Strážného vzbudil strašný hřmot,
Jejž řetězů činí padání;
Se světlem vstoupil. – Lehký chod
Nezbudil vězně z strašných zdání.
Od sloupu k sloupu lampy svit
Dlouhou zalétá síní,
Vzdy bledší – bledší její kmit
Až vzadu zmizí její moc,
A pustopustá temná noc
Ostatní díl zastíní.
Leč nepohnutý vězně zrak –
Jakby jej ještě halil mrak –
Zdá se, že nic nezírá;
Ač strážce lampy rudá zář
Ubledlou mu polila tvář,
A tma již prchla čírá.
On na kamený složen stůl
Hlavu o ruce opírá,
Polou sedě a kleče půl
Znovu v mdlobách umírá;
A jeví hlasu šepot mdlý,
Že trapnýť jeho sen i zlý.