Již houšť se projasňuje, řidnou kmeny
a slunce nízké volá k návratu,
jím lupeny a jehly prozlaceny,
a vřesem bloudí odlesk šarlatu.
Teď ještě tlupa bříz – buk statný v předu –
a širý kraj se opět jeví hledu.
A jak se jeví! Po tom polotmavu,
jímž halila mě lesní samota,
kraj rozlehlý tu svítí po dálavu
jak požárem a pln je života:
Tam po lánech, jež zralým září žitem,
žen šátky rdí se, kosy hrají třpytem,
tu pastvinou se pestří brav a skot,
dál věže kostelní se blyští hrot
nad chalup družinou a vísky jiné
jsou za ní rozsety až k dálce siné,
kde ještě v horstva mlžném obryse
zde onde víska, město bělí se.
Tu kdesi blíže stranou západní,
mrak chrle, komín převysoko ční;
a plachta vozů nejedna se bělá,
kde dvojí řadou statné topoly
se vinou přes pahorky, údoly,
dál planinou pak rovně míří zcela
v žár horizontu (sluncem skvoucí samy),
jak silnice by vedla přímo v plamy
té koule žhoucí, jejíž dolní půl
teď mizí pod obzor. A nebes lem
tam ve svém zlatě město, lidský úl,
par hnědých prozrazuje zákalem
a silhouettou mocné strmé věže,
jež v blankyt zardělý své hroty řeže.
A v pozadí kdes ještě z daleka
jen jako slabý stín se jindy tajíc,
leč nachem západu teď vynikajíc
na skále rozvalina předvěká
rys jeví malebný – též svědek žití,
ač zapadlého v časů vlnobití.