Vidouc radosti prudkost dobrého otce,
Vinula k starcy se dcera, a zlíbala čelo,
Stiskla ho k prsům, jakoby v radosti vlíti
Mínila do něho duši, a zkleslého z morných
Vzkřísyti hrůz, a převesti v rozkoše stánek.
Radosti očima jiskříc skrývala v srdcy
Zármutek neustupný, těšila otce
Cýtíc nemožnosti, by divoké bouře
Zpoutala vztek. Jak poobčerstvila mdlého
Otce, co střela se v samotu skryla, kde hvězda
Naděje svítila duši, že pokoje dojdouc
V příznivém spaní rozbroje škodlivé zmůže.
Naděje marná! Spaní zplašila láska
Mocná, vytvořujícý milého obraz.
Dívka se zmocněné lásky co ještěra leknouc
Skočila z lůžka a z bouře se prodrati chtěla.
Planá usylování! Poroba věčná
Sevřela srdce, a panna se s tělem y s duší
Oddala milému svému. Již na zemi klekla,
Na prsy levicy kladla, a pravice k nebi
Pozdvihujícý slíbila milency věrnost.
Náhle co z divých snů zas se protrhla zkřiknouc:
Bože, vždyť Křesťanem jest! a tu rukama lomíc
Skropila slzami tvář, že y ztupila čest, y
Zradila víru, y na smrt vydala otce.
V ouzkosti zvolala trhlá: Kde jsy, ó smrti,
Utěcho má a y naděje posylňujícý
V těsnosti bídného tvora? Co k milému svému,
K tobě se vinouc lásky a pomocy hledám.
K stínu se tlačíc, jakoby skutečně měla
Se světa jíti a v chrám své blahosti stále
Vkročiti, mluvila s smrtí, pak se co lvice
Vyškubla družicy své a k milému skočíc
Líbala hrdinu v duchu, a stavěla ráje,
Kdeby co andělé láskou blažili sebe.