Krásná jest dívka, kterou milujem,
půvabem prodchnem předmět lásky svojí,
zdobíme bohatstvím jej veškerým,
jež v sobě nebesa i země pojí.
Snímáme hvězdy s nebes oblohy,
a jako vínek kladem v hlavu její,
z hlubiny mořské berem perel třpyt,
trháme květy, jež se v luzích chvějí,
hledáme lilie a růží dech,
violek, konvalií vnadu vůně,
démant i rubín, safír, zlata lesk
a jasy drahokamů v země lůně,
přívalem pak to celé bohatství
sypeme dívce, jako v báji víle,
a lepé bohyni se klaníme,
jež z hlavy naší tryskla v bujné síle.
V obraz ten lepý všechno kouzlíme,
co v našich ňadrech velebného buší,
až náhlý vichor proudem vlnivým
rozvěje v dálku tuman našich duší.
Ze všech těch kras tak hojně vykvetlých
prázný a holý rám nám v oči zeje –
chladně se omámený dívá zrak,
a srdce marnou bolestí se chvěje.