Tvých pět set jar volalo. Zadumán tisknul jsem do dlaní skráně,
nad prasklým pněm, shnilým, jenž svalil se obrovitý
po prázdné délce stráně.
Už nevidět ani hnízda na větvích spráchnivělých,
ni pupence, listu ani, ni květu, jenž porozvitý
by uchyt se větví stmělých.
A přece tu ptáci byli a kvetla tu nádherná jara
a kovové slunce se tavilo údolím, léto když hárá...
Ti ptáci, co zpívali dávno pět set let ve tvých větvích,
kolik as dotkli se srdcí bleskem zmizelých perutí?
Ty květy, co spadávaly pět set let na lidské hlavy,
kolik as okouzlily srdcí v dětinně naivním pohnutí?
Ty včely, co oblétaly v mracích tvou košatou korunu,
co obrovské práce navršily pod přešlých roků klenutí?
Když hvězdy se sypaly, stříbrné tkanivo s průhledné oblohy,
když plakala louka a nejpestřejšími hořela květy,
když pod tvými zkvetlými větvemi písně, zrozené k tanci,
se vracely na dávno zamlklé, znechucené už rety?