Od doby té již čtrnáct prchlo roků,
co slza tlačí ve vyhaslém oku,
čas dlouhý dost, by na prach v popelnici
konečně spálil srdce milující.
Však na mou lásku s tvořivosti tuchou,
jak slunko jarní na ratolest suchou,
umění paprsk, čarovné pad’ zoře,
že duše má, jak vlnobitím moře,
myšlének vlny na pobřeží světa
v nadšení jiskry ku oblakům metá. –
Já rukou touž, jež ovíjela šíji,
Madonny půvab do mramoru vryji
a z téhož rtu, jenž láskou vzplanul květnou,
úsměvů ptáci sochy v tvář se slétnou. –
Však srdce ženy tužeb dráhu mléčnou
zří ohněm blýskat v dáli nekonečnou,
déšť zlaté lásky padající v luhy
a v duši chvění rozepjaté duhy – – 
což ruka lásku do kamene tesá
jak snivá noc své hvězdy na nebesa,
sic duch nadšený s aetherem se snoubí, –
však srdce zírá do života hloubi,
chce nazpět na zem, čaruplné báje,
hře lásky slouchat snivé na šalmaje,
tkát vlákna snů, jich zlatovlasou prouhou
se kochat, snít a zemřít třebas touhou.
A láskou žiji; čtrnácte již roků
se smutkem v srdci, s palnou slzou v oku,
než klesne v prach a zemdlí v tvůrčí síle,
pracuje duše o památném díle.