V tom vlhkého cosi, jakási krůpěj vlažná,
mu splynulo zvolna po čele, nose, tváři...
Chtěl setřít ji rukou – nastojte! Ruce jeho
se tyčily nad ním nehybny, chladny, mrtvy...
Tu teprvé rázem vzpomněl si všeho, všeho:
těch tváří svých soudcův, ledových, přísných, tvrdých,
té obtížné cesty hlučícím, řvoucím davem,
těch nadávek, hrozeb, projevů zášti, vzteku,
muk strašlivých, jimiž týrali jeho tělo,
všech dlouhých těch hodin zoufání, bolu, hrůzy:
tu pochopil teprv, na kříži že zde visí
nad krajinou pustou, opuštěn všemi, všemi.