Don Rodrigo z Bivaru
slávy tvojí pevný val,
jejž vztek nepřátel a závist
z dvorů, z jeho statků hnal,
přeje si, bych volně mluvil,
vyslán jeho ku obraně,
bych nezbloudil, užiti chci
slov, jež řekl, odhodlaně.
Račiž tento malý dárek
z ohledu jen toho vzíti,
že jej možno bylo pouze
za krev Maurskou vykoupiti.
Cid ti za krátké dva roky
více zemí ve jho vzal,
než tvůj v Pánu zhaslý otec
Ferdinand ti zanechal.
Jenom od něho to přijmi,
za pýchu to neměj v zlobě,
když on cizích králů daní
dluh svůj splácí svému – tobě!
A když ty jsa jeho pánem
moh’s mu jeho statky bráti,
že on chudý muž jsa cizím
majetkem teď svůj dluh platí.
V Boha důvěřuj i Cida,
velkou moc ti ještě podá,
v pěsti třímá Tizonu svou,
Babieçu patou bodá.
Dovol u svatého Petra
prapory ty prokleté
vztýčit před vznešeným zrakem
církevního knížete
v důkaz, pomocí že jeho
v celé velké Hispanii
takým rovno nenajde se,
pro ty prapory se bijí.
Prosí dál, abys mu poslal
Jimenu i dcery jeho,
aby ku radosti trochu
probrali se z hoře svého.
Není-li ti Cida líto,
buď ti líto jeho žen,
ať je těší jeho sláva,
ať je těší jeho plen.
To jsou vlastní slova jeho,
já z nich nezapomněl nic,
nevinu a jeho ryzost
vládce, nesu tobě vstříc!“ –