V tom okamžiku zazněl v chodbách zvon
a bratr vrátný spěchal otevřít;
když vrátil se, s ním vešel mnichům host.
Byl stařec to vysoké postavy,
ač nakloněné břemenem svých let,
vous bílý spěl mu k pasu, obočí
jak mraky slepé oči stínilo,
a harfa dávných bardů sloužila
mu za berlu, když kráčel síní teď.
„Buď vítán,“ pravil Brandan vstávaje
a nabízeje hosti křeslo své
u zářícího krbu, podal pak
mu číši plnou vína, stříbrnou,
na jejíž obrubě sbor andělů
se pestřil z jemné smalty souladně.
Když stařec sed’ a rty své ovlažil,
děl Brandan takto s milým úsměvem: