„Aj, věru poznávám, však sotva se hlásiti troufám
k pánovi vážnému, sprostná žena já, nerozumná –
Ach, bože můj, skoro těžko věřit, správců že Vašíček
jest vysoký ten pán, tak statný, vousy zarostlý,
jenžto nepomní as, jak rád vařené moje buchty
jídával, skořicí plněné, lehké jako pýří,
když, poučiv se, něčím z mé spíže na cestu se sílil:
chválit nechci sebe, však lepších nesvede jistě
nikdo buchet vařených, ač – pravda – to jídlo našinské
málo vaří se nyní, neb městem pyšně načichla
vesnická i kuchyň, panských přichytá se receptů –
Nad vše nebožtík můj miloval prosté toto jídlo.
Těchto buchet v den ještě požil, kdy při stole se mnou
obědval naposled; však již mu nechutnaly dosti –
zlé to bylo znamení! Hned pak si uleh’ nebožáček,
v týdnu potom dokonal –“