Dnem tak jedným pod Žabljakem stáli,
pod stany noc jednu nocovali.
Druhého pak dne před rozedněním
ze hlavarů přivstal sobě jeden,
s Černé Hory kapitán to Jovan,
ze stanu se, ze ležení vybral,
na hradní si na cimbuří vystoup’,
a s ním, kromě v povzdálečí za ním
posluhů dvou, živá duše žádná.
Avšak ani k těm on nepromluví.
Se skloněnou hlavou, že až po hruď
havranové padají mu kníry,
semo tamo po cimbuří chodí,
po cimbuří přehlíží teď děla,
k své pak hledí vzhůru Černé Hoře,
širou potom rozhlíží se vlastí;
nejdéle však upřenými zraky
na tu sílu svatebčanstva patří.
Nebo, věru, není žert to žádný,
od Žabljaka do Morači vody
kůň dle koně, dle junáka junák,
kopí podle kopí co les černý,
praporů jak mračno za prapory!