Zděšené své zraky Jan otvírá,
Úzkost smrti duši jeho svírá;
Vzdychá: „Běda, což se semnou dálo,
Zdaž si peklo se srdcem mým hrálo?
Ve snách krásná Luběna jen žila,
Ve snách Ohnislava krev se lila? –“
Jan se vzchopí, na nohy teď skočí,
Kolem sebe bludné zraky točí,
Volaje: „Toť nejsou pouhé báje,
Bdím u prostřed Svatovita háje –
Zde se věží šerá obětnice,
Ozářená leskem půlměsíce –
Kdež pak vězím? – kde jsem byl?
Živ-li jsem aneb jsem žil?“