Abbé se usmál: „Však už se šeří,
už lid se budí a s oka stírá
dřímotu těžkou, v niž maně klesl
pod jařmem, které tak dlouho nesl.
Pod svěžím dechem nového jara
snad na vždy zmizí poroba stará.
Ty pochybuješ? – Však co se divím!
ty neznáš lidu! svým okem snivým
s výše jen hledíš na jeho snahy.
Pojď se mnou, chceš-li. Pohledni zblízka
do očí lidu, ze kterých blýská
už nový život a síla nová. –
Překvapí brzo své staré vrahy,
již sotva věří, že posud chová
naděje jiskru v sehnuté skráni.
Nepřítel ať mu či osud brání,
z poroby vstane zas lid náš kleslý!“