Ó chvíle deště! Liják v máji!
V bezmoci schouleno všecko se tají
a čeká jen a němě zírá,
jak v živodárný kruh
se oběh uzavírá,
jejž určil vodám dobrý Bůh.
Prší. Svá ústa otevírá
žíznivě každý tvor.
S nebeských hor
milion drobných olovnic padá
na vyprahlá lada,
milion tenkých proudů splývá,
milion darů s výsosti –
až vyčerpáno štědrosti
poslední kapce vycezené
zas nebe rozjasněné
se mile v oko dívá.
Vykoupána a nasycena
oddychá země omlazená.
Vzala si všecko, co jí třeba,
by strom dal plod a pole chleba,
a co ještě zbývá,
v potůčku o další práci si zpívá:
jak žernovem pohne, stoupami, stroji,
jak se v proud mocný s jinými spojí,
jak ponese lodi s tovary všemi,
s lidmi a jejich nadějemi,
jak bude sloužit a úkol svůj plnit
i pak, až mořem bude se vlnit
a čekat třeba věky celé
na pokyn Boha, ředitele,
až zase vzhůru do kola
čerpadlem slunce povolá – –