Ba vzpírá se, žene se přes dávnou pýchu,
již přešlý nevkus nalepil
si na příbytky tvé a z tvých omylů, hříchů,
jimiž jsi dny své zaslepil,
si šašky tropí, rve peří z loutek
a hadříky s vatou hází v koutek
na jednu hromadu svátý brak,
a jako mrak
jiskřením mlnným prosycený
vše naplní dychtěním živým,
jediným bleskem křivým,
pak v divoké touze, neuměle
hledá a boří zas, ničí směle
a nespokojeno k posledu
i sobě mizí, dál bouří a dále vírem
se nese, až je si z dohledu,
až samo se octne zase a v světě širém
se ztrativši, hledá zas, věčně ztrácí
a nalézá věčně a věčně zas kácí...