Pan Lubas sliby svoje plniti se jal.
Jak trochu oschly cesty, po městech ji vozil,
kde rozkoš byla bytem a ples zazníval,
i sebe větších útrat pramálo se hrozil.
I hvězdy s nebe možná byl by pro ni snes’. –
On otrokem byl pouhým, ona jeho paní.
Však s jakou pýchou všady za to patřil na ni
a chvěl se tichým blahem ukryt v koutku kdes,
když vznášela se v kole jako motýl skvělý
a očka její plála, tváře se jí rděly.
Ó, srdce chvělo se mu nadšením a touhou!
Tak blaze prožil skoro celou zimu dlouhou.
Však náhle jeho štěstí počlo kalit cosi. –
Za poslem posel jemu bílá psaní nosí, –
v nich – sami uhodnete. – Byla neúroda,
vše pěkné naděje mu vzala velká voda
a mnoho potopil sám v divé proudy říčné.
Pak rozmary a hračky jeho Flory slíčné – –
Nu, řekněm raděj zkrátka: dluhy platit měl,
však poraditi sobě věru neuměl.
Ó, svoje dluhy platit! to zní prosaicky!
pan Lubas v pokušení ani neupad’ – –
vždyť z nesnází mu pomoh’ hodný strýček vždycky.
Však jiný červ se jemu v prsa mladá vkrad’.
A podoben byl zcela úředníčku z blízka,
jenž zlatý skřipec nosí, frásemi se blýská.
Za hezkou Florou jemu toulává se všade,
jej vyrušuje ze sna, z prsou klid mu krade.
Na plesu jenom s ním se hravé děvče baví,
jen spolu dovádivě, sladce šeptají,
jak květy dva se kloní k sobě jejich hlavy,
ba často se jim zdaří, s očí všem se ztratit
a v koutku na pohovku sednou potají – –
a bratránkovi zbude večeři jen platit.
Ó, jak mu oko plane, kterak hněvem bledne,
když za vějířem hravým pospolu je shledne,
hruď zvedá se mu hněvem, div se nerozskočí,
však hezká Flora jenom směje se mu v oči! –