Zde, zde, v tom krtčím labyrintu
andělská hudba vyhrává
sonatu velikou a slavnou –
žijí ty tóny čarovné
životem život dávajícím,
životem žijí křísivým,
jiskrné mají oči, vzhledy,
horoucné rty a srdečně
zvedají, napřahují ruce
k onomu skrčenému tam,
k tomu, co kleče a co stoje
vyrývá zemi vzácný lup,
vyrývá světu černé zlato.
K tomu tam dále čtvrtému,
třicátému a stému, stému,
k nim, kteří též jsou pilíři
národa svého, opěrami,
zpěvné své ruce vztahují,
prohřáté čímsi nadpozemským,
aby jim stiskly pravici,
aby jim všecko, všecko řekly
jediným slovem: „Bratře!“
Ó,
hrají tam, hrají, dlouho hrají,
dnes hrají, zítra, pozejtří,
hra jejich je tak doléhavá,
jako když dítko se tiskne k vám
anebo milá položí si
k vašemu srdci hlavičku.
A hleďte, jasní se v labyrintě
katakomb temných při té hře;
vzduch se jí čistí, zveseluje,
nu, věru, zapěl skřivánek,
nu, věru, proniká už slunce,
mateřídouška zavání.