Na cestě appijské, jež vede z Říma,
Lombardi, pátrajíce po mramorech
– a v místech těch jich velmi hojně leží
od časů dávných – našli v klínu země
kamenou truhlu. Mramorová byla
a práce umné z pohanského času.
Když víko odklopili, našli tělo
dívčiny jakés, pohanky to dávné.
Vonými mastmi bylo obaleno,
jež odlouply se, jak se loupá obal
kaštanů našich. Tu se objevila
ta dívka, jakby byla jata spánkem,
tak krásná, že ji nelze popsat slovem,
a kdyby možno, ti kdož neviděli,
by nevěřili. Obličej byl bledý,
však bledosti té, která údělem jest
jen ženám živým, z rudých retů svítil
řad bílých zoubků; uši měla malé,
průhledné skorem; vlas byl černý lesklý,
a v zadu stočen v uzel; v dlouhých řasách
jen zpola přivřených se leskly oči,
jakby ta dívka právě probuzena
se zvědavostí dívala se plaše
na ty, kdož přerušili spaní její.
A celé tělo, všechny údy byly
tak živé, měké, dotkl-li ses prstem,
prst zabořil se, načež hebké maso
zas srovnalo se. Roznesla se pověst,
že Julia se zvala dívka tato
a Ciceronovou kdys byla dcerou –
a Řím sem proudil, muži, ženy, děti,
všech stavů, věků, všeho povolání,
jak v žádný kostel, na procesí žádné.
A potom přenesli ji na Kapitol,
a lidstva nával tísnil se tam znovu.
Malíři na prkénka malovali
obličej její, sochaři tu měli
svou hlínu, které snažili se dáti
tvar tahů jejich, básníci tam stáli
a přednášeli verše k její kráse
a k spokojení všeho lidstva toho –
tak tělo svaté Moniky se tehda,
když z Ostie ji vezli, nevítalo,
ba, nelze ani přirovnání činit,
jak mniši bratří mi to dosvědčují.
A celý Řím v tom za jedno byl svorně,
že krásnějšího na světě nic není,
než tělo pohanky té. Těla knížat
jak Petra tak i Pavla byla ničím,
i kosti všechněch světců po všech chrámích,
památky nejsvětější – všecko kleslo
najednou v niveč. Pohanka se stala
světicí Říma, modlou lidu všeho.
A myslím, kdyby bylo možno najít
Rodičky Boží čisté svaté tělo,
a našlo by se, nikdo v této chvíli
by dojista byl k němu nepospíchal...
Ach, teprv po dvou dnech se svatý otec
rozhodl k činu – ne že by mu vadil
kult pohanský, však jak prý camerlengo
úsměšně pravil: Smrti hříšníkovy
my nežádáme, ale aby živ byl
a platil... tahle mrtvá pohanka však
jen bouří živé, prospěchu z ní není –
a proto byla v noci zahrabána
před branou pincianskou. Bratře drahý,
chtěls vědět, co je Řím a svatá církev.
To vypsal jsem ti. Posuď sám, až přečteš.
Já navrátím se záhy zase k tobě,
neb věřím, že dny Sodomy té hříšné
jsou spočteny a konec její blízko.
Ty zavři v modlitby své jmeno moje,
by anděl znal je, Pán-li pokyne mu
dštít sirný oheň na ten pelech hříchů
snad dříve, než bych vyraziti mohl
prach z obuvi své na zdi hradeb jeho.