Odvezla si tedy na vozíku
celou pozůstalost nájemníků.
Ale sklenář, smutnější než jindá,
z přítruhlíka obrázek si vyndá,
na čtyřech jej rozích zbožně líbá,
v šeptu chvějnými pak rety hýbá:
„V Boleslavi tedy, v Boleslavi.
Že by se již nevrátila tedy?
Nebo snad bych sám měl naposledy
dojít pro ni, přivésti ji v zdraví?...“
Zamkne truhlu a jde na zahradu.