Slunko podzimní jen plaše svitlo
roztřepeným mrakem. Krátce šleh
zlatý úsměv jeho po oknech.
V dlouhých vláknech předivem se chytlo
babí léto, jak proud větru vane,
na barokní římsy oprýskané.
Neklidný stín s tmavých mraků pad,
oslepla zas okna, zimomřivý chlad
v síně zámků a do sálů vnikal.
Venku Meluzína zoufalá
kolem zdí a dveří zalkala
a pláč její s deštěm v okna stříkal.