křik’ divě Boleslav, „kdy nebe své
vzít můžeš na pomoc, ó, jak jsi na ně
vždy spoléhal, teď vzývej nebe to,
snad k vůli tobě zázrak učiní,
a vzkřísí Květenu!... Sic jinak, nač
by byla víra tvá i modlitba,
tvé dobré skutky, pro něž lid tě chválí?...“
„Tak, tak,“ dav volal. „Učiň, Václave,
ten zázrak, navrať život Květeně!
Chcem’ zázrak, zázrak vidět od tebe –
sic ničím je tvůj bůh i víra naše!“
„Ó, nerouhejte se,“ děl mírně Václav,
„jeť všecko tady boží vůle jen,
bůh život dává nám i béře jej,
a jestliže už poslal smrt, jsou marny
vše naše nářky, prosby, repoty,
však není-li to smrt“ – tak silněj děl –
„neb chce-li On tu zázrak učinit,
i nehodným nám – On jej učiní.
Zde Kniha je, ta kniha života!“