Jdu hledat útulku a léku sobě
v šum hvozdů, v zdrojů křišťál, v leposť hor,
však neklesá jen tělo moje v mdlobě,
zde teprv cítím, jak můj duch je chor;
když pouta spadla, – u volnosti brány
se srdce otvírá, – však v něm i rány...
Vy zřela jste můj pláč. Muž pláče zřídka,
však za své slzy nehanbím se přec!
Či z vašich něžných úst mě stihne výtka,
muž tolik trpící – žeť zbabělec?