Když zmizí všecka rozkoš žití, 
A mladosť v žalu pomije:
Přec upomínkou bujné kvítí
Se v srdci svadlém rozvije.
Ty slzy, jež se z oka řinou,
Vysychne její sladký dech,
A dávno zašlé slasti plynou
Kol duše v čarných půvabech.
Tu lásky čas se opět sživí
A žárnou rozkoš kouzlí zpět,
Jak v spánku obraz zlatomživý,
Jejž vzloudí miloslastný vznět.
Však srdce žalem jednou svadlé
Nevzkřísí více přelud ten:
Ty krásné zjevy ach! zapadlé
Jsouť milostnou snův hříčkou jen.
Než ať v mém srdci plném vzdechů
Víc nebouří ten jarý tluk:
Přec v prsou – v tichém hrobě – těchu
Vždy vzkouzlí sladké písně zvuk:
Tak jako vůně dyšné kvítí,
Byť žárem navždy shynulo,
Přec zápach milý z lůna nítí,
I když juž jaro minulo.