Stařenka když dobrá druhého dne z rána
do komůrky vešla, celá ulekána
zbožné pozdravení ani nedořekla,
chvěla se a bledla, vytřeštila oči,
žehnala se křížem proti moci pekla –
div že nepoklesla. – Vše se kol ní točí. –
Vidí, nade knihou dumá děvče mladé,
do hebounkých dlaní bílé čelo klade –
ale před ním lebka, lidská lebka leží –
ano, holá lebka! – Zvolna jen a stěží
nabyla zas vlády hospodyně šedá.
Zavolala muže – za dívčinou stáli,
spínali jen ruce, promluvit se báli,
jeden u druhého marně rady hledá.
V tom se obrátilo podivné to dítě,
pozvedlo k nim zraky, usmálo se na ně –
a ti dobří lidé stáli rozpačitě,
na rtu však jim úsměv objevil se maně,
na rtu, který chvěl se strachem pověrčivým.
Stařenka pak děla: „Zlaté děcko moje,
co ta lebka značí? Nehodí se k živým!
proč má ještě bloudit světem bez pokoje?
Přej jí, prosím, klidu v posvěcené zemi,
tam je místo její, pokud neprobudí
Bůh ji k soudu svému!“ Starý Matouš němý
jenom hlavou kýval. – Bílé dlaně k hrudi
přitiskla si dívka. – „Ach, ta lebka,“ děla,
„dlouho jedinou mi byla přítelkyní –
a mou družkou věrnou zůstane i nyní.
Hle, z těch bílých kostí, v kterých kdysi vřela
myšlének snad bouře, mrtvý poklid hledí –
na otázku mnohou je mi odpovědí.
A na svou tu družku pohlédnu-li z rána:
,Pracuj!‘ volá ke mně ,na sny času dosti
za hřbitovním prahem!‘“ – Dívka zadumána
sklonila se k lebce. – Novému však hosti,
pozvanému z hrobu, starouškové zlatí
nepřivykli nijak. Tajnou hrůzou jatí
pohlíželi k lebce jaksi podezřivě,
a stařenka choti zašeptala snivě:
„Jak jsem nyní ráda, že jsem si tě vzala,
věru, že bych sama se teď bála tady.
Ach, kamkoli hlednu, vidím jenom všady
strašlivou tu lebku! Kde ji vypátrala?
A když jednou k soudu mrtvý z hrobu vstane,
kde svou hlavu najde? Smiluj se, Ó, Pane!“ –