Tu myslím si, by v taje lidských děl
Váš ret i duch se denně potápěl
a vášeň, cit, pláč, smavých skřítků sbor
by duše cítila a zrak měl za obzor.
Tu myslím si, kéž vše, čím život pučí,
Vás prochvívá a tiskne do náručí,
a vše, co dnes spí v srdci hlubokém,
Vám pánem vždy je jako otrokem.
Tu myslím si, kéž všecko byste četla,
co žárem psáno, i co stínem světla,
co dnes snad v slzách roní nám ta kniha,
a zítra v ráj nás, k bráně nebes zdvihá.
Pak přeju Vám to pravé, lidské žití,
kdy hoří skráň a prsa všecko cítí,
ať klam i žal je svírá najednou
či v tůň se noří perel bezednou. – – –