Po nové této nepřítele zlobě
jsem na matky šel ulehčit si hrobě.
Nevelká hora nad dědinou stála,
kaplička bílá nad ní plápolala,
jak anděl by tam na modlitbě klekl,
jenž labutím se křídlem s nebes smekl;
tam hluboko u paty bílé skály
na poli smrti matku pochovali.
Když k hřbitovní už docházel jsem bráně,
bolestné jakés’ zvuky v ucho padly
a v duši mou tak zbožnou hudbu kladly,
že hlavu svoji obnažil jsem maně:
z třesoucí starce na houslích se ruky
ty bolestné mi zavznívaly zvuky.
On na skále tam, pod níž matky oudy
tísnily černé země tvrdé hroudy,
a s žalobou své hudby bolestnící
s tou hlavou nahou, s tváří v nebi tkvící
mně zjevil se, když na něj padly zraky,
jak žalmista neb boží prorok jaký.
Bylt’ šumař to v té stáří ve šedině
mně dávno známý i vší po dědině,
však odkud byl a jaký jeho osud,
z nás nikdo na něm nevyzvěděl dosud;
vždy jako s nebe spadl s hudbou svojí,
pak pod lípu, jež v prostřed vsi tam stojí,
si mlčenlivý zased’, hrál a zpíval
a také kouzlo v písně svoje vlíval,
že na ním lípa ta se rozšuměla,
a dědina sem slouchat zašla celá.
On s žádným nesdělil se slovem ani,
však s každým srdcem mluvil písní svojí,
jen pokaždé vždy tiše s matkou mojí
se v tajné zahloubával povídání. –