Tu ruku bílou zřím, jak v boji s vlnami je,
jak příboj sráží ji... Opět se za ní vrhám,
opět mne zuřivé údery ubíjí...
A s pláčem vidím ji, sám zachráněn byv stěží,
jak mrtva přede mnou na mokrém písku leží
a v konec dramatu jak obzor krví hoří...
To slunce zapadlo, jež zval jsem kdysi svým,
to slunce utonulo v moři...