Věru, dýmko – ty’s mi symbol míru!
Za dnů hoře, v chabé nudy čas –
vždy mi vracíš do mdlých prsou víru
v jitra nová, v slunné jaro zas;
ty jak divem tišíš moje spory,
nadarmo když hledám poklidu,
ze všednosti roztrpčen a chorý
v ústraní když prchám od lidu...
Ty jsi pro mě vlídný anděl spásy,
po vzletu když cit můj zatouží,
ve tvém dýmu zlatý motýl krásy
jistě u mne hostem zakrouží,
a já vděčně, na všech cestách svých,
v žití svého úsměvech i trudu –
s láskou vždycky vzpomínat jen budu
chvil těch vábných, s tebou prosněných!