Pak blouzniti když začala,
proč prchl Šimon z domu mého?
Proč lhostejně vždy vítala,
když k ní se tulil, hocha svého,
proč tajně vždycky plakala?
A potom – pověz – v umírání,
když byla v sledním tažení,
proč na ten obraz bez ustání
se dívala v svém úpění?
A právě mluviti když chtěla,
tu smrť jí ústa uzavřela.