Svatoň přestál sice nemoc nebezpečnou,
ale jeho zdraví na vždy podlomeno.
Seveřík se honí města ulicemi,
první sníh už padá na umrzlou zemi,
ale Svatoň dosud jako stín se plíží,
stále v myšlenky jen ponuré se hříží.
sedá jako socha, na pohled tak klidný,
bez pohnutí, mlčky, někdy celé týdny
jediné mu slovo ze rtů nevyplyne.
Také Eva zvolna hořem nad ním hyne,
potácí se domem – trpitelka tichá,
nepláče již ani, jenom tajně vzdychá,
kdykoli zrak padne na milého muže,
jemuž zlověstné teď v lících kvetou růže,
na jehož teď hlavě, smělé, bujné kdysi,
ve vlas plavý hojně šediny se mísí.
Jedinou má naděj, příchodem že jara
tělu se i duchu vrátí síla stará.