A po třetí tma pralesa v zář denní vzplála
lbí, mečů blyskotem a vražedného kovu.
Slav stojí s Tiusejem v čelo čelem znovu.
Kdož voje Slavovy v tom němém tichu pozná!...
Tři dny tři noci zněla hvozdem půtka hrozná,
a v krve potocích Slav s mlatem svým se brodí.
Sbit pohan poslední, a Slav je vratkou lodí,
ač stojí neraněn v těch vlnách toho moře
a marně kupy mrtvol stele po prostoře.
Meč jeho přeražen, teď, běda, i mlat v kusy...
Slav bezbranný buď padnout nebo vzdát se musí.
A skokem lva, jenž sevřen lovců kruhem hustým,
se z kruhu vymrštil a prchá lesem pustým.
Zní za ním výkřiky a jásot valných hlasů,
po dýce nadarmo Slav sahá ve svém pasu,
je ztracena a život nemůže mu vzíti...
Dál kvapí pralesem a čím dál slaběj zníti
už slyší hanu svou, již v líc mu jásot metá.
A ve skal bludišti Slav stanul. Nedolétá
sem žádné volání, jen vlka slyší výti.
Slav na skály jak dub se poražený řítí...