S temena nadúvalných, příkrých skal
do noci plné hvězdic Varoň zírá,
po skráních plyne dlouhý, šedý vlas,
housle jak dítě svoje v rukou svírá.
Tichý z úst šepot nejprv divných slov
větrem se mísí, duje do dálavy;
živěji mluví pak, a k obloze
vysýlá hlasu svého hlahol žhavý: