Spal v lese velký Pan; v sen těžký vrhnul
jej náhle příchod nových, cizích bohů,
jímž, Kybelo, tvé svaté háje zpustly
a v chrámů zříceninách jenom stíny
se míhaly a zmije místo lidí.
Když poslední kles’ Zeva svatý oltář
a v stromech dutých, ve vlnách a v pláni
jen zněly nářky prchajících Dryad,
Nymf, Oread, kdy v svadlém listí noha
o thyrsus pohozený zavadila
a prázdnou číš, Pan v hloubi lesa zašel,
sed’ na balvan a cítil divnou mdlobu,
jak probíhá mu žíly, zavřel víčka
a sklonil hlavu na prsa – a flétna
mu sama klesla z přeumělé ruky
a usnul, spal. – Ve sluji plné stínů,
ve středu kamenů, jichž drsná čela
mech sivý opřádal svou hebkou plísní
a stověké z nichž rostly borovice,
vždy rozechvěné jako struny lýry,
ve houšti planých malin, jejichž plody
ve trávě plály jako stopy krve,
již prolil Adonis, spal tiše věky.