Smrť se v oko, smrť mi v ucho dere:
kol do kola mrtvol kůpy šeré,
vrahů skřeky, mroucích slabý ston.
Ve příšerných postavách se plíží
vůkol temnem rozestřeným skon,
zbraní mávaje se ke mně blíží.
Již svým štítem černým temnota
jediná mne chrání. Ba již v boku
smrť se uhostila – v líném toku
uniká mi vlna života.
Ztuhlý sval mi službu vypovídá,
mysl chabne, prchá krásný sen,
lidstva celá skličuje mne bída,
umírám – ach! Mojžíš přemožen.
Kým, ha! kým? Zda mrtvým železem,
tětivou, již napjal klučík hravý. –
Nikoli! vždyť rozum jasně praví:
duch že jenom ducha vítězem.
Mocnější jen vůle vůli zlomí!
Nuž, kdo vraždí mne? Ha, svými hromy