Ó moře velké, nekonečné, děsné,
jež koupáš stříbrem staré nohy země,
já pozdravuju tě! Ať v jasu, temně
ať duníš, bouří zahaleno v stínu;
opěvám perlu, která v škeble klínu
po tichu zraje jako v duši píseň.
Já nořím se v tvých kapradin, řas tíseň,
zřím bezdna potvory, tvé mloky, draky,
jenž z pravěkého slizu noří zraky
jak hvězdy kalné. Cítím hlubin vření,
ve vichru lkám a v bouře burácení
jsem lodi ples, když vjíždí do přístavu.