„Ach – ona, ona! Anjel můj!
Proč klesla dřív, než jsem ji znal?
Proč otec můj? – Proč svůdce tvůj?
Má kletba –“ Léč hluboký žal
Umoří slova. Kvapně vstal;
Nocí řinčí řetězů hřmot,
A z mala okna vězně zrak
Zalétá ven za hluky vod. –
Ouplný měsíc přikryl mrak,
Než nade temný horní stín
Vychází hvězdy v noci klín;
I po jezeru hvězdný svit
Co ztracené světlo se míhá.
Zrak vězně tyto jiskry stíhá,
A v srdce bolný vodí cit.
„Jak krásnáť noc! Jak krásný svět!
Jak světlo – stín se střídá!
Ach zítra již můj mrtvý hled
Nic více neuhlídá!
A jako venku šedý mrak
Dál – dál se rozestírá:
Tak – “ Sklesl vězeň, sklesl zrak,
Řetězů řinčí hřmot, a pak
U tichu vše umírá.