V nutnost se mu scvrklo ctnosti jádro,
v otěž vášní zhoubných, škodlivých –
malinové rety, bílé ňádro
za světla jen celovat je hřích.
A jak často mrtvých volal stíny
z rovů neútěšné temnosti –
mlčely jich okytěné klíny
a on želel nesmrtelnosti.
Ještě jemu zbyla přítelkyně
snivooká, volnokadeřavá
a ta nad ním noční u tišině
klonila se smutná tu, tu smavá,
útěchy mu krůpěj lila v boly.
On tu poznenáhla pookříval
sladce zelenými pod vrcholy,
na jejím kdy jasném lůně dřímal.