Oj! hory, hory, vrchy nebetyčné,
vy strážné štíty naší otčiny!
Ční na temenech vašich strmé skály
a u pat vašich zejí rokliny.
Z vás trčí trosky rozvalených hradů
a balvanových v lese kamenů,
a s boků vašich vesele se řine
svit potůčků a bystrých pramenů,
jenž na svých cestách srázných, kamenitých
svou smaragdovou vodu rozpění
a prudkým pádem o skaliska ostrá
ji v nejdrobnější prášek promění.