És gondolataiba mélyed:
Hogy ím hát ember itt is élhet!
Ez alacsony, kicsiny szobában,
A társaságtól félre, dugva
E temetői néma zugba;
Hírnévtelen, örök homályban
E füstös gerendák alatt...
S ki tudja, nem-e boldogabb.
Mint sokan ott, hol annyi csáb van,
A Himalája magasságban,
Hol elvégződik a világ,
Honnan se föllebb, se tovább;
Kezdődik a nagy űr, a semmi,
Lehet csak esni, nagyot esni...