Z pole béře se. Kol jejích vlasů
vínek máku planého a chrp
pestrou tvoří vlnící se řasu,
u pasu jí stříbrolesklý srp
kolébá se; pozlaceny slabě
zmírajícího dne plamenem
trčí štíhlé, zubovaté hrábě
za okrouhlým jejím ramenem.
Jako léta bohyně tu kráčí,
zvolna, lehce jako větérek,
za ní stín se poletavý vláčí,
jak by nesl panoš za ní vlek.
Nyní u čeřícího se toku
zastavila lehounký svůj chod,
její líc se Jarmilovu oku
zakmitnula na hladině vod.