„Duše drahá! Jest to sladká chvíle,
být tak blízko, sladce blizounko
nejsladšího, tajemného cíle!
Letíme jak ptáci: malounko –
a jsme doma; pod vlastní tam střechou
svou tě nazvu! Kolik na tom prahu
nových rozkoší nám psáno as
neviditelnými znameními?
Zasadil jsem střemchu libodechou
v levo vrátek – Ne však! Nechci v blahu
dětinském tak předbíhati čas;
sama spatříš zraky zdivenými,
jak jsem uchystal, mé srdéčko,
naší lásce vlídné hnízdečko,
by v něm rádo hostem bývalo
štěstí, o němž se mi zdávalo,
nežs mi „ano“ šeptla, nežs mi všecko
stoudně slíbila a věrně dala
Chci, bys žasla jako malé děcko,
co ta naše vlastní stříška malá
tobě chystá uvnitř, zvenčí, všude.
Nediv se, že radostný náš vjezd
prázdný, tichý dům jen vítat bude;
schválně to tak nastrojeno jest.
Nechci v nejsladším tom okamžiku
býti skrácen o slasť nejvyšší
houfem, v jehož prostořekém křiku
jemných strun svých srdce neslyší.
Dosti času na ta přivítání,
klanění a hlučná blahopřání
správce, šafářky a čeledínů.
Chci jen s tebou vejít, s tebou sám
v dům náš milý jako v tichý chrám,
a chci zlíbat doma poprvé
líc tvou do purpuru, do krve
beze svědků v naši střechy stínu.
Proto, ženuško má zlatá, věz,
neví nikdo z lidí mých, že dnes
přivezu si hospodyňku domů.
Pojecháme skryti houští stromů
starou cestou, na níž tráva bují,
kolem polí, kde, jak dobře vím,
lidé mi dnes právě nepracují.
Nepojedu branou do dvora,
ale při potoce za křovím,
zastavím pak v louce u zahrádky;
u dvířek jest lehká závora –
a tak tiše zadními tam vrátky
vkrademe se do hnízdečka svého – –
Co ti jest, má Jitko? Zbledlas v líci;
vzdychlas, vím to; chtělas něco říci?
Kroutíš hlavou? Co mi zapíráš?
Že již před mužem svou tajnost máš?“