V ebenové uleh’ kníže lože,
myslil na boj, myslil na velmože.
Když sen se mu na obočí snese,
jako vánek na šeříků keře,
na nezkrotném oři bloudí v lese,
dlouhým kopím hubí těla zvěře. –
A tu volně z březového mlází
junák dobrý v ústrety mu vchází.
Syna Jaroslava poznal kníže,
který v boji s Pečeněhy pad’,
a ten zahovořil kráče blíže:
„Bylo kolem mne tak pusto, hlucho,
místo větru vál tam smrti chlad,
místo štítu tiskla hlíny tíže.
Hoj, jak zaplesalo srdce v těle,
když mi z dáli zaletělo v ucho
slovo tvoje, velký roditeli:
,V boj na Pečeněhy, bratří, směle!‘
Pukla pouta, odletěly žely,
lehko zved’ jsem tíhu svého krovu,
zase bojovníkem jsem byl znovu.
Zadupal jsem na pahorku skloně,
zavolal tím bujarého koně,
sotva slovo moje peruť zvedlo,
sotva rozlehlo se v širé straně:
víly vodní přinášely sedlo,
víly horské přinášely zbraně.
Chorých oudů mdloba odumřela,
srdce buší, tetelí se žíly.
Povídaly, otče, vodní víly,
že ta jedna Pečeněhů střela...“