a pak suď. Vždyť sama tomu chtěla.
Strhla mě a rozkoší se chvěla.
Proč jí nespůsobit radost jedinou?
Neměla jich v žití svém snad víc!
Proč’s ty chtěl ji míti nevinnou?
Proč’s prch’ raději jda smrti vstříc?
Vidíš, mohl’s klidně žíti s ní!
Radost já jí dával poslední.
Lásku přírodní v ní’s usmrcoval,
nevyčítám, jiné’s plány choval,
jiným, lepším sférám spěchal’s v kruh.
Ostatně vším vinen je jen bůh!
Mimo to jsem myslil, že to děcko
život nový dá jí, změní všecko;
avšak více kvasu bylo v nádobě:
toužila tím více po tobě.
Měsíc zmámil ji a v jeho záři
zřela rysy podobné tvé tváři,
měsíc obrážel se na rybníce,
hodila tam děcko do měsíce,
sama k tobě jíti nechtěla.
Brzo potom hořem zemřela.
Nebylo jí možno zachránit,
je jí lépe tiše v zemi hnít.
Čistý, panenský to porod byl,
jen ho trochu v zázrak nafouknout,
po lišácku semtam prstem hnout,
tisíc oveček by přivábil.
V pozlátko ten případ hladce zkovat,
peklo mohlo by pak konkurovat –
Děcko žije, já ho zachoval,
hezky do zátiší jsem je dal.
Uzraje už brzo, hnedlinko,
vypučí čertovo semínko.
To je konec! Jak se líbí? Sedni!
Celkem tragikomedie všední!