Sám se svou prací. Sám na konec vždycky,
sám, ale s celým všímmírem harmonický
je život můj. A věřím jen vlastního srdce tluku,
jenž vede mne uprostřed zmatku a vřavy a hluku...
Zasykla zmije. Nu, vyskočil jsem, a měřil svou celu
dlouhými kroky. Malátnou ruku přitiskl k čelu
a ptal jsem se, dlouho se ptal, proč tolik záští,
proč tolik černého jedu v přátelském plášti,
proč tolik zmijí?
Jsou přece blesky, pod nimiž i hrdina se svíjí,
jsou rány, které padají a které se vrací,
jsou rytíři, protože jsou princezny a draci,
je boj, by život mohl vzhůru ve spirále
dál a dále...