E közben Pál lassan lábadozni kezdett,
De az orvosságtól amely gyógyit testet:
Nem mert könnyülést a tusakodó lélek,
Hányták, vetették azt sok visszás érzések,
Gyakran behunyt szemmel fekszik - de van ébren,
Forgatván ő dolgát fáradt elméjében:
Előtte áll gondos, szelíd felesége,
Mintha reá szemrehányó képpel nézne!
Helytelen fiai, megvert édes anyja,
Aki még mostan is híven ápolgatja.
Azután az Isten méltó büntetése,
Mikor rázuhant a bakó a kezére...
Ekkép eszébe jut, és vádolja minden,
S nincs ami lelkére vigasztalást hintsen!