On každý den, jak už velicí páni
zvlášť bývávají hrozní puntičkáři,
hrat chodil večer šachy s hladkou tváří
k své nevěstě, by v dvorném povídání
jí nahradil, co promeškal snad ve dne.
Tu byl jsem jist, že na vějičku sedne. –
Hle, jak by rád tu zůstal ještě chvíli,
tak láká jej ten prostý šátek bílý...
však bez partie lehnout slečna milá,
tu by s ním třeba měsíc nemluvila,
neb, kdož ví, zdali v stokrát horší kleště
by nesevřela srdce jeho ještě –
snad výhosť – – nu, a to by byla rána
pro tůně různých dluhů milostpána.