Tam za rohem v okně, jdoucím v sad zámku nevelký,
mých spádů knihových skrýš bývala nejmilenější;
avšak někdy rekům tu romantickým nenadálé
nastalo zápolení s odpůrcem v pravdě nehodným,
zejmena letní bouř když venku dobouřila právě,
a v sadě s rozlehlých větví dštily krůpěje velké
jak diamantů blesk na vzešlém poznovu slunci –
tu hle! ve trávě kypré, blyštící perlami vláhy,
větrem setřesené veliké loudívaly hrušky
ruměncem skvostným a pletí jak ze zlata zářnou,
deštěm čistě mytou. Děv hradních tvář čarokrásná
bledla tu pozvolna, v dál míjelo vidmo románu,
až knihu pustila dlaň, noha v okno se lehce vyhoupla
otvořené – skok svižný pak – hledu výzvědy vůkol –
a plody přesvůdné již v mé se ocítily kapse.
Když pomním chuti jich, té božské, rajsky lahodné,
v ústech mých doposud se sbíhává slina často,
často pravím sobě též: Což chtěl bych předraho koupit
hrušku jedinkou jen té sorty – Ó tužba daremná:
hrušně plodů takových rostou jen v Édenu dětství.