Slunce zašlo, v noc se potopila
Zář červánků; nad zbořený hrad,
Nad památek děsných sklad
Plná koule luny vystoupila;
Snáší se tam nad propadlým krovem
Jako anjel lásky nade hrobem.
Aj, tu hraje blahostné usmání
Na rtech ženy lunou ozářené.
„Nad hrobem hle, nebe otevřené –
Slyším – slyším, anjela volání,
Žehnám tobě, Jene – Jene můj,
Věčný Pane – ty jej opatruj!
Ludmilo – nes jemu požehnání
Matky!“ a již v náruč dívky klesla –
Úsměv blahý opanoval líce –
A však srdce nehýbá se více;
Duše se již k světlu Páně vznesla!