Opět se napírám marně a v zuřivém horlení trpce trvám,
krvavé koušu své rty, zdrcen břemenem nadměrným.
Pak, když jsem vysílen stanul, důvěřiv čekám a čekám – –
Běda! kde jsou, kdo by lhali mi, svojím že břímím jsem hnul?