A radův pokřik sterým ohlasem
se nesl k domu; Ruf již v okamžiku
se dostavil, s ním Vilma zděšená,
zlých předtuch plná. Z matných slov a vzkřiků
Ruf nechápal, co vše to znamená,
až v prostřed kruhu, jenž se skupil kolem,
pan rada jako za soudcovským stolem
děl přísně s majestátem inkvisičním:
„By nebyl poklid můj a ctěných hostí
snad výjevem zas rušen pouličním,
tož žádám jmenem dobré společnosti,
ať tento pán – ač jest-li vaším hostem –
se vzdálí z lázní. Přejeť výtržnostem
a, slovem, nehodí se mezi nás.“
To pravil tak, že Rufa přejel mráz.
„Proč?“ jektal, „proč mám vypuditi hosta,
jenž u mne přístřeší si vyžádal?
Jest nemocen – a dál jsem nebádal.“