Hle, kterak divné: jsi dnes postaven
sem do života – a kde nitky jsou
tvých osudů a toho, že tu jsi?
Neznámí lidé, dávno zapadlí
v tmu nepaměti, dávno před tím, než
jsi zrozen byl, tvůj osud upředli
a nevěděli nikdy o tobě,
že jednou budeš, jako nevíš ty,
čí osud spřádáš svýma rukama, –
snad někoho, kdo možná zrodí se
za tisíc roků třeba – kdož to ví?
A nebyla v tom pouhá náhoda,
že dávný praotec, jenž v nepaměť
zapadl dávno, jako náhodou
snad oknem kdysi hleděl ve chvíli,
když kolem přešla dívka neznámá,
k níž láskou zahořel a která se
pramáti naší stala prabábou – –
A před dávnými věky musila
se zdánlivá ta státi náhoda,
že ona dívka kolem oken šla
jen proto, aby po staletích kdys
vnuk její vnuků, jemuž přešla do žil
krev její krve, tak svůj život prožil,
jak Onen chtěl, kdo duši v tebe vložil...