To on – jediný ze všech bdí,
Či tigr lačný muž’ být mdlý?
On hladov též – ne po stravě,
Než po mstě, vášni potravě.
Viděl-lis tigra v pustinách,
Kdy čeká ukryt v křovinách,
Až gazela neb jiná zvěř
Od pití přejde jeho keř?
A v útrobách mu zuří hlad
A svírá jej jak strašný had,
Žádostiv skoku každý oud,
Napíná žíly, drže soud,
Zda dost v nich ještě k skoku síly –
Tigr se nehne ani chvíli,
Jak by svou oběť zklamat přál,
By se jí mdlý neb spící zdál –
Tak tiše v křoví položen,
A všechen život v očích jen, –
V jich rudé, divobleskné záři
S bolestí zuření se páří,
Z nich šlehá vztek a chtíčů plamen,
Žhavý, že rozpálil by kámen
Strašný, kdo jeho ostří cítí
Že zví, jaká v něm touha svítí –
To bezrozvážná zoufalost,
Jíž jedna oběť není dost.
Viděl-lis, mdlý to obraz podá,
Toho, co jemu v srdci bodá,
Ač mlčí pohybem a slovy,
To oko divé dosti poví,
By ten, kdo snad by více zvědět chtěl.
Dál pátrat z útrpnosti zapomněl.