ze vnitra komnat vyšla, spanilá
jak měsíc, Jemný závoj kryl jí tvář,
jímž vlahé její oči svítily,
a sladce pravila mu: „Pane můj,
já kořím se vám, neboť říkají,
že spásu přinášíte zemi té,
pro kterou tolik slz jsem prolila!
Choť můj vás ctí a všichni rekové.
Hle, dva ty náramky já posílám,
dar vaší ženě... Dobře střežte je,
neb krásnějších jste nikdy neuzřel.“