Na zelené stepi,
dálné, nekonečné,
jako babské klepy
město Kozelsk stálo,
jakých v Rusi málo.
Tatar ze všech stran
běhal kolem bran,
hrozil, žebral, prosil,
nabízel a nosil. –
Na druhý už měsíc
leží Tatar kolem
města toho polem.
Káně křikem děsíc
nad voji se míhá,
poletujíc k nebi.
Marně Batu útok
za útokem zdvihá.
Kraj se bělá leby,
luhy krví rudnou,
voje Tatar chudnou.
Hrdě ční a vlaje
s hradeb, ční a šumí
rudý prapor v kraje:
„Ajta! naši volnost
Tatar neutlumí.“ –
Ranní zoře, mladá
zemi pocel sýlá.
Ejhle! Ejhle!
Rudý prapor padá
a korouhev bílá
nad hradbami duje
a smír oznamuje.
Přišly ženy k chanu,
stanou v jeho stanu,
hluboko se koří
a tak zahovoří: