Na slova má, jež zachvěla se dříve,
ta hvězda roste v kráse velké, divé,
huk moří, hromů, vichrů, vodopádů
mne objímá, jenž před ní, kol ní, vzadu,
ty všecky hvězdy blednou před tím světlem.
Na obzoru kol jitra tuchou zkvětlém
jen ona pánem, vladařem a králem,
jest rudou výhní, v které v shonu stálém
se plameny rvou, tísní, objímají
a světla pruhy kolem rozlévají.
Juž blíží se, půl obzoru již kreje
a v jejím středu černý stín se chvěje
jak mohutný sloup – hvězda juž se blíží!
Mé oko s bázní v její žár se hříží,
leč duše silná je a neustoupí.
Mne oblévají kolem nachu sloupy,
juž rozeznávám; stín ten gigantický
ve středu jejím dostává tvar lidský,
kýs obr je to s napřaženým lukem.
A hvězda blíží s hromovým se zvukem,
zřím, stařec divý mocné údy halí
do kůží zvířecích, zrak jeho pálí,
a mořem světla, které kolem víří,
zřím, kterak šíp svůj na mé srdce míří.