Krev, hroby v sněhu, lebek celé stohy;
to děsné víc než krásné, řekne mnohý,
však pravdivé to, dějin soud zas řekne,
a člověk dvacátého věku lekne
se toho barbarství, jež bez záchvěvu
v ten štětec kladlo barvy msty a hněvu.
Ó lidstvo, kletba tvá to neustálá,
po muse Danteho a Juvenala
zde nový soudce vstává, chvěj se v křeči;
on mluví v hrozné, kárající řeči
všem přístupné a bez všech komentárů.
Krev tvoje v horkém, kouřícím se žáru
se hlásí v tobě a o lidskost prosí,
o smilování. Zdraní lidé bosí
o hladu hynou ve závějích sněhu!
V nich trpíš ty – a věru nemá břehu
to moře útrap tvých! Ty obra krokem
jdeš veliké nad věků tmavým tokem,
ty stále konáš velkou práci ducha,
leč k vlastní krvi duše tvá je hluchá,
ty, hotovo vše v oběť velkou klásti,
nemůžeš upíra si s týla střásti,
jenž dusí, dáví tě a krev tvou střebe,
až země mokvá jí a rudne nebe,
ty války, hydry, nejsi s to se zříci.
Ó hrozná kletbo! hodna trestající
té epopeje krve, lebek, hnátů.
Zde rub je, lidstvo, tvého majestátu,
věk vynálezů, osvěty a snahy
v svém lůně živí, odchovává vrahy!
Jen umělec má odvahu a sílu
ti říci, lží jsou slzy krokodilů,
jež humanita roní, žert jen holý
jsou tvoje nemocnice, chrámy, školy,
lží všecko, co tvou vzdělaností sluje,
když válka jest, kterou on zatracuje!