Měl jsem z kluka tenkrát radost.
Já jsem na to sebral spisy,
a i jeho podobiznu,
a tak mezi obě stěny
všechno jsme tam položili,
a pak prkny zabednili.
Nikdo o tom neměl čichu,
ani staré jsem to neřek’,
jenom Vojta pomahal mně.
A když hotovi jsme byli,
povídám mu: Vojto poslyš,
jediný ty o Havlíčku
a o jeho spisech víš teď;
nikomu se o tom nezmiň,
a to pamatuj si dobře:
dlouhá ještě bude doba,
v které četník bude pánem;
kdybych já v té době umřel,
a zas svoboda nám přišla,
ať Havlíčka vyhledáš si,
a jak písmo čítáš pilně.
Vojta zapálil se v tváři,
s očí kanuly mu slze,
a já s klukem plakat musil. –