Nad námi hvězdy – chladné, mlčenlivé,
pod námi země – vlhká, opuštěná,
kolem nás lidé – bezcitní a sami,
jak my jsme sami pro sebe tu každý,
tak sám, tak sám, jak jest a byl a bude
od kolébky až do té pouště hrobu.
Zda aspoň tam to pochopí? – Já nevím;
leč chápu, co se o těch vypravuje,
kdo za živa, předčasně pochování
se náhle zbudili ve tísni rakve,
jak hrozně samotu svou pocítili.
Nad nimi hlína, kolem nich jen hlína,
pod nimi hlína,... sami jsou, tak sami!