Udiven hledí Varoň v postavu,
nadzemským leskem ana před ním září,
žár žhavých zrakův o něj upírá
bouřlivé lásky kněžkou při oltáři.
Vrhá se k ní a nohy objímá,
vášnivě ústa k její ruce třímá:
„Osudné vezmi nazpět slovo své,
v ducha jež mého jako bouře hřímá.“