Tys stopoval tu dráhu mého žití,
závratný vzestup, poledne a vidíš
i večer její – rci mi, rozpoznal jsi
za vším tím smysl, jenž by dodal ceny
tomuto žití? Já v něm hledám, pátrám
a smyslu nenalezám, leda časem
obavy hrůzné, že jsem staraje se
o věci světa spásu duše ztratil.
Jen nevrť hlavou, otče zpovědníku,
vždyť rozumíš mi. Bůh mi svěřil správu
tohoto světa, ale při mně nestál.
Co vítězství mi dal – a co z nich bylo?
Kdo vyzná se v tom kolotání dějů?
Já žil v nich, ved je – ale nerozumím.
A vyzná se v nich, řekni, naposledy
On vše mohoucí ředitel všech věcí?!
Co papežů já viděl vstát a padat
a proti všem já musel s mečem v ruce
při boží hájit! Pohani a Turci
jim bližší byli, než já, římský císař
a zbožný katolík! A já jsem prohlíd
ničemnost jejich, sobectví a pikle,
já v ruce měl je, já jich nerozdrtil –
zda netresce Bůh nejen to, cos činil,
však dvakrát víc i čehos opomenul?