Jak jsem často, smutným šerem
bera se já, poutník syrý
útulného krbu směrem,
kraj kdy mizel v soumrak čirý,
a kdy mráz a metelice
bičovaly moje líce,
ptal se stokrát sama sebe:
„Co ten bůh a jeho nebe,
co ti andělé a svatí?
Zda z nich někdo lidstvu splatí
jeho klopot, bídu, práci,
hlad, jenž bolí, mráz, jenž zebe
až to srdce vykrvácí?