Ale Hanou hučí znění
slavné písně v pozdravení
tomu, jenž jel léta ždán,
v hloubi duše milován.
Tisíc vozů opentlených,
dva tisíce nastrojených
koní letí, až zem duní,
hřívy vlají, biče třesknou,
kovové se přazky lesknou
blyskotavě na výsluní.
A tu náhle, nevíš jak,
skřivanů se vznesl mrak,
kde byl který v jetelišti,
v žitnisku a ječmeništi,
všichni vzlétli v modravu
Ječmínkovi nad hlavu.
Čarozpěv ten nikdy již
neuslyší světa říš,
leda jednou, jednou, jednou,
kam dnes oči nedohlednou.
V pohádce to tenkrát bylo,
přej si, by se navrátilo.