Již zas, již zas to slavné poselství!
Tak spasné, osvobozující.
Již zas!... Jak slavně tlukou, svobodně!
Jak radostně a vítězně!
Jakou to mluvou novou, nezemskou!
Jak jihne od nich vše a roztává!
Jak jarním sluncem, jako jarním sluncem.
To v dómě pyšném při mši papežské
u velké nádheře a slávě vznešené
teď jáhen, sám to Římský král,
čte evangelium, to velké poselství
a požehnané, sladké, sladké:
„Aj, zvěstuji vám radost velikou, radujte se,
jež bude všechněm národům:
neb narodil se vám dnes Spasitel,
jenž jest Kristus Pán, jak Bůh sám chtěl.
Sláva na výsostech Bohu
a na zemi pokoj, lidem dobrá vůle!“
Amen i Amen... (Obrátiv se k dveřím.) Slyšíš, koncile?
„A na zemi pokoj, lidem dobrá vůle!“
Aj, slyšíš, koncile? Aj, slyšíš, slyšíš?
A co ty, Sigmunde? Ó, králi Sigmunde,
jenž právě dočtls toto poselství
tak požehnané a tak sladké, sladké?
Zda dáš těm slovům vtěliti se v čin?
Zda dáš těm slovům sílu ramenou
a napravíš tu křivdu koncilu
a otevřeš ten žalář nehodný
a potupný a nespravedlivý?
Ten žalář mrazivý, tak mrazivý?
Aj, slyšíš, Sigmunde? Aj, slyšíš, koncile?
„Sláva na výsostech Bohu
a na zemi pokoj, lidem dobrá vůle!“
Slyšíš? Slyšíš?