A tu opět ticho kníže velí,
Na stůl vrhna obnažený meč:
„Blíže přistup, lidu svůdce smělý,
Jenž jsi zhoubnou na mne strojil leč.
Kojíval jsem, lichotivé hádě,
Na mých prsou tebe k vlastní zrádě;
Hnáty schřadlé nyní k smrti vleč!“ –
Knížecí zaslechna přísnou řeč
Starý dvořan zděšen bledne,
Chvěje se co větrem lesní klest;
Na vládyky kníže vůkol zhledne,
„Právu země – dí k nim – zadán jest!“