Vyšel hospodář, šel k lidem v pole,
utíral si zapocenou hlavu,
pohněval se, uviděv, jak v kole
na břehu se posadily v trávu,
šátky v obličeji, žnečky ženy.
Oči vbity v zem, šat pohozený.
Přes ně slunce žhavé lije zlato,
vzduch se chvěje u země a plane
ohněm průzračným. A hledě na to
volá hospodář: „Vy žnečky ranné,
zdvihněte se! Jděte v pole k práci.“
Zdvihly hlavu, k svému úpí vládci:
„Máme žízeň, pošlete nám vodu!“
„Poslal jsem ji dávno po Mařence!“
pravil on, šel pozřít na úrodu
starostlivě hledě mezi žence:
po Mařence nikde ani vidu.
„Neviděli jste ji?“ ptá se lidu.