Poklonil se Slavík v usmívání:
„Čekám, paní, na tvé rozkazy!“
„Za horami zámek nedostupný,
v pevném zámku žije Tatar zpupný,
králeviče vězní drahný čas.
Letem vichru pospěš, milý, k hradu,
rozbij brány, stoupni přes ohradu,
s králevičem vrať se ke mně zas!“ – –
Zulíbal jí Slavík ručky obě,
na vraníku v divý dal se let,
a než dívka pomyslila sobě,
s králevičem švarným jede zpět.
V náruč svou ji bez odporu svírá:
„Rozkaz tvůj jsem věrně vykonal!“
Na zajatce mladé děvče zírá,
v mladém srdci vzrůstá temný žal.