Tu točili jím semo-tamo hned,
až paměť přec mu zmátli naposled,
a místo aby ku předu se bral,
na zpátek z pekla pospíchat se jal.
A když pak vyšel zas na boží svět,
tu přece jenom počal přemýšlet.
„Ha, na mou duši!“ hlavou kýv’ a řek’
„snad nejdu zase z pekla nazpátek?
Ej, ku předu jen, to mne nezmate,
toť ďábelské jsou léčky proklaté!“ –
A stejné vždy se držel pěšiny,
až došel šťastně do své dědiny.
Potkával známé, ale myslel jen:
„To poslal ďábel na mne těžký sen!
To ďábelské jsou léčky proklaté, –
však Belzebub mne věru nezmate!
A jak jsem Vávra! navzdor satanu,
já do pekla se přece dostanu!“ –
A uviděl i svoji chaloupku,
tak malinkou, jak stříška na sloupku.
A ještě tolik zmužilosti měl,
že odvážně si vrátka otevřel.
Před svojí ženou stanul hrůzou jat, –
jak vítala ho, těžko povídat!
Jen zašeptat moh’ Vávra ubožec:
„Ej, do pekla jsem trefil tedy přec!“ –