Kde mnohý balvan sám tak leží v poli
jak pobořená věž, sloup rozražený,
jak pomník, pod nímž hlava nezabolí –
pruh roviny tu náhle rozestřený
a na něm vrch svou svěží hlavu zvedá,
a na tom vrchu dvojitá ční skála,
tak sšedivělá jako hlava děda,
tak pevná jakž od věku k věku stála,
a nepřístupná vskutku jako panna,
a hrdá jak ti vladykové staří,
jen oblaky a dravci oblétána
a časem, jenž tu zubu svého maří.