„Hleďte, Jiří, tam... v tom domě,“
vyrážela nyní pracně,
„tenkrát... víte... vždycky v noci,
když jste odcházel... a podal
mi jen ruku... tenkrát byla
jsem vám za to vděčna... z duše...“
Lucy umlká, cos dí jí,
že mu vlastně říci chtěla
jiná slova – sama neví,
která vlastně – mávne rukou:
„nevyčítám ničeho vám...
není souzeno...“ zas mlčí.