Nuž stavte, stavte, stavte bez ustání!
Vždyť stavíte svůj život svojí dlaní,
vždyť sobě přístav klenete i asyl;
co nesvárů duch jedovatý zkazil,
ať vykvete zde budovou tou znovu!
Sem štětec, dláto, dumu básníkovu,
jen neustaňte, ruce neskládejte,
co máte, všecko na ten oltář dejte!
Groš vdovy, zlato knížat, zrní klasů,
vy, ženy, dejte drahokamy z vlasů,
a kdož nemáte nic, vy dejte slova,
hlas nadšení, jímž síla Samsonova
se vzkřísí v nás! – Zde buďme národ jeden
myšlénkou vlastní budoucnosti veden,
u toho prahu aspoň buďme bratry!
Bych vichrem byl, nad Šumavu a Tatry
bych rozlet’ se a hřímal do sta hrudí
tím hlasem věštce, který kostry budí:
Jen dejte brzy chrámu tomu všecko,
sny umělci a modlitbu svou děcko,
jen dejte hojně a jen dejte brzy!
V své štědrosti zde každý můž být drzý.
Když dostavíte, ze sedmi hlav draku
tu největší tím utnete a vraku,
jímž život náš je, kormidlo zas dáte!
Jen stavte dál – jen sobě pomáháte!
Vše proti nám, my tedy buďme spolu!
Víc stavíme než chrám svůj, než svou školu.
Své zlato šlechtic poskytnouti váhá,
tím větší vaše píle buď a snaha.
Kněz odepřel vám svoje požehnání.
Nuž stavte, stavte, stavte bez ustání!