Zlehka v písek vrah jej upustil
a pak dál se plazil jako kočka –
choulil se, kdy lístek zašustil –
tam, kde dívka uzamkla svá očka.
Naslouchá... dech její vlnou plyne
jednostejnou... povstal... doba kyne!
Od boků pás odepjal si mžikem –
nachýlil se k ní – viz, hýbla rtíkem –
však již udušuje jeho pas
probuzené úpěnlivý hlas.
Vychvátil ji z lůžka silnou rukou –
k prsům přitiskl ji širokým...
Těsně u sebe dvě srdce tlukou –
jedno bázní, druhé – kdo ví, čím?
Ztichlo vše. Jak prvé kahány
nebeské své svity hravé
lijou v lůžko mezi banány,
ve visuté, kolíbavé.
Posud se v něm zdají chvíti
dívčí snové čarovní,
však můj zrak tam krásné kvítí,
nevidí tam – Ji!
Místo ní si v hloubi jeho
nočním stínem ustlala,
otče dítka milostného,
tvá ach! bolest zoufalá...