Náhle divý, neobvyklý
ton se zachvěl v tichém dolu,
projel stromů korunami,
budil spící ohlas v skalách:
fanfara to lesních rohů.
Udiven trh sebou Prokop,
zastavil se v práci svojí
v dálku bedliv naslouchaje.
V těchto hvozdech, zvyklých pouze
hymnám vichrů, pádu kmenů,
když se vlastní tíhou řítí,
divně vyjímal se náhlý
rohů zvuk – v něm skrývala se
lovů celá epopeje.
Vesele a lehce zazněl,
zpíval, hrál a jasným zvukem
zdál se s lovci laškovati;
ostrých not pak tryskl chumáč,
krátkých, drsných, vyzývavých:
to ryk zvěře vyplašené,
stenot psů, běh srázný houštím,
praskot větví, hovor lovců.
Tony rostly v celé moře,
jež se valilo vždy blíže
jedním, širým, velkým proudem,
celý útok byl v té písni.
Krátký nápěv, jásající,
vítězný, jenž dlouhým echem
v skalách zněl – zvěř dohoněna,
zaskočena, poraněna,
uštvána – zas nové zvuky
něžné, tklivé, roztoužené,
žalující dál a dále,
s nimi lov se tratí v dálku
jako bouře na obzoru.