Jan strašně zmučen; a než záře zlatá
Letního slunka za hory se skloní
V zejtřejší den: i jemu na vždy vzata –
On země syn – již mrtev bude pro ni,
A duše, nyní těsným poutem spjatá,
Dosáhne cíle dávno touženého!
Či obejme jej věčná noc svým klidem?
Ach, taký klid kýženým jesti videm
Mnohého srdce světem souženého.