Zem cítil pod nohou se drobit; pyšný štít,
štít, k němuž tak se dral, jejž viděl už se skvít,
v ráz zmizel mu. No, že by do rokle už letěl,
nevěřil. Zadržel se, aby znovu vzletěl.
„Teď musím tančit s ní!“ sám sobě přisahal.
V tom hudba spustila – mazurka vplula v sál.
A sotva rozběhl se v nepokoji prudkém,
už viděl Helénu ulétat s panem Hrudkem.
A ona tančila, smích na rtech jiskřící,
tak volná, štěbetná a šťastná, zářící,
a dlouho, předlouho, víc nežli zvykem bývá,
pan Hrudeck tančí s ní a tak se pousmívá,
až Pavla urážel ten pohodlný smích
a ještě více, zdá se, Julču Novotných.