Jak podťat odpočívá v křesle zlatém
a v dálku zří, kde s nebem srůstá niva.
Nač myslí as? Zda v srdci jeho klatém,
co noc, co den snad zrada není živa?
Nuž živa-li, jak může spočinouti?
Toť žhavá zmije příšerného těla,
jež děsně vzpíná se a v hruď se hroutí,
až uštknutím se chvěje duše stmělá.