A druhý, tklivý vzkřik se vzňal,
Že stokrát zavzněl v slujích skal,
A zněl a zněl tou modrou dálí,
Až zvuky jeho dokonaly.
Toť vzkřik Edvardův... divá zvěna
Ach! toho posledního zvuku,
Jímž duše děvy odnešena
K nebi v posledním srdce tuku...
V té samé chvíli divé vody
Edvarda jaly v sivé brody,
Jež nad hlavou mu v hluku bijí;
A dlouho jej v svém lůně kryjí,
Až konečně se objeví
Bledý jak smrť a bez děvy...
Obvyklý proud krev sražená
V té době sbíhať zapomněla;
A žití jiskra zdržená
Sotva se v oku shaslém chvěla,
Když v loď jej bezduchého kladly.
Ty růže v tvářích rázem svadly;
Na bledé čelo vlhký vlas,
Jak sivý mrak na Luny jas,
V divokém padal nepořádku
Svou zdobnosť ztrativ v onom zmatku.
Jen rukou diký křeč mu hrál,
Jak by snad v tom snu smrti rovném,
Chvěje se v žasu nevýslovném
Za někým rámě rozstíral...
Za krátkou dobu druhý břeh
Zastavil letné loďky spěch;
A když Edvarda vyložily,
První se znaky objevily
Života jeho nešťastného,
Jenž bezděky se vracel v tělo,
By srdce puklé hořem mřelo,
Až do skonání neblahého,
Když síla žil všech uprachniví,
A tělo v troud se změní sivý...