A dí Hrouda: „K němu ve svém bolu
pozvedněme ruce. Okem svým
nechať milostivě pozří dolů
k nám chudým a tolik nešťastným!“
Naklonil se k samé zemi znova,
kmet Závěta opakuje slova:
„K nám chudým a tolik nešťastným!“
A ten smutek, který hlavy tížil,
srdce stará divným kouzlem sblížil.
Zdálo se, že náhle mezi nimi
propast nějaká se zavřela,
jakás hradba padla docela.
Hledli na se zraky zavlhlými.
Ba i mistru v koutkách kolem očí
počaly se vrásky divně chvět,
ale jenom zahryzl se v ret.
„Jděme!“ řekl. A sám povykročí,
zas to bílé tělo studené
zvedl v rukou hrubých. Starci za ním
chopili se svého břemene.
Vlály v probuzeném větru ranním
Blaženčiny vlasy spuštěné.
Těžkým krokem po mezích se brali,
a jich stíny v pole zapadaly.