Dole pod ním, nehluboko,
třpytila se ranní rosou
zahrada ve plném květu,
stromy šuměly tam tiše,
v stínu jejich dům a kostel
stály pozlaceny sluncem.
Klášter ležel mu u nohou,
hlasy zněly k němu vzhůru,
zbožně pěli františkáni
velkou píseň svého mistra: