Leč Hynek v upomínkách ještě tonul cele.
Snem jemu byl ten zásvit luny bledé,
snem dívka, kterou nyní sobě vede, –
vše sladké, ale stínem chladným pozatmělé. –
Až náhle procit, jako poutník, jenžto v mechu
snům by se oddal pod ochranou stromů,
náhle se budí, zděšen ranou hromu –
tak Hynek, slyše vedle mírné chvění vzdechu...
Před sebou opět viděl domu okna temná;
a Laura, nyní odvrácena hlavou,
že tvář co čára pouze jevila se jemná –
od něho v dálku pohlížela tmavou. –