Jsou srdce lidská jak z oasy pramen,
z nich proudí lidskost, soucit, něha, láska,
z nich svět se živí; ale co je platno,
když před pramenem všech ropucha sedí
a hltá čerstvou, svěží vodu živou,
jí sama bubříc? Tvoje „já“ to vlastní
na prahu tvého srdce sedí, hrozná
to sobectví je ropucha a zisku;
ta zhltí každý k dobru vzruch a povzlet,
ta ssaje každou krůpěj svaté lásky,
ta staví každou vlnu ryzí snahy,
když v odvet berná necinká jí mince;
vše zastíní, div ještě stihneš hvězdy,
že planou na nebi a kolem růže
na keřích zadarmo že světu voní.
Tím děje se, že dobro, soucit, láska
i krása mizí. Rada poustevníka
i u nás platí, pouze čisté srdce
můž skolit ropuchu, by svěží pramen
k všech osvěžení, útěše a plesu
kol rozlíti moh’ stříbrnou se vlnou.