Co píši teď? Jak daleko má kniha?
Jsem hotov, pane! Venku slzí duben
– ač drobnými jen krůpějemi jara,
hned po dešti kdy pupen puká bujně
a vlhkou vrstvou listů od podzimu
ven květ se tlačí na ústrety slunci
jak svitů jeho klamy, orosené
hrou barev z duhy úlomků, co její
už oblouk taje na oponě oblak,
z hrud vonnou ovlahou co dýchá země –
vám vhodno buď a u vašem již věku,
můj vzácný hostiteli, nad půvaby
tam jara – vzíti za vděk touto jizbou,
co vykázala hostinnost ji vaše
mně za útulek. Chudý jsem a bludný
jen učenec. Řím dobyt Karlem Pátým;
mne přízní vaší hostí Mirandola.
Já knihomol, dob znalec dávných pouze,
vy mudřec života, kmet hlubých úvah.
Co velela mi psáti Vaše Milost
o dřevních pohřbů způsobech, vám, pane,
již do rukou zde tyto kladu listy.
Leč míním bez lichot – jste zdráv a kliden –
dost máte ještě času, hrob si volit,
kde náhrobek Vám slavný vztýčí v slzách
rod Picův šlechetný a vděčná pamět.
Jak ráčíte, dím přehled knihy ústně.