Již uplynulo roků třicet pět,
co spatřil jsem ten divný boží svět.
Můj otec slušné zanechal mi jmění,
výstavný dvůr a polí mnohý lán –
(vše na sto tisíc pevně znalci cení).
A Štěstěnou jsem věru milován.
Vše se mi daří. – Hle, obilní stohy
jak vrchy v řadě rostou do oblohy,
je plná sýpka, stodola i sklepy
a na mých polích na sta centů řepy.
A brav můj hojný, Bože, jaká krása!
i na výstavách jméno mé se hlásá.
Mám celé stádo jalovic a býčků
a v radě městské mnoho milých strýčků.
Je purkmistrem můj vlastní bratranec –
rychtářské právo věru pěkná věc,
mám naději, že po něm hned je zdědím
Kam obrátím se, kamkolivěk hledím,
jen usmívá se všude na mne svět –
však přece mi už pětatřicet let!
Už čas mám věru vzít si švarnou žínku
a u ní nalézt trochu odpočinku.