A znaven klesá do kyprého mechu,
kam obrátit se, ani nehledá.
Juž tmavá noc se v hory klade v spěchu –
i v mladou duši noc ta usedá.
Však Janík na rty přitisk’ fujaru –
oj, v dumném zazvučela rozmaru!
A táhlé, teskné tony letí horou
a na chvilku mu nesou v duši chorou
jak zlaté včelky z květů – med svůj vonný,
že bolesť zvolna rozplývá se v tony.