Mě díkem plní, druzi drazí,
ta útěcha i pobídky –
však vidím, že jen konec schází
té smutné dvojí povídky:
i bůh tam tenkrát vrh’ se v trávu,
a slzel tam a hořce lkal –
a vavřín též mu stínil hlavu,
a mnohý list naň dopadal...