Nic nevidím; však cítím svaly všemi,
vzduch nevolný že posud tíží zemi,
a znám, že ještě dán je rod můj v plen, –
můj český lid – že otroků sní sen! –
Hrozný to osud – břímě nevídané;
a my jsme stáli za Tvou pravdou, Pane! –
Ké pokolení, – obrů to či sket? –
Jen, bože, uč je znáti celou bídu,
a probudí se zdravé jádro lidu,
rozlomí pouta, napne ducha v let!...“