Však Pia slova říci nemohla,
jen ruce sepjala a chtěla jít...
Kde bylo její pyšné vítězství?
On zjevil se, a ona věděla,
že ještě miluje ho, víc než kdy,
a myšlénka, že chtěla vypudit
jej z duše svatyně, ta lákala
jí v oči pláč, a velkou lítostí
ji plnila... Přec chtěla odejít...
Však vstoup’ jí v cestu. „Pio!“ zaúpěl
„vždyť vím, že nejsem hoden pohledu
z tak andělského oka, přece vás
při živém Bohu, paní, zaklínám,
ó, nedejte mi žalem zahynout!
Ó, rcete mi, že žádná nenávisť
se v srdci vašem proto nevzmáhá,
že smělým byl jsem tak.“ A ruce spjal