A nyní stála dívka na balkonu
a vlnky dole tiše šepotaly,
tak tiše, sladce, jak by duší hrály
A v modré výši luna v nebesklonu
nad vlnkami se tiše vznášela,
jak ku polibku by se skláněla –
vždy níž a níž se nade nimi kloníc,
a nad hrobem jak blaha slzy roníc.
I Vandu svitem stříbra polévala,
jež v jarní noci čarné vnady zřela.
A z jejího, tak překrásného čela,
kol něhož bledá zář se rozlévala,
a z nevýslovné krásy toho oka,
v němž jako odlesk teď se luna chvěla
jak v jezeru stopena – ze hluboka –
před nímž ostatní krása její bledla –
z té celé postavy mluvilo božství. –
Však jaká myšlenek ohromná množství
rej divoký v té dívčí mysli vedla?!
Ubohá dívko, co jsi přetrpěla?
Kdo uhodne, co v duši tvé se dělo?
Zem před tebou se v vnadách mládí skvěla
a žití – žití žádalo si tělo! –
Však hnusnost hříchu duší tvojí chvěla
a pokušení opět zaletělo.
Tu slyš – to hudba sladká zdůli zněla. –
O ne – to bylo vlnek šepotání.
Tak sladce zní těch božských zvuků vání,
jak vábně kyne hloubný řeky klín
a v něm dlí spása – za ní smrti stín.
A opět jako bolné zasténání
zaznívá hudba temná duší děvy,
vždy víc a víc se blíží rajské zjevy
a níž a níž – se dívka nížej sklání. –
Již v ony vykouzlené stoupá říše,
kde nehynoucí, čisté slasti kynou,
kde vyvolené duše blíž se vinou.
Zasténal proud – a zase plyne tiše. –