Čas oslavuju, který zrodil bohy
a jenž je zdrtí rovněž, jak je zrodil;
zřím osudu v tvář, jenž mne na svět hodil
bez vůle mé a mého přičinění.
Je temný, děsný, plný tajných vření,
však nad něj proniká má zřítelnice.
Ó Chirone, nepoznal bys mne více;
mé mladé oko teď juž dále vidí.
Smrt velebím, k nejlepším lékům lidí
ji počítám, juž víc mi není děsem.
Já v porod, v mření, v přechody zřím s plesem,
vše chápu, odpouštím vše, starce vráskou
jsem dojat jak úsměvem děcka: Žízním láskou!“