Ke dvorci známému ho polní stezka vedla, –
čím dál, tím rychleji šel, cítil, že se chvěje.
Ve vratech dvora pravě Flořin otec stál.
Na snědé tváři jeho divný úsměv hrál,
když za ruku jej lapil notář rozechvěn
a ruku jeho dcery sobě vyprošoval.
Z úst dýmku nevzal ani, hlavou kýval jen
a jako v oblaku se v modrém dýmu schoval.
Řek’: „Dobře! Smluvíme se!“ Smluvili se tedy, –
o věně ovšem nejdřív. – A v tom labská víla,
hezounká Flora z toulky zpět se navrátila.
Pan notář sklopil oči rozčilením bledý
a statkář, otec její, zcela chladně děl:
„Jsi zasnoubena, dcero!“ – Flora zvedla zrak,
a kam má pohlednouti, ženich nevěděl,
jen prudce kývl hlavou, tiše pravil: „Tak!“
Nevěsta jako dítě jen se smála všemu,
proč při tom sladkém smíchu teskno bylo jemu?