Legyen hát e szörnyű szó végszavad...
Te nőarcú tigris... kétszer gonosz lény;
Ily későn kell-e fölfedezned ezt?
Midőn fekvém bölcsőm pólái közt
S az értelemről első jelt adék;
Midőn futostam a rét bársonyán,
S az ifjuság felhúzta termetem:
Fülembe kellett volna súgnod ezt...
És, kelve, fekve mindig mondanod
És mondanod, hogy halljam untalan!
Velem növén igy az öntagadás:
Átkos sorsom viselném csendesen!
S te inkább nagy, csábító gondolat
Sugáriban tartál, melengetél;
Lelkem vágyát tüzelted, izgatád; -
Merész magasra hagytad kúszni fel
Reményemet, mikép a venyigét,
Mely felhat a tölgy koronájaig...
S most, oh gyilkos! tövön metszed keresztül!
Hah, féktelen kin tépi lelkemet,
És láng borít el a szégyen miatt...
Miattad! aki míg engem megölsz,
Saját orcádra fensz gyalázatot!
A férfiúnak kell ezt hallani
S anyjától: »Korcs, bünben fogantatál...
Bibort lesél - s csatlósok közt helyed!«
... Minő esés, - mily szörnyű zuhanás...!
De attól, aki elvevé apámat:
Ha fájna ez a szörnynek! - elveszem
Én is fiát! - eldoblak, megtagadlak,
Asszony, ki hóhérom vagy s nem szülém!
Ne ösmerj engem! s én se lássalak,
Ki, elmegyek lakatlan rengetegbe
S szikláknak odva lesz buvó-helyem,
És társam az üvöltő fenevad...
Ki, a világ végére bujdosom,
Holott átkot mondok szivem szerént
Az ég- és földre - életemre... rád!