Rozmluva venkovských skrovných se dotýkala zábav,
až ku domácí též zabloudila Thalii nuzné.
Kus veselý tenkrát Velemínští chystali herci,
v němž milujících dvou měli Bohdan a Ludmila úkol.
Žertuje herců sbor kněz líčil, trampoty souhry,
smutnou malbu kulis, nedostatky scény a šatny,
směs katastrof veselých, episod bezděčně komických;
avšak Živsova líc nucený jen hostila úsměv,
an mu zatím ponurým čelo dumné temnělo stínem.
Onť v duchu stále jenom ztepilou zřel postavu mládce
jasnorusých kadeří, v oku blankyt blouznivě čistý;
zřel jej v skrýši kulis, v polosvětlém prostoru těsném,
blízko u dívky lepé, v důvěrném smíchu a šeptu,
pak na jevišti malém je zřel sobě v náruči dlící –
Pohnul prudce sebou – Ó, v ňadrech náhle ucítil
zas po letech dlouhých žárlící lásky bolesti!