Ji dosud vidím, kterak stojí tam
zmatená, plachá, jako chorá laň,
jež k lidem zabloudí a ve strachu
a úzkosti své oko nevinné
s tím prosebným a plachým výrazem
upírá na ně... A dne nemine,
když domů vracím se, bych nevzpomněl
dne onoho, když stála u těch dveří...
vždy vzpomenu – a srdce těžko věří...