Rozletěl se chladný vítr v poli.
vzpomínky se rozletěly s ním,
také do těch polí za dětstvím
a tak mnohá v starém srdci bolí!
Jak by viděl drobné lehké stopy
po zelených lukách přes příkopy – –
Jeho dětství tady bloudívalo,
v prachu cesty viděl si je hrát.
Smutné dětství! Hořké chvilky znalo!
Na zápraží mlýna častokrát
klubko drobných dětí tulilo se
z večera, kdy z polí fičel chlad.
Mrzly ruce, zábly nožky bosé,
mnohdy trpký ozýval se hlad.
Smutno, ticho bylo v domě starém,
jak by všechno zasaženo zmarem
trouchnivělo v žalné beznaději.
Kola stála. Krůpěj po krůpěji
po lopatkách shnilých stékala –
mlčel mlýn a kola plakala.
Děti roztřásly se chladem zimy
a on, nejstarší z nich, dechem svým
ruce hřál i nožky maličkým,
na konec až rozplakal se s nimi.
Jejich vzlykot bolný do tmy zněl,
matka však je nepřiběhla zlíbat,
v náručí své do snů ukolíbat.
Volaly, však otec nepřišel,
modlily se, Pánbůh neslyšel.
Padal déšť a táhly mlhy chladné,
přec jim lépe tu i v nečase,
nežli v jizbě, která tměla se.
Bály se, že spuchřelý strop spadne,
těžké trámy všechno zavalí.
Z koutů černé stíny vstávaly.
Ve mlýnici pod podlahou kdesi
strašidla se hrůzná skrývají,
slyšíš? tiše na zeď klepají.
Ach, v tom domě každé hnutí děsí! –
A když přišel otec, matka s ním,
nebývalo mnohem veseleji!
Matka jen se vlekla zemdlením, –
vídal hoch, jak zimničně se chvějí
tenké zkostnatělé ruce její.
Otec seděl mdlý a mrzutý,
v drsné dlaně čelo podepíral,
nemluvné rty pevně semknuty
kamsi do tmavého kouta zíral.
A dětem se zdálo: och, tam věru
strašidla zří otec vzrůstat v šeru,
dobývat se do světnice k nim,
hrozit, smát se smíchem strašlivým.
Jenom někdy – zřídka však to bylo –
v očích se mu přece vyjasnilo,
drobné děti na kolena vzal,
pohoupal a všechny zulíbal,
měkké vlásky, bílá jejich čela.
Jak by všechny chmury zmizely,
zapěl jakýs nápěv veselý – –
Ale píseň podivně tak zněla
v černé jizbě s dutou ozvěnou.