Zas bylo ticho, ještě výš a výš
se vztyčil císař, celý v jasu stál
a v záři nadzemské, jež linula
mu s čela vysokého, ze zraků,
jež svítily teď jako požáry,
a z úst se zdálo, že mu plameny
a blesky šlehaly, když zahřměl tak:
„Můj Lovisi, tam leží koruna!
Chceš-li ji nosit, bohatýrem buď!
Na válku připrav se, neb možné jest,
že po mé smrti pohan chopí se
zas meče, aby sbořil budovu,
již postavil jsem pyšnou, nádhernou,
a která hvězd se svatých dotýká!
Jsi mužem, abys v čele vojsk svých jel,
bys rozdupal, co v dráhu staví se,
bys krví brodil se a svítil si
na cestu měst a vesnic požárem?
Máš odvahu, být divou vichřicí?
Pak jdi a vezmi žezlo, korunu!
Však chvěje-li se srdce v prsou tvých,
pak zpátky, pravím, couvej, nedotkni
se ani žezla, ani koruny!“