Jak plným půvabu jest umění to známé,
laškovat srdcem jako hračkou dětí, –
jak s květem pestrým na zelené sněti
bez obavy, že stonek snad se přitom zláme. –
Kdys výsadou to bylo jenom lidí mála;
teď u nás vůbec už ta cnosť se šíří,
všude jak houby rostou bohatýři,
jimžto by ona doba ztracenou se zdála,
kterou by neprovedli celou ve hře svůdné
se srdcem, jaké nabídne jim chvíle.
Myšlénky, zaměstnání vážnější – jim nudné, –
a dívčí rozpaky tak vábné, milé! –