Tu pojednou se vzpřímil. Nenadále
mi rychle děl: „Vše, o čem jsem kdys sníval,
mně odnes v moře bouřný žití příval,
mé sny jak mračna v dálku odletěly...
A troskou jest, co po život jsem celý
v své duši choval, jako drahokamy...
Jen jedno ještě mám... Jsme tady sami? –
Já nerad druhům svým bych k smíchu sloužil. –
Ty ještě víš snad, po čem vždy jsem toužil?
Po smrti slavné v středu lidí mnoha!
A na to myslím všady, kam jen noha
má šine se... Kde smrť bych takou našel?...“