O kruto, kruto, ptáčeti jak v hloží,
kdy nechce v duši živou padnout sen,
a člověk v noci, s bolem válče v loži,
proklíná, jenž má zítra vzplanout, den;
však krutší boj, kdy ve tvých leží rukou,
buď život volit, s hořkou spjatý mukou
a byť i v slzách ctnosti posvěcený;
neb život, jejž svět vážně odsuzuje,
jenž však, byť splýval jak po řece pěny,
kdy z jara v horách sněhu tají sklady:
dá srdci, co chce dle svobody vlastní;
v němž utíkají lidé citem šťastní
se světa kletbou v úkryt věčné vnady.