A hle, z těch trosek chýží, palácův a hradů
vnuk počal stavět přece, znova od základů,
a mluvit, pět jazykem dědův ryzým.
Ten zapomněli vyříznout nám z úst.
A vidouce teď lepý jeho vzrůst,
kdekoli jsou, či na Dunaji, Rýnu, Labi,
strach před tím jazykem poráží dnes je, baby!
Však dobře vědí, věkové až k soudu sednou,
až jazyk český světem zahlaholí jednou,
že v prach je srazí strach, že budou slabi
své vraždy hájit před Svobodou světlou,
že hříchy otcův dětem budou metlou.
Tož na ten jazyk náš kal házejí a bláto
a z úst jej dětem rvou, svůj vnucujíce za to.
Leč z boje toho vyjde on jak z ohně zlato,
jehoť je království to, jeho žezlo příští...