Teprve nyní bylo zřejmé všem,
že Napoleon víc než člověkem,
neb nedoved by žádný smrtelník,
zbudovat onen skvělý Řádu chrám,
v kyklopské práci snášet balvany
k základům jeho, stavět přístavy,
nábřeží, mosty, lodě, silnice,
zákonem novým vrátit zemi klid.
Dnem, nocí o svém díle přemýšlel
a ze všech krajů kázal povolat
ty nejmoudřejší, by mu radou svou
pomoci skytli. Ale žádný z nich
nemohl sledovati orlí let
myšlenek jeho, snésti očí lesk,
jež všude zřely, všechno pronikly.
A také žádný z rádců neunes
břemene práce, jež jim ukládal.
V sezeních nočních, jeden po druhém,
znaveni stálým bděním, usínali
při jeho řeči v křeslech. Pouze on
únavy neznal, horlil, vykládal,
až upozorněn tichem, všiml si,
že všichni kolem spí... Tu umlkl
a na stůl udeřil, že vyskočili
leknutím ze spánku, pak pravil k nim
s pohledem laskavým a úsměvem,
že všechna srdce vstříc mu letěla:
„Ministři, nutno zasloužit si cti,
že smíme budovati Francii.“