Žáčkové drobní ve školních síních,
Bůh budiž při nich!
Hle, jak se krčí ohnuté hřbety
nad hloubkou jakés záhadné věty!
Strachem se v očích zornička šíří,
v hlavě to šumí, tepe a víří.
Jak do přihrádek v mozky ty mladé
zárodky vědy učitel klade.
Písmenek hejna, pouček řady
ztráviti musí rozoumek mladý.
A mračna číslic jak sršně bzučí,
pod čelem hryžou, dlabou a mučí.
Plesnivé knihy, inkoustu moře,
z něho jen stoupá nuda a hoře.
Oči se kazí a hlava bolí
pod tíhou vědy, zápachem školy.
Strachem se chvěje dušička v těle,
těch hrozných věd jsou prahory celé.
Kolik let ještě – ó, jak to dusí! –
v lavicích školních prosedět musí,
nežli se posléz prokoušou vědou
a vyjdou s tváří chorobně bledou!