Etelke vissza, végig a szobán,
Lihegve fordul és kiált segélyt;
Balázs dühödve űzi őt nyomán,
Vakon, mohón, vadul szomjazva kéjt,
Se hall, se lát, se érez mást, csupán
E fékevesztett őrült szenvedélyt, -
Egy székbe botlik, földön elterül;
Fölkélne, nem bír, küzd, s elszenderül.