Sedím u okna, 
hledím do kraje,
dumám.
Podivný vidím zjev:
pout vzpomínek
kráčí mou duší. –
Jdou stíny mračné,
nevlídné, rudozračné,
jdou šedé i světlé, bílé,
tiše aniž kdo tuší.
Podivná chvíle.
Hledí na mne; stanou,
jedny se zlobí,
druhé se mračí,
třetím oči planou,
čtvrté žerty robí,
páté lhostejně kráčí,
některé pláčí. –
Mé srdce se chvěje.
Co chcete, volám,
co se to děje?
Tvůj život jsme,
provázíme tě
na tvojí pouti;
proč tě to rmoutí?
Náhody synu,
jsme duše tvých činů.
Dojdeme brzo cíle,
na úžas lidu –
pak bude konec veškeré píle –
dojdeme cíle.
Jdem na pout,
k němu blíž,
ty v čele nesou kříž,
ty za nimi pějí,
jiné se smějí
a mnohé mezi všemi
jsou němy!
Dojdeme sotva, zvíš!
jsme skoro u cíle již!
Neboj se! Nebojíš?