Neb v šosáckou té veselosti vřavu
vše smíseno, co v pestrém hluku měst
vře v bezduchém tom, nejvšednějším davu,
jenž smetanou prý společnosti jest.
A když se vhrne v nudě rozmařilé
to hejno zpupné, plané, odrodilé,
jež tónem zove surovosť svou hladkou,
jež nadšeno jen prázdnotou je sladkou
a jemuž nic již svato, nic již draho
než plný vak a sytosť nízké choutky;
tví synáčkové, slavná máti Praho,
jež vysýláš v dnech psích v ty lesní koutky,
a dcery tvoje – nebo ach! tvé loutky,
jež v prostý venkov glorii tvou šíří:
tvůj celý nalíčený patriciat
když v bor se vhrne, rejem svým tam víří
a vzdýmá pýchu svou, kde obři věční
sto pokolení takých cvrčků přeční,
a vážným pozdravem jich šumů přijat,
těm svědkům samorostlých prapradědů
když ve tvář kulturnicky krasořeční:
tu vjel by postrach nejen do rusálek
a lesních žínek, – však i do medvědů,
že uprchli by do všech světa dálek!
A proto snad již není po nich sledu,
snad proto Šumava jich prosta celá,
ba nejraději proto též, jak zdá se,
by sama z kory zemské vyletěla.