Sál prostorný, v něm řádu kapitule
se k radě schází, pilíř na pilíři
po jedné straně, druhá v hloub se šíří
a v středu chová Dominika světce
mramornou sochu. Jako bílé blány
zdi prázdné zejí, dle konventu vůle
sám Giovanni v ně přeumělým rysem
má děje boží svatých vepsať písem.
V té práci pilně mistr zadumaný
dni celé tráví; tvůrčích činů zoři
svou duší chytá jezero jak lunu,
kdy nad sny země okem strážným hoří,
šíp sterý vkládá v tětivy své strunu,
by postihl jím snův, obrazův běhy,
jež jako laně v houštinách se tratí.
A zeď se plní, bílými jak sněhy
zem líbá nebe, mistrův duch se níží
na mrtvý kámen, jako ptáci zlatí
myšlénky pírka nejkrasší mu nosí
ke hnízdu svému sítin do rákosí – –
přec mistr v smutek hlavu svoji hříží,
jak útlý stromek dechem chví se zimy.
Dech právě hasnul, okny gotickými
roj paprsků se růží proudem šinul
v háv soumraků, jenž stínů tměl se dýmy,
s zdi mistrův obraz červánkům vstříc kynul.
Smrť na Golgotě! Trojí kříž se vzhůru
pne jako prsty slavné ku přísaze,
již pokořená země koná nebi;
pod křížem matka dřevo líbá, hřeby,
rozpřáhá náruč, jak by smrti chmuru
zažehnat chtěla – podál na obraze
dav světců církve uděšen se tísní,
jich tváře jako moře sterou písní
se různým chvějí citem, stupni tonů,
hněv, lítosť, láska, dík za spásu věčnou,
jak hvězdy míhají se drahou mléčnou,
smích děcký stejně jako žalmy zvonů,
v nich všecko barev hymnou tajeplnou
zní, v životě co srdcí hýbe vlnou.
Však darmo hledáš na obraze Krista,
tvář jeho schází, jak lilie čistá,
jen těla trup se s kříže vlní dolů.
Plá krásou obraz, ale duše chybí,
tvář Kristova; tak bylo by as zemi,
kdy slunce paprsk uhasnul by libý,
a ptáčeti, kdy mezi haluzemi
by hnízdiť musil písní bez hlaholu –
a proto mistr v tůň se hrouží bolu.