Tam srdce moje ve mládeže družbě
jak kalich květu mušce křídlozlaté,
paprskům slunce, rose stříbrem vzňaté
se otvíralo každé citův tužbě:
tu větrem rozletlo se po vůkolí,
tam s kvítkem chudým zastesklo si v poli,
tu v luhu, kde se steré květy rděly,
si kolem sebe ráj stvořilo celý
a pak-li při potoka spělo šumu,
s ním také šumnou spřádalo si dumu,
i se skřivánkem zpěvném ve závodu
se v povětrnou neslo ve svobodu
vždy výš’ a výše toužíc ku nebesku,
až v slunečním se pozlatilo lesku;
a jak v mém ňadru srdce rozkvetalo,
tak růžemi i moje líčko plálo:
nižádný červík nehlod’ dvě ty růže,
jež v srdci, v tváři panenské jak drůže
pospolu pučely a spolu květly.
Já rostl jako v boru jasan světlý,
vždy přímý, jasný s duší průzračivou
a s myslí jako jarní větřík tklivou.
Mé čelo jasné klenulo se směle
jak nad ním nebe vzpjaté, ohvězdělé,
a jak tam nové hvězdy, nové světy
vždy jasnějšími prorážejí vzněty,
tak na mém čele povždy víc a více
ty ducha skryté prokmitaly svíce;
a pak-li někdy mráček přikryl sivý,
ten duše světlé stánek průzračivý,
tu starostlivá ruka dobré matky,
jak vonný větřík jarní teplý, hladký
mlhu ranní stírá z luhu květnatého,
vždy shladila tu chmuru s čela mého. –
Rozlehlým matka sama vládla lánem
v tom dole květném, hojně požehnaném;
neb otec dávno v chladném dřímal hrobě
nechav jí starost, slzy, pusté vzdechy,
ten smutný úděl vdovy bez útěchy, –
v kolébce mne pak osiřelé robě.
Já proto otce nepoznal jsem ani,
ni cítil ruky jeho požehnání,
i oteckých slov setbu hojnou, zlatou
jsem nevnímal svou duší ještě spjatou.
Však za to máť, jak hvězda večernice,
jež v zapadajícím se slunci třpýtí,
a na květ sírý leskem perly svítí,
svou všechnu záři na mé vlila líce;
tam v srdci jejím ňader ve zákrytu
jsem jasný pramen blahých našel citů,
při němž tak sladce moje duše sněla,
an nad ní matka s jasným okem bděla.
Z úst jejích zpěvů nápěv staroslavný
zavzníval kolem nábožně a svatě,
že jako v chrámu v naší bylo chatě;
však ctěn tam ještě řád byl otcův dávný:
na stěnách v koutku obrazy se skvěly
patronův země, matky bolestivé,
tam na kříž vbity Krista údy pněly
a pod ním světlo plálo věčně živé;
pod chudým tímto chýže pod oltářem,
stůl bílým krytý prostěradlem svítal
a příchozím, by pozasedli, vítal,
tam bible svatá zbožným se žaltářem
vždy otevřeny byly k pobožnostem,
tam sůl a chléb vždy posilnění skytal,
kdykoliv přišli, třeba cizím hostem,
u dveří pak, by pokropili čela,
kropenka s vodou třikrálovou tkvěla.
Jest hříchem, děti, že ta stará léta,
ty řády otcův věky posvěcené,
jsou zvyky jenom prázdné, bezecenné
těm odrodilým synům toho světa;
já cítím ještě v šedém nyní stáří
tu blahou jejich ve svém srdci záři,
vždyť jako rosa v žhavý kalich květu
mně v srdce padal lesk těch zbožných vznětů;
mně také vždycky rodná moje chatka
jak posvěcený chrámu stan se skvěla,
v němž na modlitbách jako kněžka dlela
se srdcem otevřeným moje matka. –