byl starý blázen, slul Felice Boni,
byl dětí miláček a terčem vtipu
všech dospělých. Dny celé v zimě v letě
nad splavem sedal pode mlýna hrází,
vždy s holou hlavou sedal v slunci parném;
byl vždycky bos, leč šat měl vždycky čistý,
ba srovnaný s komickou pečlivostí.
Vždy na témž místě sedal, tiše zpíval,
co, ví sám bůh. On nežebral; jen zvolna,
když kolem něho někdo kráčel do vsi,
zved’ hlavu svou a veliké a sivé
své oči vážně, důmyslně upřel
na poutníka a usmíval se tiše:
a každý nechal – byť i ostrým vtipem
dřív ranil jej – v svém srdci klíčit zvolna
květ soucitu, jenž za rosu má slze
a mystickou svou vůní blaží duši.