Na Králově Holi bohaté jsou stoly:
junáci se loučí s Brankem, se sokoly.
Nesou kořisť s hora, nesou kořisť z dola:
„Dej bůh štěstí, chlapci! než nás vatra svolá!“...
Branko sedí stranou, sedí, ústa němá:
co mu schází? Mléka ptačího jen nemá!
Pohroužen je Branko v ráje minulosti:
myšlenky mu přišly – přišli z Dětvy hosti.
Sečany hle! chýžka, žena, drahé děti – –
Ah, vždyť dávno, dávno zašli ve zajetí!
Puklo srdce žence, klesla jí as hlava –
och, zda u hrobu jí někdo z dítek stává?
Běda! Ze synů již moslemíni budou,
a snad na valašce krev má jejich rudou?
Kdo ví! – Zbledlo líce, mráz mu projel tělo,
několik slz jasných po řasách se chvělo...
„Lépe, zhubil-li jsem oteckou je pěstí,
než se s poturčenci střetnouť jednou v štěstí!“
Ztrácí duch se, ztrácí v ztraceném svém ráji,
dumky, černí ptáci, hlavu oblétají...
„Pryč, vy černá křídla! strach z vás padá v líce,
jako bych těch chlapců neuviděl více!...“