V tom plápol blesku modravý. A slní,
až oko s hrůzou jenom do tmy zírá.
Krev staví srdce tep, dech tane, zmírá,
mráz letmo po údech už trnoucích se vlní...
To úžasy mu od těla se duše dělí
a s hrůzou vane v pekla sírné kaly?
Ne hromu krátký ráz, jen ozvuk skal pak slyší.
Déšť hučí bohatý. Jím bouř se tiší,
kraj pod duhou až tane zářně skvělý
a nebi žehná vláhy za přívaly.