Přírodo, matičko, nic tě to netlačí,
že už tvůj miláček po světě nekráčí?
Přírodo matičko, nic tě to netrudí,
že tvého miláčka nikdo víc nezbudí?
Přírodo matičko, tys doma nebyla,
když ti smrť ukrutná miláčka skosila;
ty bysi bývala prosila za něho,
by ti ho nechala milého, živého.
Kdo ti teď zazpívá od duše do duše,
až zase po zimě jaro k nám přikluše?
Kdo ti tak laskavě pohledne do oka
a kdo tak zašeptá vroucně a z hluboka?
Kdo ti tak zasáhne do dna tvé dušičky
a kdo že uhodne záchvěv tvůj každičký?