I přemýšlím jak on, s ním patřím ve tmu
a tisíc obrazů nás míjí v letmu,
strach stíhá naději, roj vidin slétá
i k mé i k jeho hlavě nachýlené,
ó jaké, jaké nebe se to klene
nad bílým listem v dějích vlasti naší?
Zda jasné s poutí bílých beránků
či slavně stkvoucím vínkem červánků,
zda pohřížené v mrak, jenž bleskem straší?
Ó zda té zemi krásné, nad niž není
nám dražšího v tom světě klénotu,
z ran jejích zlých dá Bůh již uléčení
a s ducha-li jí sejme tesknotu?
Či trestem krutým udeře tu zemi
ty vykoření, kdo v ní ctí svou matku?
Neb konečně ji osadí jen těmi,
jichž srdci nejsvětějším je všech statků?