Chor opery pěl tomu jásající hymnou,
řeč slavnostní hřměl Chaumette, plamennou a dýmnou,
pak do konventu spěli: na sedadle v loubí,
kde listí dubové se nad vavříny snoubí,
čtyř plece občanů svůj idol nesou nový,
jenž opřen o kopí, jich nad hlavou si hoví,
bohyni Rozumu. „Ať žije obraz živý,
jej stvořila a jemu Příroda se diví!
Ať žije Rozum bůh! Ať žije republika!“
Má hlava konventu slov zdobných nad básníka
a na rty bohyni pak pocel bratra dává;
dav jásá nadšený, dav jásá, neustává.