jest odvedena, a mně oči tonou v slzách:
jsem nyní sám a domovu se vrátím;
kde nebe práh, tam uzřím Paní opět...
Jak často ještě k Rodrigovi spěchám,
ne upomínat odměnu snad dlužnou,
však před Ní stávat v sladkém vytržení.
On hlídavě kol mne jak duch jen chodí –
by nerušil mých citů vděčnou zbožnost?
A jindy preláty, dav šlechty zove,
v jich údivu by sám se chlubně slunil,
co mistr díla cize stojí v koutě.
Svůj tovar prodal výhodně – dav míní –
jímž hnul i lakomcem, by pohnul měšcem.
Má Felice, já u pokladu svého
jsem dlíval šťasten, ale žebrák, žebrák...
Až o svou odměnu se posléz hlásím.
A do dnes pálí na rameně k hnusu
mě ony prsty kostnaté a ledné,
kam příznivecky jimi poklepává:
„Buď bez obav! Již měním peníz berný –“
a já, já stydím se a hanbím, hrdý,
že zmínka mamonu mé kálí rety,
a klaním se mu, padouchu, a nezřím,
co klamu dřímá v jeho liščích očích.
Ač dlouho, čekám marně. Skrblec váhá
slib plniti a ve mně bouře divá
se choulí z dlouhých odkladů den ke dni.
Již na lodi jsem najal sobě místo
k nám do Janova (na zdař Bůh, jen slovem),
loď kotvy zvedá, vítr vzdul jí plachty – –