Umlkla, neb zavřel její ústa
polibkem. Teď vjeli v háje loubí,
které větvičkami v hůře srůstá,
jako když se mladé ruce snoubí;
v modru nad tou útlou, hnědou sítí,
s ostychem jež v prvou zeleň pučí,
něco letí, v třepotu se svítí
a jak smích, jak živá radost zvučí.
Jitka vztáhla ruku letcům vstříc,
s rozjařenou tváří volajíc:
„Pozdrav Pán Bůh, vlašťovičky zlaté!
Však již po vás pilně vyhlédám,
nedočkavě slouchám; pátrám, kde jste!
Leťte, ptáčkové, ó leťte k nám,
požehnání pod střechu nám neste!“
Roznícené zraky za ptáčky
dlouho upírala v obláčky,
až i milé jejich šveholy
znikly za hájem a za poli.