Rolník když pilnosti perně clo ve potu tváři složil,
By se učinily plodné role, snažnost vynaložil,
Potom z lánů usmívavých naděje mu mile svítá,
Vidoucímu pole klasná ve prsích radost procítá.
Příznivého nyní stále povětří jen očekavá,
Kosy tupé, srpy křivé, pod jesenem překlepává.
Mlat se rozpukaný zhladil, zádění se vyčistilo,
Povřísla se navázala, vše se ku žněm připravilo.
Roztomilé louky čerstvé, v krátce jenž se zelenaly,
Z jejichž barev měnících se zveselení oči braly,
Ta květniště libovonná jedním jitrem za své vzala,
Je žilnatá kosou ruka ve chrustění posekala.
S volky k statkům zdolin seno přivezli již nádvorníci,
Složené se v kupách šetří, v kůlně, nebo na sennici.
Když daleké po rovině oku dáno líbě plouti,
Jichžto meze zlatovrubné ani nelze přehlednouti.
Zrnoklasné kolotání tam se v žlutém šperku stkvěje,
Jak kdy vlny větřík tvoří, nímiž na jezeru chvěje.
Zralost žencům předpovídá zrní nabopnalé klasů,
Rolník sobě v tichu přeje, nebe jen by dalo času;
Tu jen v polích stále bloudí, víc v chaloupce nemá stání,
Sny mu sladí, den mu šťastní, blaží večer požehnání.