Při výkřiku mém, mečem zamávla
a temné její oči vzplanuly;
blesk jejích zřítelnic byl děsnější
než záblesk meče, jehož ostrý hrot
mi smrtí hrozil, bledá její tvář
pod černým mrakem vlasů vlajících
tak hrozná byla a tak vznešená
jak svatá líc velebné Morany,
jež hrdiny uspává v černou noc.
Já místo štítu pozved’ varito
a zasáh’ v struny jeho hluboko;
vzdech stříbrný let’ temným údolím
až k rudým nebesům, kde vynořil
se bílý měsíc z mraků pošmurných.
Meč Vlastin klesl k zemi, vysoká
a mlčenlivá stála přede mnou
jak sosny kolem nás, a tichý vzdech
se z prsou jejích dral jak odpověď
na sladký ševel mého varita,
a hlava její klonila se níž
na pyšnou hruď. Tak kloní témě své
na modré hoře osamělý dub,
když mocný vichr přemoh’ jeho vzdor.
Mé srdce zachvělo se soustrastí,
a tato slova promluvil jsem k ní:
„Ó Vlasto, kéž bys byla vyslechla
vzkaz Libušin! Proč zaslepila tě,
ó děvo, pýcha tvoje neskrotná?
Ty chtělas větší býti Libuše.
Což může záští větší lásky být?“