Tak tedy bez něho jsme válčili
pod Pampelunou, však jak bez duše
byl ten náš boj a neměl výsledku,
ač velké činy reci konali
a mnoho Saracénů padlo v noc
a v truchlou hluš, již smrtí zoveme.
A po ten čas, co v chmurách dleli jsme,
po dráze kráčel Roland k slávě své
jak hvězda nocí. Činy nesmírné
za mořem konal, zvolen králem byl
i posléz tam v pohanském království,
jež obrátil na víru Kristovu,
však když mu přinášeli korunu,
tu vypuk’ v pláč a zvolal: „Učinil
jsem pro vás dost, nuž, teď za odměnu
mně nechte odejíti v onu zem,
po které toužím duší tesklivou!
Chci svého strýce vidět, císaře,
a Oliviera, bratra duše mé!“
A zanechal i trůn i království,
vstoup’ na loď, plul a přistál při bouři
na břehu neznámém, kam vichřice
jej byla zahnala, a bloudil teď
ve hvozdě nesmírném a příšerném,
až posléz našel starou poustevnu,
tak mechem porostlou a kapradím,
že kupou tlících kmenů zdála se,
již tráví kus po kuse rostlinstvo.
Mdlý lampy svit však kmital otvorem,
jenž sloužil za okno, a trčel kříž
do šera vysoký. Byl potěšen
tou známkou spásy Roland, vnikl v dům.