Odyna krásná divocha pohlažujícý,
Čeho se chopiti má, v své radosti neví.
Mluviti chce, z ust cytové nevypáčí
Jednoho slova, již oči, již povzdychování
Jeví vděčnosti cyt, jenž z plného srdce
Hrne se k ustům. Jakoby dobrého otce
Vinula k srdcy, a tvář mu líbala milou,
Jakoby trhla se v nebe, a na věky v ráji
S manželem plésala svým; tak v radosti proudu
Plynula pozdvihujícý zkleslého ducha,
Líbala manžela svého, a líbala starce
Očima jiskříc plameny vděčnosti svaté.
S vrchole blahosti strhl hřmot roztřepujícý
Rozkoše květ v mžik Odynu v hlubinu bídy.
Slouhové hnali se sem, a jímali ženu.
Azor brániti chtěl jak hrdina paní,
Ali v pochopy skočiv divochy stíral.
Mamelucy zdvojili sýlu, a javše
Ali s ženou prohnali Azora mečem.
S prozpěvováním v průvodu nevěstu vedli
K vůdcovi svému. Tenť milence sokovu hlavu
S posměchem poslal. Ach! chudina ztrnula hrůzou,
Vzdychla, a zmužila srdce, y s pohledem jasným
Pravila k vrahům: Pročbych se děsyla hlavy?
Žádný neujde smrti, y vévoda zhyne.
Katové odstoupili, a Odyna zklesla.
Spatřila v snách, jak milenku se světa volá
Ploditel ctný; z mdlob trhla se, nabyla smrtí
Brzkou srdce, že tvář jak nevěsta šťastná
Růžemi krásýc zpívala veselé písně.
Mehmed slyše, co krásná Odyna koná,
Chvátá k ní; tať očima milostivýma
Muže se ptá: Kde slouhové, květiny máte,
Aby se nevěsta k slavným krásyla hodům?
Naděje vyšla již záře, y blahosti slunce
Svítiti bude; již ráj, již milenec věčný
Krásy své rozvinul květ, a dušinku volá.
Půjdu, ó živote můj! bych spojila s tebou
Na věky srdce, a v moři se ztápěla lásky.
Řekla, a zpívala sladce, a věncem sy hlavu
Kryjíc ptala se dívek: O řekněte, milé
Hrdličky! jsemli již krásná? Dušinky, s Bohem!
V blahosti letím chrám, kde milenec sličný
Po milé touží, jakožto po vodě jelen,
Prahneli žížní. S Bohem! ó dívčinky, s Bohem!
Pravíc vyběhla ven, a Mehmeda vedla
Sladce se usmívajíc; nohy jen předly,
Oči jen hrály, a medná zpívala usta.
Krásami zpoutala muže, a rozžala starce,
Chytře se dotřela skal, jak na světě šírém
Krásyby zhlížeti chtěla, a skočila v řeku.
Hrůzou zpitoměv Mehmed zůřil co tygr.
V rozkoši ploval, a v kal se mu zvrátila rozkoš.
Hladem a žížní mřel tak Tantalus, ač mu
Voda se týkala ust, ač ovoce krásné
Smálo se naň; když ustama vody se tknouti
Žížnivec chtěl, když ovoce strhnouti mínil,
Voda mu zběhla, a ovoce zklamalo ruku.
Mehmed naději svou jak šálivé pěny
Prchati vida, co satan běhaje lidem
Na křižovníky co původy ouzkosti každé
Žehraje mstou všech zjedoval srdce, a zlato,
Slávu a rozkoše med co odplatu jistou
Slibuje svým, lid vnadami krásy a vlády
Zkouzluje do boje vedl, sám praporec ujav
K předu co střela se dral, by Křesťany náhlé
Zdrtiv vítězství k svým přikoval zborům.