jak suchá snět ve vichru podzimním,
na čele jeho mezi brvami
mu nabíhala žíla, blesků žár
zrak jeho metal, prudce vstal a páž
svou vytrčil, jak smazati by chtěl
ten obraz hrůzný, který před ním stál.
„Ó, hrůzné divadlo! – vzkřik – zřím tě zas!
Na lešení můj otec stojí bled,
leč vzpřímen, vzdorný; ještě promluvit
chce v chvíli slední, jenom s bohem dát
snad synáčku, jenž matky drže se,
jež zlomena jak v bouři lilije,
se dívá v slzách na smrt otcovu.
Leč bubny víří již, teď meč se blýsk,
a zkrvácená hlava kutálí
se k nohám matky, která umírá.
Ó, bído, bído! chmurná vidino,
kdy ztratíš se mi s očí?“ – – – Znaven kles