Hrom již usnul v dálných oblastech,
z východu pak červánková zoře
rozlila v kraj purpurové moře,
z něhož slunce maják v nebe šleh'.
Skřivan z rosy mihotavé tísně
s bujnou slokou nové vzletěl písně...
A co víc? – Když klesla Růženka
v náruč Janu za úsměvu štěstí,
každá šípků drobná osténka
jako v růžích jala by se kvésti.
Pantáta, jenž tabatěrkou točí,
sotva věří pohledu svých očí,
sotva věří, že tak náhle může
v trnech zkvésti lásky rudá růže.