Na bílém koni seděl, oděný
jak vesna v roucho skvělozelené,
a v ruce třímal větev květoucí
a mával jí nad hlavou zdobenou
tou zlatou přílbou, Tetce známé též.
A hle, při každém větve manutí
strom probudil se z zimní dřímoty
a les se záhy jarem zelenal,
a květy třpytily se v měsíci,
a ptáci zajásali šveholem,
a řeka hnala s plesem modravé
a stříbrem ověnčené vlny v rej...
A brány hradu otevřely se,
a šťastná Tetka spěchala mu vstříc,
a vítala jej, hosta milého,
a zvala jej, by vešel v šerou síň.