„Aj, proč nesměla bys, duše milá?
Ve zlých nocech v myšlének mých tůni
stoupá mír těch květův sladkou vůní;
často se jím ňadra naplnila,
hrozilo-li srdce rozpuknutím,
často líbeznou svou přítulností
rudých myšlének i slz mě prostí,
když se oči k děsným nesou sutím
českých dědin, popelem jež leží,
nebo tamo k černé mostní věži...
svaž jen, drahá, z této vesny zbytku
jako jindy poslední snad kytku,
ať mě v tiché síňky temné skrýši
s tebou potěší a poutiší,
svaž ji jen!“ – A bílé ruce dcerky
plné růže kladou do zástěrky.