slunka jasy
a kraj ozářily z nenadání,
plný květů, rosy, blaha, krásy.
Pozachvěl se jinoch v opojení,
zakývala za ním zlatá křídla –
Ó, že není pravdou přestrojení,
by k ní slétl, nad pozemská sídla
perutí ji vznesl vířivou
v lásky věčné oblasť zářivou!