Pod klenbou jabloní a starých hruší
jak snilo se! Tam básník přicházel,
by krásou sytil zachmuřenou duši,
a v perlách písní svých ji rozházel
do lidských srdcí zas – tam z večera,
když světů hvězdných vzplála nádhera,
šli milenci, dvě roztoužená děcka,
jež nepoznala ještě žití běd,
a naděje jich k ráji spěla všecka –
kde bloudí teď jich rozesněný hled?
A ze školy když havěť veselá
sem pod stromy se v smíchu rozsypala –
kam se ta všecka radost poděla,
kde zůstala ta drobotina malá?
Kde jásot jich, kde křik a laškování,
hry bujné chlapců, dívek zpěvy zas?
Vše to již nevrátí se, marné ptaní!
Zde smrt jen slaví nelítostný kvas,
se stráně k němuž kostel zasmušilý
zří teskně, starou hlavu smutně chýlí...