Je ovšem kultura i, která prolne
do koutku posledního lidskou duši
a přetvořujíc, šlechticem ji činí –
leč nevyznáš se. Byly jednou chvíle,
kdy zdálo se, že mladý císař trhá
ztrnulé formy staré etikety,
a s hrůzou šeptali si strážci její,
že Josef Druhý v něm se opět vrátil
do šerých komnat habsburského sídla.
A byly chvíle, kdy se z něho lila
radostná tucha velikého žití
národům ujařmeným. Byly chvíle,
kdy zdálo se, že v těle sešlé říše
krev svěží proudí, duše že se zvedla
z lenosti tupé k rušným velkým činům
a vedena jsouc pevnou rukou jeho
dospěje záhy slavně na výsluní.
A byly chvíle, kdy se jevil lidem,
co první kavalír své velké říše,
vzor rytířů a gentleman. Stisk ruky
a pohled jeho byly velkým darem
a nemilost – tím nejstrašnějším trestem.
A že zde byl houf hlasatelů čilých
ať zaplacených nebo dobrovolných –
pak všecko bylo přesně připraveno,
by zjev ten vešel do dějiné slávy.