Když nad Brandýsem před dávnými časy
den vzešel slávy, hradu jeho v týn,
jak orel hnízdo, erbu svého jasy
kdy zatkl Karel, velký Žerotín,
tvůj praděd v službách v brandýském byl hradě.
On svědkem byl, jak odsud Karlův duch
let prvý počal po otcovském sadě,
jak v jeho líchy zaryl práce pluh,
by zářné slávy rodná došla země,
již miloval, jak spásu duše svojí.
Žel, s Bílé hory zahučela temně
bouř veliká, vln divém ve příboji
loď poklesla, jež v zaslíbenou zemi
lid nesla náš a budoucnosti sémě.
Tu noc nastala hluboká a černá,
tmou jejíž stínů psanců bludné plémě
v dál prchalo v cizinských krajů lemy.
Ne pro odboj, leč pro bratrskou víru
sléz Karel také vyobcován z vlasti.
S ním praděd tvůj jak stín a duše věrná
šel do vyhnanství. V modlitbách a míru
dny prchaly, neb útrap ostny strastí
před oltář Toho nesly, jehož vůlí
vše stalo se. Ta myšlénka v jich žití
jak hvězda plála do vyhnanství šera,
kde chleby slza solila jim sterá,
ta myšlénka, jak ohromný tes žuly,
tříštila v pěnu žalu vlnobití,
jež o lebky již brousilo si spáry.
Však jako strom vnořený cizí půdu,
ať vláhu víry, svit měl síly jarý,
přec Karel znáhla myslí klesal, tělem,
po smrti touže, konci běd a trudů.
Sic ob čas jednou na své rodné statky
směl přijeti, by řízu zlíbal matky,
tu řízu Kristovu, jež nepřítelem
strhána byla – avšak žíznivému
co krůpěj rosy na kalicha lemu,
co lásce žárné jedno políbení?
Spíš každým vzdechem otců půdy svaté
snět nových trnů vyrůstala v snění
a vyhnanství jho stížilo se klaté.