Ti, jež mám nejvíc rád, vždy zůstali mi cizí,
a už i mládí mé mi bez úsměvu mizí,
plod žádný neuzrál ze květů na mém stromě,
a nikdy neřek’ jsem, co v duši pálilo mě,
jen stále toužil jsem a náruč rozevíral –
a den můj květnový už na západě zmíral.