Já musil zničit ducha zlého,
jenž medem svojí výmluvnosti
mne v sítě svoje stále lákal,
jenž chtěl mne opít minulostí,
tak zasypal mne mořem květů,
že na troskách těch starých světů
jsem jako malé dítě plakal.
Ach odpusť, první po bohu
ty svítíš v žití moje hrůzné,
leč, co chceš, splnit nemohu;
jsouť naše cesty příliš různé.
Jak může jiné k blahu vodit,
kdo nehotový v sobě sám
svit pravdy vyrvati chce tmám
a bahnem sám se musí brodit?
Co mohu říci bratrům tvým,
ti mnohem více než já vědí,
neb víra jest jich dědictvím,
a na všecko jich odpovědí.
Ó nech, ať vrátím se v poušť zpátky!
Jsmeť každý stvořen z jiné látky
pro tichou účinlivou práci,
jež sbírá hojnou skutků žeň;
tvůj duch, jenž v blaha zdroj se ztrácí,
vždy zažíhal svou pochodeň,
ty v ducha vzletu přísném, smělém
moh’s jiným býti učitelem,
však jiný cíl mně přidělen,
tvůj úděl život a můj sen.
Znám úděl svůj, a byť tvá ústa
jej třeba zvala neplodným,
já jinak nemohu, mně vzrůstá
dvé křídel tenkrát obrovitých,
když nořím se k dnu záhad skrytých;
bůh mluví se mnou vždy skrz dým.
Ó nech mne jíti nazpět v poušť,
jsem laň, jíž vzata rodná houšť,
jsem vlastní stín svůj, roven hrobu.