Noc usnula juž kdesi na dně moře,
a hvězdy dávno zhasly v tmavých stínech,
jak světlošky, jež v černé vlasy dívčí
svál večer prodchnut oranžovou vůní.
Kraj spal a obzor hořel tuchou jitra,
a mezi vodami a mezi nebem
cos vznášelo se jako tichá hudba
a táhlo nad vlnami. Náhle z břehu
z tmy rákosí pták velký vzlétl k nebi,
nad sníh bělejší plála jeho peruť,
nad struny harfy zvonila mu peruť,
když rozepjav ji v azur nekonečný
se vznášel výš a výše, teď už malý
jak mořská vlaštovice, stále menší
jak bílá růže, menší, vloček sněhu
juž rozplýval se v nekonečnu nebes.
Jen mezi vodami a mezi nebem
zněl tichý, sladký, bájný, čaruplný
tón rajských jeho křídel dál a stále.
Let nad vodami, pravil k vlnám: Spěte!
let k rákosí a pravil k zemi: Vzbuď se!
let nad mou skráň, děl k hrudi mojí: Zaplaň!