Ne, nevyřknul jsem
krásnými slovy tisíců utrpení,
ne, nehřímal jsem
plamennou, spravedlivou řeč agitační
za všecky, kterým žaludek-tyran chystá peklo,
již cítí svíravou, palčivou bolest
a horečku, mdlobu, šílenství, vztek a úzkost – –
Vzpomenout možno
všech oněch mučenníků,
jimž Tantalus je otcem?
Ne, nemluvil jsem,
ne, nemluvil jsem za nikoho.
jen za svůj nejbolestnější sen.
Jen za svůj ubohý sen, za svoji zapadlou bytost,
lačnící po magických slovech něhy,
jež by jí rozechvěla
tu bytost nerozumnou,
jež pěstit nechce kultu orgánu jediného,
jež snít chce o bohyních světějších, krásnějších Afrodity
a sladších –
o vášních, jež zmítají člověkem a dávají mu zříti ráje nepoznané.
Já odvahu měl
snít o tom před krámem lahůdek, které podporují
trávení, rozklad,
jež dávají povýšenou náladu člověku vědoucímu,
že kdesi při bramborách a kávě tuberkulosní
živoří proletáři.