Takto horlil tkadlcův hlas chorý,
zakašlal se, houpal v rukou hbitě
probuzené, rozplakané dítě.
U stolu však leckdo hlavou kroutí,
jiný dí, že milo poslechnouti,
ale všichni rudí jsou jak prve,
že by snadno natočil z nich krve.
Však tu právě hospodyně milá
na pekáči nesla jitrnice;
a tu jeden, hněvný ještě sice,
tu i druhý, když se přiblížila,
blaženě k ní ústa rozesmával.
Na chvíli tak ztichnul křiku nával,
a jen skřipot talířů se slyší,
jako skřípe zlostník, kdy se ztiší.
Také v koutě Barácký se činí
a je hotov dříve, nežli jiní.
Oni ještě nedojedli ani,
když on pěkně poděkovav paní,
utřev ústa, zahovořil znova:
„Připadlo mi, sousedové milí,
byste obec na dvě rozdělili!“