V úsměvu bezděčném k němu kolkol zírali hosté,
tetce i Bohdanově svit lehký líce přelétnul,
Jiskra jevil smíchem zuby pod knírem bělolesklé:
„Nuž, toť znalce je soud –“ vece; avšak náhle umlknul,
oknem zíraje ven v poutníků zástupy pestré.
„Aj, pan otec váš též – ! I panička ze chrámu vychází...
A slova pán mi neřek’ –“ teď Václava laskavě kárá.