„A nechte lampu pláti; hle, jak se pění číš.“
Tu plameny se šíří a rostou výš a výš.
I blednou tváře mnichů, smích na rtech umírá,
již kolem žár a plamen a kryt se rozvírá.
Jim z rukou klesá pohár. „Ó, běda, běda nám!“
vše v divém chvatu prchá, jen opat dlí tu sám.
I praská trám již v krovu a k nebi stoupá dým,
a v žárech hyne klášter i se opatem svým.
To klášter svatojanský! Teď rumy opnul vřes,
teď síním klenbou nebe a horou ptactva ples.