Je světcem Revoluce, ano světcem,
žil pro ni, živil ji, když byla děckem
a krev dal za ni. Poznáte to brzy,
co odešlo s ním... Lačen krve nebyl,
ne, přisahám tak při památce jeho –
a sami víte, kolik hlav on vyrval
hladové guillotině... vždyť i ona,
ta royalistka s záminkou šla k němu,
že štvána je a o pomoc že prosí. – –
Že vybuch někdy, hrozil velkým slovem,
to slova byla – nebyl zdráv můj bratr,
měl žhavou krev... už jako hoch vždy hořel
a ruce palčivé měl, hlavu vřelou
a tak byl stále... o zimnici jeho
už řekla jsem vám – on byl vůbec sopkou,
jež časem kamení a oheň metá
a musí metat, neboť v nitru hoří
jí neustálý nezkrocený plamen,
jenž ničí ji a jehož neovládá.
Však naposled vždy srdce zvítězilo
a srdce jeho bylo dětsky moudré
a zlatě čisté – – ale co vám mluvím?
Nemluví o něm celá Revoluce?
A mluví tak, že vlastní sestra může
poslouchat řeč tu s dechem zatajeným
a v tichém roztesknění jenom plakat.