Byl starý pensista, žil v městečku,
a všecky děti dobře znaly jej,
neb z šosatého jemu kaputu,
jak vyšel ven, kornouty trčely
a děti znaly je. Když k deváté
si vyšel na náměstí, každý den
svou dělal obchůzku, již věšely
se s naivním naň dětí úsměvem
a za ním šly, než zvolna k poledni
ke staré vinárně se zatočil,
tam u „modrého hroznu“ říkali,
na náměstí hned vedle lékárny.
Hned k cukrovince slovo žertu měl
a k žertu vážný pokyn pro život.
Cos bylo vždy v tom zdravého. Pan rada
žil takto v městě patnáctý již rok,
znám s lidmi všemi byl a milován
a nejvíc dětskou drobnou drůbeží,
jež znala jeho kapsy důkladně
a jeho žerty stejně dobrácké.