Ale dlouho ještě na úskalí
slyší Jarmil vodopádu šum
a zjev onen krásný, nenadálý
navrací se sladkým jeho snům.
A jak hůl ten obraz čarodějná
nenadálým smyslů dotknutím
otevřel mu zřídla citů tejná,
osvěžil ho mocným blesknutím.
V duši zpráhlé poesie struna
jasným tónem zatřásla se zas
a zas snění do tichého lůna
sklonilo ho na hvězdný svůj pas.
Seděl dlouho u pramenů vrátkých
a jak zlatokřídlí motýli
jeho myšlenky se po přesladkých
vábů jejích květech honily...