Jsi vzduchem přemnohým, je živíc od počátku
a strmých na horách jim bodec podáváš,
by se to lépe šlo, ó světlo drahé duše,
jsi po potopě hned ratolest první zkvetlá.
Jest-li že rozkoší či vzdech jsi z hrudi vzlétla,
jsi vždy sloup ohnivý, za kterým v lepší tuše
se béře proud a proud ze pozemského zmatku,
jsi prvním edenem a zbýváš poslední.