„Ochocho!“ Na kraji v kotli to tam
úpí a naříká – není to klam? –
Sladkým to naříká zvonivým hlasem.
A slyší Choděra ztrnulý žasem:
„Ochocho! Smiluj se! Útrpnost měj,
na chvilku ubohé oddechu přej!
Nadzvedni poklici maličko, málo,
co by se dušičce o vzduchu zdálo,
smiluj se! Nadzvedni!“ – Choděra stojí,
slovo své porušit přece se bojí.
Stojí a přemítá. Kdo že to kvílí?
Smiluj se! Jaký to líbezný hlas! –
Za vlasy tahá se, přemítá chvíli
a pak si povídá: „Vezmi to ďas!
Málo jen, maličko poklici zvednu,
jenom co ubohou dušičku shlédnu!
Což by se ostatně mohlo mi stát?
Ospalý satan se nebude ptát!“ –