Jako na podzim, když jasný den
Nad poli se skvěje zoranými,
Pavučiny všudy létajíce
Nitkami jak naschvál setkanými
Družebně se vinou do předen,
Z jemném věterku se tetelíce:
Takto duchové se stěhujíce
Před zrakem mým v povětří se chvěli,
Takto z vlasti nebešťanů nižších
Zhůru do onoho nebe spěli,
Kde jest vyšší sídlo duchů vyšších:
Jako ptactvo z končin severnějších
Do teplic se béře lahodnějších,
Kde se leden kvítím ozdobuje,
Tam, kde husté háje laurové
Ve své zelenosti vždy nové
Libou vůni vůkol vylévají,
Jižto větřík ochočelý duje
Dále do blízkého do záhájí;
Tam kde štíhlá palma v hrdé kráse
K slunci vroucnějšímu vypíná se;
Tam, kde v řece jemně plynoucí
Lotos korunu svou květoucí
Sklání před paprskem slunce žhavým,
Jakby milencem byl ostýchavým,
Jenžto bledou lunu, svoji družku,
Když se zrada uhostila v lůžku,
S touhou očekává radostnou,
Před jejížto tváří milostnou
Květité své lůno otvírá,
Nevyprahlou mannou zásobené,
Až se slunce opět probuzené
S zrádným okem na svět ubírá,
Zakončí pak lásky mysterie,
Které tajným závojem noc kryje...