I chvěl se, plný nepokoje,
do prachu sklonil čelo svoje
a hrdá žena spanilá,
mu s lehkým smíchem pravila:
„Ó, sliby chceš mne omámiti?
Já dary tvými pohrdám!
Mým všechno, co můž’ země krýti,
já vládnu v moře vlnobití,
a jeho propasť v moci mám.
Nechť oceán se v hněvu pění,
břeh skalný trhá v rozbouření
a hřímá v zemských základech, –
svou bílou rukou podle chtění
já loupím v jeho pokladech.
Od krajin těch, kde z modré vlny
se vynořuje měsíc plný,
až k sněžným horám k severu,
má říše sahá nekonečná
a národy, ta lůza věčná,
jen mému slouží záměru.
V boj posýlám svých mužů davy,
pod jejichž krokem duní zem,
k mé zábavě na pokyn hravý
ve proudu krve lidské hlavy
v prach upadají pod mečem.
I tvoje skráň, ó muži smělý,
se skloní meče pod ocelí,
má ruka jestli pokyne
a mladé krve ručej vřelý
až k nohám mým se vyřine. –
Však jsi-li démon, kouzla mocí
se v azur tmavý se mnou vznes,
chci pod závojem vábné noci
jak bludná hvězda letět dnes
a nedohledný kraj své říše
pod sebou vidět v hluboku. –
Kol mrtvo vše, zem dřímá tiše,
nuž, bez váhání v letu výše! –
já kážu tobě, – otroku!“