Hoch vidí odraz světla, slunce zář
mu vekouzlila úsměv v mladou tvář.
Ten úsměv v otci pocit žalný probudil –
hle jak tu tiše stojí, jak se zatrudil; –
však zas se sbírá, k osudnému luku
již vznáší odhodlanou opět ruku,
již míří, spustí, – šíp jde v plné čelo –
a kněžův nůž se stápí v střelce tělo!