Jen okamžik – a skokem stanul Mirko
již u děvy, již objav útlé tělo
ji pozvedá svou poraněnou paží,
a přisámbůh teď nepálí ho rána,
an horlivě se hlásí polekané:
„Vstaň, děvice, a nelekej se bratra,
že ze spánku tě nelitostně chvátí,
neb na tvrdé tvé lože had se vplížil!“
– „Had!“ vykřikla – tož jun jí ukazuje,
jak na sumach již přibita ho půle,
a děvice mu vděčně tisknouc ruku
mu zjevila, žeť na útěku s dědem,
neb v dědinku jim rodnou vpadli Turci,
vše spálili a pohubili vraždou, – –
kdo zachráněn, ten do ciziny spěje.