Zavdala si stará máti,
na stůl staví sklenku:
„Vždyť to všecko pořídíme,
nějak ve přístěnku;
nějak bylo, nějak bude
z Boží vůle,“ praví,
„bez té lidem neupadne
ani vlásku s hlavy.
Přičiním se, utužím se,
ať jsem babkou třeba,
všem nám bude pro domácnosť
oděvu i chleba.
Na jaře se všecko změní,
hoch odvykne matce,
a mně také svěžesť vzejde
v šedin jinovatce;
co jsem dříve učinila,
Běla vynahradí –
udělej si, milá dcero,
jak ti srdce radí;
rozmysli si, uvaž pěkně
neníť bez potíže –
každému je nésti světem
břevno svého kříže;
nesmíme se ohlížeti,
kde a jak nás tlačí,
proto říkám: ať se stane,
jak sám Pánbůh ráčí;
nestýskám si, nenaříkám,
nelámu si hlavy,
zajíček kde vylíhne se,
hodí Bůh víc trávy.“