Žel, že ten sen byl příliš, příliš krátký!
Ach, brzy v prázdné kolébky jen klín,
zkad smích tak často vstříc nám zvonil sladký
jsme zřeli – to byl prvý černý stín,
jenž stavil hrázi v blaha plném zdroji,
by za ním přišlo jiných ještě víc...
Kolébka posud tamo v koutku stojí –
kde úsměv však dvou zlatých zřítelnic?