I šla o tom pověsť, z úst šla do úst,
prostý si ji šeptal lid i páni,
velicí ji znali, znali malí;
Ivovi však nezmínil se nikdo.
I minul tak rok i minul druhý,
i minulo roků plných devět, –
na děvu již ani nemyšleno.
V desátém tu roce přišlo písmo,
od přítele přišlo od nového,
od přítele dože benátského.
Novým totiž býval, dnestě starým,
nebo drahný čas to devět roků!
Ivovi pak písmo odevzdáno,
a v něm takto s povržením psáno:
„Ohradil-lis na poli si louku,
tož ji sekej, nebo druhu nechej,
aby chladná rosa, mrazné sněhy
na uvadlé nepadaly kvítko!
Vyprosil-lis spanilou si děvu,
tož si pro ni přijď, sic raděj nepros!
A ty na mne dcery milé žádal’s,
a já tobě dceru milou zavdal,
a my tehda svatbu umluvili,
k žádosti tvé na rok odložili;
ku svému až Žabljaku se vrátíš,
zlatá pšenka, víno se ti zrodí,
tisíc svých si sezveš svatebníků!
A již tomu plných devět roků,
a nejdeš ni ty ni svatebníci!
Nuže, písmo bez meškání napiš,
bez meškání dceři mojí odpiš,
dceři mojí, nevěstě to tvojí,
aby snubem provdala se slušným
za jiného, jenž by jí byl hoden!
Ty pak hleď si chátry tobě rovné!“