Mám zazvonit, by přinesli mně kávu?
Ne, počkám ještě. – Nazpět kladu hlavu, –
v ní bouří to a hučí, vře a buší. – – –
Ah, pravda, včera tekly proudy vína
a mně se zdá, že skoro jsem se topil. –
Však byl to večer pěkný, na mou duši!
a člověk neví, čím se vlastně opil,
zda šampaňským, či žárem modrých očí, –
až posud se mi hlava kolem točí! –
Ó, chvíle blaha! – v ruce láhev třpytnou
a po boku tak rozmilého šotka – – – –
Je paní Černá hezounká i krotká, –
když se jí zoubky v tichém smíchu kmitnou
pod růžným retem, oko zaplápolá, –
tu, při sám Perun! nikdo neodolá.
Hled její, úsměv, slovo, všechno blaží –
a mnohý aspoň potaji se snaží
pod stolem dotknout jejího se šatu,
či její nožku zlehka přišlápnouti.
Nu, sotva mohu mladíkem už slouti
a u ní cítím, že se přece matu,
když na mne hledne, nevím, co mám říci,
a rychle sklopím oko ke sklenici.
A včera na mne mnoho pohlížela. –