„Ty neseš veliké mi poselství!“
tak zvolá šerem síně pěvci vstříc.
„Na čele čtu, co ret tvůj hlásat chce!
Ač trávila jsem dlouhou řadu dnů
ve sluji podzemní, jež pod hradem
se táhne k břehu chladné Vltavy,
ač nyní teprv z kobky vyšla jsem,
přec vím, co říci chceš mi, Lumíre!
Vždyť zazníval do dum mých Vltavin
pláč tlumený, a matky země vzdech,
jenž skalou zachvěl, zřejmě hlásal zvěst,
již neseš mi: Libuša zemřela!“
Tak zvolá Vlasta hlasem velikým,
a slzy roně Lumír odpoví:
„Ty vyřkla jsi, co srdce kruší mi,
co hučí les, co vítr smutně lká.
Ty uhodla’s, Libuša zemřela.
Jak krátké slovo značí dlouhý žal!...
Ty víš, ó Vlasto, co ji zničilo,
tvá ruka do srdce jí vrazila
ten hrot, jejž osud krutě připravil,
nit žití jejího by přerval jím.
Měj více v úctě její památku,
než život její, Vlasto, šetřila’s.
Slyš slova, která ke mně pravila,
když na tvých hradbách nocí viděla
ty velké ohně pláti krvavě: