Udiven stál jsem jako v půdu vrytý. –
Však hledět z dálky? Tím se nespokojím!
„Jen odvahu!“ dím, „nutno dále jíti!“ –
Po schodech stoupám, – mramor jich se svítí –
U zlatých dveří v okamžiku stojím
a váhám chvíli, – otevřít se bojím
a chvěju se. – Co za nimi se kryje? –
Toť tedy brána v říši poësie! – –
Otevru přece třesoucí se rukou, – – –
Na prahu stanu – – Bože, co jsem zřel;
má duše vzdechla sklamáním a mukou,
pot na mně vyvstal, mráz mne obešel. –
Tam u stolu náš seděl professor,
(já v duchu přál si: kéž jej schvátí mor!)
Na očích jeho známé okuláry,
tvář plna vrásek, ruce jako spáry
a modrý šátek s tabatěrkou v nich
a na rtu vrchním, pohlédneš-li blíže,
tabáku kupku spatříš bez obtíže.
Na stole před ním leží řada knih, –
básníků starých vybraný to květ!
Zde „Iliada“ a zde „Antigona“,
zde Horác, Vergil. – – Po dvacet už let
rve neúprosně jejich bujný květ,
rok co rok stejně povinnosť svou koná. –
Tabáku vrstva na knihách už leží,
že rozumět jim možno jenom stěží – –