Leč přeci na večer v ty blahé, tiché chvílky,
kdy žena vložila již děti do postýlky,
se zas v něm síla hne jak míza v kmenu starém,
a píseň na rty juž mu stoupá, voní jarem
a zvoní pramenem a šumí snětí stromů,
že kdo ji hlasno čte, již nápěv zpívá k tomu,
neb hudba lahodná v ní samé juž je skrytá.
Ty písně venkova jen mladá žena čítá
a ve žních na poli, kde žnečky snopy váží,
jim učí básník sám, když u lidí je stráží.
Tak od úst k ústům jdou a kdo ví, kde se berou?
Jak přes noc na louce či pod haluzí šerou
by byly vyrostly, je plná jimi niva.
A brzo v okolí je každé dítě zpívá.