A Lovis štkaje v dlaně schoval tvář
a všickni ohromeni zůstali
kol rytíři, biskupi, hrabata
a Karel klesl umdlen na stolec
a náhle shasl plamen hněvu v něm
a zlomený byl zase, slabý kmet,
jenž sotva dýchal, sotva vědomí
měl toho, co se dělo a co sám
před chvílí ještě mluvil v hněvu svém.
V té strnulosti Ernalt jedině
byl kliden, smělý, k činu odhodlán,
nad císaře se sklonil, zřel mu v zrak
a hlasem silným pravil: „Pane můj,
ty’s příliš tvrdý, příliš krutý jsi!
Ó pomni přec, že ještě dítětem
jest téměř Lovis, jediný tvůj syn!
Dej času mu, by z něho stal se muž.
Ó, nediv se, že příliš těžké je
to tvoje pro něj žezlo, koruna,
vždyť sám je držeti už nemůžeš
ve kmetských rukou svých. Nuž odevzdej
tu korunu, to žezlo v ochranu
mou věrnou, bezpečnou. Na místě tvém
já budu stát, já budu bojovat,
a králem budu tedy dočasně,
a korunu a žezlo odevzdám,
až mužem bude, rytířem, tvůj syn,
zpět v jeho ruce, které příliš jsou
teď slabé, chvějící se, jako tvé!“