U vojska na italské hranici
pak náhle zjevil se. Kdo před tím zřel
ty bosé tlupy, cáry strašící,
ty mátohy, jimž smál se nepřítel,
pochopit nedovedl proměny,
jež s nimi stala se, když přišel on.
„Vojáci,“ děl, „než měsíc uplyne,
jste vítězi! Vás čeká sláva, čest
v té zemi slunné, divuplných měst,
kouzelných záhrad, mlčelivých bání
v lombardské pláni.“ Vlastní víry žeh
do jejich srdcí chátrajících vdech,
že ihned na pochod se dali s ním,
jak na patách by křídla rostla jim,
k Arcole, Lodi, Dego, Rivoli,
kdo ví, kde všude byli. Prchaly
před nimi poděšené armády
jak ovce před orlem, jenž z oblaků
se vyřítí a vrhá v údolí
stín křídel rozpiatých. Tak splněno,
co vojsku slíbil. Italie žírná
jim byla stolem, jenž se prohýbal
pod tíží pokrmů a žhoucích vín,
jiskřících v číších. Mladé vítěze
vítala města chvojím slavobran,
jásáním davů, zvonů hlaholy
a krásné ženy z oken, s balkonů
jim úsměvy a růže házely.