Ach, ano! Pamatuji jako dnes,
v řek rámci k tobě, zamlžený zvone,
se děcka vzruch a první povzlet nes’;
v těch sladkých citech posud mysl tone.
Tvůj význam tenkrát nepochopil hoch,
„Řip!“ jenom „Řip!“cos zvonilo mu v sluchu,
a tak se vydal – právě kvetl hloh
a skřivan zpíval v jarním, čistém vzduchu –
na první pouť, až stál tvém na vrcholi
a udýchán, žeh v líci, rozhlížel
se krajem, rolník brázdu kde táh’ v poli,
kde borků stín se za vsí rysy chvěl
až k věnci hor; cos cítil – dětský cit!
Ach, jen jej vyslovit!