V horečném tom plesu stojí Olga
nepohnutě jako sloupy stanu,
neodvrací zraky z kraje lesa,
jakby koho ždala s oné strany.
Dvakrát přišel Mal pod řasnou clonu.
Jednou pravil: „Smutno mi a teskno
v tomto víru zběsilého smíchu.
Olgo, hleď, jak bílé holubice,
útlé moje sestry, polekány,
leží na mohyle jako kupa
ostrým větrem přivátého sněhu.“