„V sadě skví se jara květ,“
Slepá dívka v krčmě zpívá,
Podál vnučky šedý děd
O almužnu hosty vzývá.
V poli bouří vichřice,
Temně svítí plamen sporý;
Tajemně se světnice
Míhá s pošmurnými tvory.
Podél stěny za stoly
Sedí hosté v různých davech,
Provodí zde svévoli,
A tlachají o všech stavech.
Oplzlý jest jejich zrak,
Neladné licousy halí
Hnusný ret a tváře mrak.
Teď se divě zachechtali.
„Zemský ráj to na pohled,“
Při citeře děvče zpívá;
Podál slepé starý děd
O dáreček hosty vzývá.
Tichne pustý jek a hřmot.
Slouchá láj a zpod obočí
Na dívku šle zraku hrot.
Vypouchlé jsou její oči,
Dvé to zvadlých pomněnek,
Prázdných žití, lesku, něhy;
Dvé to kalných studének,
Když na jaře tají sněhy.
Tklivě zpívá o luzích,
O své vlasti a o máji,
Na ústech hrá lehký smích,
Útlá duše sní o ráji.
Nezřít nebes zlatohlav,
Zeleň háje, květné sady,
Trudný, bolestný jest stav!
Pro ni má přec život vnady.
V lůno věčné temniny
Žádná hvězda nezasvítí:
Jí však perla neviny
V cudné útrobě se třpytí.
Nezírá, jak sterými
Lesky luh a sad se skvějí:
Jí jsou květy vonnými
Pocity a písně její.
Nezří slunce pablesky,
Jiné slunce ona zírá,
Jí plá úsvit nebeský –
Jí jest sluncem svatá víra.
Slunko její nezhltí
Žádný mrak, to nezapadne,
To jí věrně posvítí
I až do mohyly chladné.
„Mezi Čechy domov můj!“
Zvučným hlasem vnučka pěje,
Mladne děd, jak v máji sluj,
Sněžný vous se bodře chvěje.