Jak Job zde hniji na hnoji a špíně,
v psích výmětech a v plísně stuchlém puchu,
co z večera dům bohatcův pln ruchu
a třpytem lamp se vzdušné jasní síně.
Krev hostům v skráních buchá po ohnivém víně,
ston starce zaleklý jim nedovane k sluchu.
Kdo ze sluh slyší-li, nic nedí na odtuchu.
Červ ušláplý ať dál se v hrubé hrabe hlíně.
Psu prašivému „bratře“ s láskou říkám,
an boláky mi líže na opuchlých nohou,
a „sestro!“ bolesti, kdy slamou bez úlev se smýkám.
Řka „ženo!“ v tmách se mazlím s věrnou nenávistí,
co lože se mnou sdílí družně po noc mnohou
a místo lásky slov zášť hořká z úst jí svistí.