„A proč, můj Trute,“ odpověděl jsem,
„proč prcháš z kruhu přátel živoucích?“
Tu vyhrkly mu slzy bohaté,
a zakvíliv mi takto odtušil:
„Do tmavých hvozdů tvých, jež slunný luh
a bílý dvůr tvůj drží v objetí,
jak výspu tichou jímá jezero,
zvěst ještě nepronikla truchlivá.
Věz, slunce Vyšehradu zapadlo,
dci Krokova, Libuša, zemřela!...
Juž delší čas byl chmurný její duch,
bol tajný tížil srdce veliké,
a marné bylo všechno pátrání
po příčině slz skrytě prolitých...