A vzpřímila se svojím na loži.
Kmet sedl k ní, a v slzách pohnutí
jí líbal ruce, vlas i obličej.
A ona vzala v dlaně jeho skráň
i dívala se dlouho, upřeně
do jeho očí, štkajíc ve slzách:
„Ó lidská tváři! svaté tajemství!
ó vznešený ty boha obraze!“
Pak ustala a zase po chvíli:
„Ó Zosime! Jak nebi děkuji,
že takto mohu uvítati smrt! –
Rci, co jest smrt? Jen triumf života!“