Tak stála prosíc, jako přízrak jasný
v té tmě, již bouřná půlnoc kladla kol,
jak kdyby tajně slétl anděl spasný
a v lidském tvaru kráčel v zemský dol.
„Smír?“ syčel Robinson; „smír v zášti dračí?
Chceš pykať – oběť dáť – víš, co to značí?
Jest to tvá vůle, nebo lichá lež?
Hle, vidíš blýskať ocel sekery?
Zdaž, pošetilá, znáš mé záměry?
Jakž, kdybych žádal...Ty se nechvěješ?“
l zvedl zbraň svou lesklou jako v hrozbě.