„Nejsem to já, jež žiju v nitru tvém,
duši tvou nesmrtnosti touha jímá,
pudí a štve tě, bodá dál a dál,
hlaholem mocným do útrob ti hřímá.
Krásu svých myšlének až vrhneš v svět,
jež jsi zde v pestré složil bohatosti,
oslepí slávy lesk tvé lásky zrak,
zatemní obraz, jenž ti v ňadrech hostí.
Samotna opět budu toužiť, nýť,
z oasy lásky v poušť zpět vyvržena,
zahynu já, ty dále poletíš,
zpomínkou zbudu ti jen, chorá žena.“