to hnutí náhlé. Brzy na to pak
ten život žoldnéřský se shnusil mi,
a řekl jsem si: „Marnosť všecko jest
na světě tom, jak pravil Šalomoun.
Tvé mládí minulo. Ty tam tvé sny
o slávě, štěstí. Jdi a pohřbi se
kdes v zapomenutí a čekej smrť.“
Nuž, šel jsem zpět do vlasti. V Burgosu
jsem nejdřív žil, pak pozděj v Avile.
Tam k pci pekařské jsem v popel sed’
a vrátil se tak s trpkým úsměvem
zas k řemeslu, jimž jsem kdys pohrdal.
Čím hloub jsem padl, čím jsem trpěl víc,
tím byl jsem radši. V ráně obracet
hrot svého nože bylo rozkoší
mi nyní jedinou. Já říkal si,
že pro mne život skončen. Jaký bol
byl ještě na světě, jejž neznal jsem?
Tak tázal jsem se. Nuže, dovědět
jsem brzy měl se, trud že jeden jest
tak těžký, ach, jenž posud cizím byl
mé duši plné ran... Nuž stalo se,
že v Avile jsem s mužem setkal se,
jenž stár a churav, nemoh’ zastati
už práci svou. Zde v tomto domě žil,
byl jeho majetkem. On prosil mě,
bych v Medinu del Campo stěhoval
se v jeho dům a v práci zastal jej.
Já činil tak a za šest měsíců
muž zemřel ten, jsem jeho dědicem.
„Krov nad hlavou tak posléz přece mám,“
jsem řekl si, „ač krov jen chudobný.
Byl spokojen jsem tímto obratem,
měn zdálo se, že klidněj zemru tak,
když nyní hlavu mohu položit
na kámen, který mým jest majetkem.
Tak žil jsem tišej, když mě v Madrigal,
ne dlouho tomu, vedla povinnosť;
neb nebožtík, jehož jsem dědicem byl,
slib učinil, že svíčku voskovou
jak malý sloup a celou zlacenou
před sochou Panny Marje Královny
ve Madrigalu slavně rozsvítí,
tam v starém klášterním tom kostele.
Já nesl svíčku tady v Madrigal,
bych přání zbožné jeho vyplnil,
jak rukou dáním jsem to slíbil mu.
Ó, bože můj, jak mám teď vyslovit,
co se mnou dálo se? Kde slova vzít,
bych jimi oděl to své tajemství,
jež hluboce v mé duši shrouženo:
Já vešel v chrám, byl prázdný na polo,
a večer venku zlatě skláněl se
na zahrady a oknem jediným
pruh žlutavého světla široce
v šer pronikal modravý, jenž prosycen
byl vůní kadidla a lilií.
Za mříží v kůru řada jeptišek
na dlažbě klečela, v stín hroužených,
na jednu z nich však padal zlatý proud,
jenž oknem vnikal... Bílý jako sníh
byl její háv, a jako glorie
svit slunce nad ní spřádal paprsky.
A zvedla hlavu, neviděl jsem tvář,
však její hlas zněl nyní v modlitbě,
byl slavný jako zvon a přesladký,
tak hluboký, tak chvějný, čistý tak
a snivý jako větru šumění.
Mně slzy vstupovaly do očí...
Teď povstala a obrátila se
ke kříži, na němž bledý Kristus mřel
a stála celá v slunné slávě tak.
Já viděl tvář tu bledou, přeluznou,
s níž dojímavý smutek, vznešený,
o snech se mluvit zdál, již prchají,
ach, stále, aniž vyplnily se!
Já znám ten výraz, neboť znám ten žal!
Já viděl ji a náhle bylo mi,
jak by se boží blesk byl dotknul mne!
Mně zdálo se, že kostel v plamenech,
a jasnější než oheň vznášela
se ona světlým mořem plápolů,
a její hlas jak příboj mocných vln
mne nesl výš a výše k nebesům
a srdce moje ve mně jásalo...
Nač šířit slov! Já vzplanul láskou k ní.
Má celá mladosť byla minula
bez čaru, něhy... V proudu krvavých
a divých dobrodružství plynul věk
můj mladý, v ustavičných bojech jen
a v ctižádosti vřelých, smělých snech.
Já mohu říci, jako tenkrát král
pod hvězdným nebem, don Sebastian,
řek’ druhu svému: „žil jsem jako mnich
a nikdy lásky žen jsem nepoznal...“
Já nikdy smyslům nekles’ v otroctví.
Mé mládí minulo a já jsem čist!
Jak vidina jakási bělostná
se jevila mi někdy chvílemi
ta sladká touha lásky, již jsem znal
dle jména jen a mnohdy dumal jsem
o divném osudu, jenž poznati
mi nedal ji. Jak báje o ráji,
jenž někde kvete v dáli za mořem
prý, za burným, se láska zdála mně
po celý život... Hle, a na sklonku
už mládí mého nyní zjevila
se plnou mocí mně, by zkrušila
mě docela... Ó, bože, jaký bol!
Já miluji! A koho! Jeptišku!
A ona z rodu královského jest!
Dceř dona Juana de Austria,
jak řekli mi... Já prchl zoufalý
a polo v šílenství jsem vrhl se
zde před ten oheň v popel, v prach a rmut
a v slzách vášnivých a palčivých
jsem zvolal k Bohu: Proč jsi stvořil mne?
A rozjímal jsem: „Kdybych králem byl,
tu otevřel bych žalář klášterní,
neb všechno může král, a vyved’ bych
tu, její lásku bych si získat chtěl!
A kdybych králem byl, já doved’ bych
si získat její lásku zajisté,
neb všechen vzlet a všechno nadšení,
jež ve mně dříme, ve mně klíčilo
od dětství útlého, by našlo si
tu zlatou dráhu k slávě nejvyšší!“
A o zeď zde jsem tloukl hlavou zas
a křičel jako v čirém bláznovství:
„Vždyť králem jsem já po právu! Světe, slyš!
Sám don Sebastian před smrtí svou
mě bratrem nazval! Svědci hvězdy jsou
ty stříbrné, ty bílé, pravdivé,
již nikdy nelhou! Svědkem vlahá noc
jest modrá, strašidelná, mystická!
Ó, plujte tam tím mořem pradávným,
jež tluče hromem o skalnatý břeh
a z prachu pouště v slunné Africe
stín králův zaklínáním trhejte
na bledý den a otažte se jej!
Jsemť král, jsemť král! Sem s žezlem, s korunou!“
Tak volal jsem, až chrapot stáhl mi
jak rukou obra hrdlo. Padl jsem
a stonal k smrti, v hrozné horečce.
Já nezemřel a vleku život svůj
tak bídný, smutný... Někdy konám pouť
do Madrigalu, kleknu z daleka
a slzami jak mhou pak vidím ji,
jak kráčí v bělosti a v glorii
tím šerým kůrem v chrámě klášterním...
Pak zase zmocňují se záchvaty
mé obolené duše... Na loži
pak ležím bdě, a Satan zjevuje
se s legionem padlých andělů
a zvolá: „Proč tak hyneš nečinně?
Buď smělý! Královu máš podobu
a právo máš po žezlu sáhnouti!
Krev jeho matky v žilách teče tvých!“
Pak někdy je mi, jak bych viděl ji,
tu světlou, bílou, truchlou světici,
a zdá se mi, že ruce vztahuje
a že mi šeptá: „Žalář otevři,
můj rytíři, a vrať mně životu!
Mně plíseň hrobu vraždí v stěnách těch!...
To jest můj život, to má muka jsou!
A v horečce té zjevil jste se vy
a králem zval jste mne už po třetí.
Nuž posýlá vás Bůh či Satan sem?