I nezdržel se, sáhnul k svému boku,
kde roh se s mnohou pěknou řezbou houpal,
a bělouše jen lehce zdržel v skoku
a tváře zdmul, a hlahol plesný stoupal
jak úsměv do tmy v perlícím se toku,
jak nymfa ve vlnách se lačný koupal
ve listů moři, mezi nimi těkal
a zpět se vracel, jezdec čekal, čekal,
strach rostl v něm nad slunce žhavý oupal.