V tom slyší hlasy: po sněhové pláni
v dál píseň vála, sama bolest pouhá,
jak nářek toho, který skonávaje,
přec rukou zoufalou se žití chytá.
Tu Ahasver, svou velkou lebku zvednuv,
do dálky patřil. Divný zjev tam viděl:
Na lemu obzoru tam průvod kráčel,
to celé byly rodiny a rody:
zde otec nesl polonahé dítě,
jež tuhnouc mrazem k jeho chladné hrudi
se marně tulilo. Tam bledá matka
prs děcku sporý nabízela. Pilo
tu vláhu života, a nevědělo posud,
co světa bída: hlad a mráz a naho.
Dál dívka šla a v ruce knihu nesla
a zlatý kalich, snad by z něho pila
své vlastní slzy. Ty však padajíce
jí s modrých očí, věsily se v roucho
jak drobné démanty. Dál stařec kráčel
o rámě vnuka opřený, a za ním
se zvolna vlekla stará jeho žena.
Z nich každý kvílel. Kolem do daleka
se nesl nářek jich, však nepohnutě
se pnulo nebe nad nimi jak příkrov.
A z poutníků kdo v dáli opozdil se,
neb klesl v sníh, již ležet zůstal každý,
a sníh byl jeho rubášem i hrobem.