Dnes dovolil bych existovat bohu
a Jehově, by nad stvořením chvástal,
a Zevovi, by Ledě na klín sedl,
vše dovolím, jak radosť mnou dnes zmítá –
Dnes skonstatovala má žena drahá,
že tedy není boha, není nebe,
že v pranic nevěří, jak já, jen v moji lásku,
ne, lásku ne, jen soucit jak já pravím,
že ani v krásu nevěří, jež klamem. – – –
My sedli si a líbali se peklem,
a ona šeptala mně v odevzdání,
že budeme mít milované dítě,
jež boj ten krutý v nás již bojovalo,
tak marně nezdrží se na svých cestách – – –
Pak slyšel jsem ji při práci si zpívat
z mých jednu píseň, v které bolesť jásá
a síla života jež, nebojí se noci...
Brat malý ke mně přiběh’ s katechismem
„Ty slyšíš, je to přece jenom divné,
když v konec světa bůh má zničit všechno;
to není možno – Věčná noc, toť hrůza
a děsná nuda, eh to není pravda –“
Tak zněl ten důvod a já sedl k práci,
tak svěží již jsem nebyl dávno, dávno
a hoch si hrál a dával zmizet knoflík. –