Dnes však opět po tak dlouhé době
tváře její krásná, nevinná,
u větší se zjevuje mu zdobě,
duch nadšený, mysl hrdinná.
Přemítá, zda štěstí volil pravé?
s takou láskou, s takou bytostí,
vzdálen boje, nenávisti dravé,
mohl žíti v blahé milosti,
mohl klidně modliti se k Bohu,
aneb v cizí stěhovat se lán,
kdežto nyní spoutanou má nohu,
k smrti jest již znaven, udolán.
Pojednou slyš! před sklepením hlasy!
to snad pochop – doba večeře,
zaskříp’ zámek, v záři plné krásy,
vlasů plavých slunné nádheře,
v záři smolnic, v zlatotkaném kroji
Filipina jak sen živý stojí.