Smrt zadýchala. V tichý kraj to zní.
Jde bílým sněhem průvod pohřební.
Zvon z tajemna se rozhoupal. Bim bam.
Jdou bledé přízraky. Ty stíny znám.
Tak tiše, plaše jdou, jak by se mrazem
či studem choulily. Jdou trpně tak.
Je přísně upřen, prohřešeně na zem
z pod chorých čel jich rozhořelý zrak.
Jen dvé zřím hlav, jež svrhly mnišskou kápi
a pohansky se tyčí vánicí:
ten jeden zor se vláhou posud stápí,
ten druhý je již zcela zářící,
ten jeden zor se včera hroužil v Lethe,
ten druhý dávno již se dívá v jas.
Co kynete mi? Co mi, drazí, chcete?
Mám s vámi odejít? Můj přišel čas?
Ne? Pozdrav jen?.. O ty, jenž’s dávno zjasněn!
Jak dříve vždy, hrá úsměv kol tvých rtů,
jak dříve vždy, tvůj šťastný duch je zasněn,
zří slunce zář, kde jiný temnotu,
tam, kde jsou všichni zkřehlí, jarem dýše
a lehkou myslí klame samu smrt.
Tvou stopou jdu. Své štěstí zcela tiše
a žal svůj nesu výbojně a hrd.