Hluboké ticho, v šumném refektáři
již dávno všecky pouhasly svíce
a mniši v celách tvrdým spánkem spali.
Jen pod vížkou zde v matné luny záři
chvilkami po zdi plaché, vzdušné zjevy
snuly se, nikly v paprskové čeři
pod starých olší plazivými dřevy;
podvoje těžkých, okovaných dveří
čas ob čas jako ze sna zaskřípaly,
kdykoliv jimi jak stín mihotavý
postava vklouzla v prostor věže tmavý.
Již hostů nočních četa zasmušilá
komůrku věžní z ticha naplnila.
To mniši byli – roucho řádu hnědé
splývalo s beder, hlavu kápě kryla;
jich líce temným oblévalo svitem
jen lampy věčné světlo sinobledé,
planoucí v stropě clonou prachu krytém.
V lavicích, jež ze chrámu vyhostěny
od časů dávných zde již práchnivěly,
nábožní bratří v rozjímání dleli.
Pod nebesami ve výklenku stěny
vysoké křeslo... na něm zadumaný
mnich mladý seděl, lepé tělo skrýval
řeholní hábit hrubou žíní tkaný;
vlas zlatoplavý, jemně kadeřavý
z pod hnědé kápě bujnou vlnou splýval;
zrak ohněm háral pod klenutým čelem
a líce, mládí obemžené pelem,
vždy živým nachem do ruměna vzplály,
kdykoli lampy zákmit plápolavý
mu gloriolu zažeh’ kolem hlavy.
Michael bratr – apoštolem zvaly
jej tajemné ty českých mnichů sbory,
jež shromáždila teplou pod perutí
zde půlnoc snivá věže pod klenutí.