Nad pruhy polí vrch se k vrchu sklání.
Klid velebný, strom nehne haluzemi.
Dumavý chrám ční k nebes modré báni
a jako strážný anděl shlíží k zemi.
ten hustne, onen ve mhu šedou mizí,
a letí dále do krajiny cizí,
a nebe čisto zas jak přede chvílí.
A pode mnou ve slastném roztoužení
Morava v záři sluneční se stkvěje,
jak na nevěstu v růžném zapýření
se na ni blankyt láskyplně směje
a prohlíží si velké její věno,
jež okázale jest tu rozloženo:
jak žito od plných se shýbá klasů,
a ve vzduchu sto skřivánčích zní hlasů;
jak všecek včelín po lučinách lítá
a řadou starých lip roj nový kmitá,
že každá lípa jako cymbál bzučí,
když dozní hra, a ozvěna jen zvučí;
jak olší křivolaký potok skrývá,
s cest bílých alej topolů se dívá,
a v dálce lesy modré v dumě vážné
se kupí ve sbory jak hlídky strážné.