Tak žaloval, v tom štěkot ozval se
psů lovčích hlasitě a pod stromy
se zjevil bohatýr. Jak sličný byl
při mohutnosti údů souměrných,
jak hrdě tyčil hlavu a jak zřel
do světa směle, ač byl skromný přec!
Květ jeho mládí ležel jako pel
na mužné jeho tváři. Úsměvem
teď vítal Lovise a přátelsky
mu potřás’ rukou, takto volaje:
„Jdu na lov, druhu milý, smečka má
mě záhy zbudila, už větří zvěř
a stěží jen ji, divou zdržuju!“