Ponurým mrakem severu
zrak jeho na ní odpočívá,
a z huslí bolem raněných
roní se srdce píseň tklivá.
Na křídla zvuků jímá vše,
unáší city vzdušnou lodí,
a pluje na peruti dál,
z étheru v palác ducha vodí.
V budově té vše z růží je,
všechno se leskne, dme a plane,
stěny jsou z letných obláčkův,
okřídlen každý hudbou vane,
z podvalin mhavých tryská třpyt,
perly se, kamy v proudech valí,
a s hůry duha barevná
v tajemné kouzlo obzor halí.
Zakletá srdce v čárný let
těkají, bloudí v zvuků báji,
prostorem rozkoš chvěje se,
a vánky něhou lepetají. –
Nový pad zvuk jak blesku svit –
silné a mocné udeření –
kácí se náhle budova,
okamžik v trosky půvab mění.
Rozbořil, rozbil vlastní svět,
srdce i city trhá dolů,
nebe i ráj i krásy let
do moře vmetal vlastních bolů.
Končí – a hřmotný pochval zvuk
bouřlivým proudem naň se vlní;
Miriam kněžna pohár jme,
plamenným vínem po kraj plní,
s půvabem zoře poranné
podává nápoj, jenž se pění,
rukou svou jeho dotýká,
a tknutím krev mu v oheň mění.
Pohár jme on, a perlivý
přikládá k ústům, zdvihá hlavu,
jediným douškem vypíjí
kypících jeho jisker lávu,
a pak jím mrští o zemi,
rozbíjí na kusy lesk zlata,
plamenný žár mu v oudech plá,
a v zraku žhavá jiskra vzňata.