Kam padne zrak – tam vonné černé lesy,
jen dolu na dně z obrovské jich směsi
jak světlý pruh se táhne mýtě holá...
V jich tichu slavném kukačka kdy volá,
a v nádherné a svaté jejich kráse
hrdliček smích když časem rozléhá se –
jak zanikne, tím větší klid je vždycky,
jejž neruší ni zpěv, ni kročej lidský!