Kýs cizí, posud nepoznaný ton
se náhle ozval v ní, kýs cizí ruch,
jak poupě, když má otevřít se v květ.
Tak plavci jest, když v dlouhé pouti své
tím nekonečnem němých, tichých vln
po sterých bouřích, mělkých písčinách
a strmých skalách, vírech hltavých,
ve slunce sklonu v dálce obzoru
pruh černý uzří stále rostoucí,
a neví, zda to břeh či oblak jest.
I vzmužila se. Chtěla ousměškem
se jako ptáče pestrou perutí
nad pochybností vznésti hlubiny –
leč přísný soudce nitra jejího
jsa vzbuzen jednou, nestišil se víc,
svůj napjal luk, jenž sluje svědomí,
a deštěm šípů, ostrých výčitek,
zachvátil v letu ptáka rozmaru,
že s křídlem svého smíchu zlomeným
pad ve propast, jež sama vládla teď
jí v duši prázdná, hrozná, nesměrná!
A jako jarní kvapná povodeň,
s hor roztavivší sněhu laviny,
a v slujích skalin spících ledu kry
se valí, rostouc každým pohnutím,
rve keř i strom až s divým rachotem
přes bradla chlumů letí v údolí
a strhá rázem hráze ochranné,
kterými člověk tichý rybník spjal,
a tento, tuše rodný živel svůj,
mu letí vstříc a klesne v objetí
a spojen s ním se krajem rozlije:
tak stále více, stále mocněji
a bouřlivěji rostl příval ten.
Jak ochromil dřív ptáče rozmaru,
tak zaplavil teď hráze rozvahy,
a veliký, jak moře prasvěta,
svým valným proudem trpkých výčitek
nad prázdnem její duše hučel sám!
Číms posud byla, hřímal hlas ten v ní;
lid na ulicích hříšnicí tě zve,
a čím tvé srdce v tiché půlnoci?
A Marie, ač nechtíc, zrakem svým
síň přelétla – dne ostrý, bílý svit
tak střízlivý, bez barev kouzelných,
jí bodal v duši; v lampy plápolu
jak jinak hrálo, lesklo, třpytilo
se všecko září, vůní opojnou?!
I zachvěla se hrůzou Marie,
a v zrcadlo jak znova pohledla,
tu zděsila se vlastní krásy své,
a v plaché tísni zvedla závoj svůj.
Jak děcko bojácné se zakryla,
i bílé ruce zahalila v šat
a s chvěním jen a plaše, po straně
dál stopovala v zrcadle svou tvář.
Hle, vráska na čele! tak jemná jen,
však vráskou zůstane a poroste,
a tisíc sester táhne za sebou
a z jejich ryh se noří příšery,
z nich první stáří, druhá sluje smrt!
Ta vráska mluvila, a Marie
se děsila juž dát jí odpověď;
jen mlčela a strachy chvěla se,
a po kolenou plížila se v kout
a sklesla tu pod tíží zoufalství,
jak zralý klas pod srpem v podletí,
a první slza, krystal perlový,
se zvolna valil přes tvář ubledlou
a za ní druhá a pak celý proud.