Tak páter náš rok dostudoval druhý
a tonsuru si nesl na prázdniny;
však letos, páni, je už celý jiný:
už netěší se na domácí luhy
a nechce vidět vyleštěné boty,
už nechce nosit ve klerice noty
a nechce nosit ani kolár bílý,
ba strachuje se vidět domov milý;
už nesvětí se více na pátera
a nemyslí víc ani na faráře.
Z oka mu svítí blud a viny záře
a ve budoucnost jakby nedůvěra:
a přece musí vyjevit svou vůli,
byť kletby hromy naň se rozepnuly,
a přece chtěje svobody své stříci
plamenem studu nesmí zbarvit líci
a přece musí opustit tu dráhu,
jež k zkáze vede ho na místě k blahu.
Pln smutku vkročí do otcova domu;
a když ho matka v slzách k srdci vine,
zůstává chladným, jeho láska hyne
a jeho víra, jeho naděj’ k tomu.
Sotva že otce pozdravil tu chvíli,
hned vyjeví svou prosbu v nesmělosti:
že takto nejde k vytknutému cíli,
že takto nejde k pravé blaženosti.
A tatík trne jako bleskem tknutý
a v trnutí tom stane nepohnutý
a matka pláče jakby ve zoufání,
v klín starý hlavu rozsmutnělou sklání,
by pochovala celou naděj’ svoji.
Již doufala, že brzy touhu skojí,
a teď ji musí pustit mimo sebe,
teď ve očistec změnit krásné nebe
a teď už zoufá, že kdy spatří Krista,
jenž s trůnu spásu na duši jí chystá,
a teď už zoufá, že ji po té smrti
blesk hněvu božího jak vinnou zdrtí,
a teď už zdá se, že je veta po ní,
a teď už zdá se, že se ve hrob skloní.
V přísnosti tatík proklel život syna,
štval z domu hněvem krev svou vlastní
a doznal, že mohli být oba šťastní
a budoucnost jich celá, celá jiná
a že byl blázen, kdy se v oběť kladl
pro zkázu syna, a že naděje mu
květ tímto mžikem jako mrazem svadl
a že teď poručí se bohu všemocnému.
Proklel svou krev a přísahal si v duchu,
že nedá více vlastní krvi sluchu,
a v přísaze se sápal na pátera.
Tu v syna stoupá upomínka sterá,
však zaplaší ji, jakby cizou byla,
a kdy se nová před zrak vynořila,
hned potápí ji vražedlnou rukou;
on nechce utrápět se žádnou mukou
a slovem drzým ku otci se blíží,
jenž jako ve snách do syna se hříží,
dává mu s bohem, opouští svou matku
polibek vřelý tiskna na památku.
Pak bouchá dveřmi, až se otřásají,
a utíká, až stanul v blízkém háji,
kde jako šílen do trávy se klade
proklínaje své živobytí mladé
a zase pláče, zase hněvem plane,
kdy otcovský dům na mysli mu tane.
Už posledně se dívá na vesnici
a slza s oka na ubledlou líci
se zvolna veze, on ji neutírá
a v zadumání na svůj domov zírá,
a v zadumání na vísku domácí
se v lítost hněv mu pojednou obrací:
on vidí sebe, jak byl dítě malé,
kdy lásky choval city neskonalé,
on vidí sebe v pestrém hluku dětí,
kdy o božím se těle věnce světí,
a vidí sebe ve škole, jak zpívá
ku Marji panně a ku Kristu pánu
a sáhá k srdci, ohledat tu ránu,
již hnusný krve šat odívá,
a vidí sebe – ach, což je to platné,
kdy tak jej osud do svých tenat vlákal
i jeho kroky na věky nezvratné;
tak vida sebe nad životem zplakal
a chtěl by skončit svoje živobytí.
Ne, tak, tak nesmí odtud odejíti,
musí se rozžehnat jak poutník každý,
však jenom v duchu, jenom ve pohledu,
a pak svou duši, otrávenou v jedu
a pokalenou krví samovraždy,
odeslat pryč, pryč z toho kraje,
v němž každé místo upomíná ráje,
odeslat pryč a nikdy víc se vrátit
a život svůj a lásku matky ztratit...