Lnul k němu Pavel. Snad se upamatujete,
jak jeli do Prahy; jak cesty neujeté
si každý volil z nich a nové klestit chtěl;
jak Pavel k Hynkovi co k mistru svému zřel.
Teď, když list Hynkův přečet’, ulekl se skorem:
– Tak brachu, tak; my oba ve stavu jsme chorém.
Já žiju – se studem děl – jako v polosnu!
Zda mohu za to já? Jak dřív přec k němu lnu!
To ošklivá je věc, a je to pravda jistá:
už ze mne stal se, stal – ach, jaký egoista!
A z listu zas ta síla tajná ovála
mu duši, plamének víc v srdci rozhřála,
ta síla podivná, jak zavanutí vesny,
jež nevidíš, však cítíš – proud to jakýs těsný,
jenž chce se prodrat ven – v něm pravou tušíš slast
a vtěsnat doufáš svět a velkou najít vlast.
Jen jak ji odkryti? Jak užiti té moci?