„Oj sokole!“ podgorický pěje
úpěnlivě biják. „Oj sokole,
oj hrdino vojevodo rovský,
bism-alah já živého tě prosím,
na kolenou v slzách se ti kořím,
pobratimem ve jmenu tě božím
zvu a ruce žalně k tobě zdvihám,
milosti mně uděl, život daruj!
Dvacíti já raženého zlata
plných měšců vyplatím se tobě,
pět set přidám ovcí, dvacet koní,
nad to všecko, ještě nestačí-li,
šavli přidám tu svou damašenku,
i s prašnicí pušku brešianku,
dvě k ní z pasu pušky benátčanky!
Zbraně moje nos, jimi se honos,
na mně že’s je vydobyl, se pochlub,
smrti mé jen nechtěj, hrdla šetřiž!
A jsou ještě pašovi dva mladí
ve věži tu synáčkové se mnou;
zlatem tobě odváží je paša,
zvláštní nad to Kućům vydá písmo,
harače že na věky jsou věků
svobodni a všaké dávky prosti!“