Leč zatím celou vsí již čísi vtip se trousil,
a nejvíc Jakoubek na čápech jazyk brousil,
neb proces vzteklou krev mu hrnul do tváří
a musil odvděčit se za něj faráři.
Ten mlčky všecko nes’, leč teď, kdy rozhodnuto
již bylo, vyplenit se chystal setbu tuto.
Hned příští neděli vykládal s kazatelny
o ptácích nebeských, jež stvořil Bůh, by dělný
lid písní okříval, by lásce učil lidi
k těm, kteří nesejou, ni nežnou, ale klidí.
O čápech hovořil, jak rozumný pták ten
svatého Františka byl druhem a jak ctěn
je v zemích dalekých, jak užitečný poli
a hostem chráněným, kde hnízdo své si zvolí.
Ó, mluvil ohnivě a s vroucností vždy větší,
že kostel neslyšel snad ještě také řeči.