„Vůdcové širokoslavní! knížata mocná!
Ctitelé Krystovi věrní! srdce mé puká
Žalostí; chcy mluviti, bolest mi nedá,
Svírá duši co řetězem tělo, a mračnem
Burným zkaluje zrak; neb záhubu vidím
Strašnou národu svého a zrušené panství,
Protože mužové brodíc v neřesti kalu
Svalujem na sebe smrt a mrákotu necti.
Vůkol-li hledím, pravého náboženství
V táboře neuzřím: ach! škaredé saně,
Nepřítelkyně všeho, co svatého jest, co
Zvyšuje lid, co mravy a rozumy čistí,
Zpoura a chlipnost zklenuly chrám, a své věrné
Otroky zbavily cti a y outlého studu.
Jakoby na nebi Bůh své rozdrtil hromy,
Do hrobu pravota, věčnost y odplata klesly,
Zaslepency ctnost, květ neviny Božské,
Slávy a moudrosti plod jak kopřivy hubí;
Jakoby v propasti shrk s svou vévoda mocý,
Zákon se spial, s mstou lítá svoboda vládla;
Zůřivé vojsko co průvaly zdivočujícý
Rozlilo po zemi vzteky a zhltilo kraje.
Vášněli zprouděné hráz, lsti nespneli pravda,
Bůhli a vévoda mocý nestepe mužů
V rozbroji hrozýcých; kde se octneme zbití
Vlnami zpoury a zobřené rozmařilosti?
Mužové Boží! Bohuli zůstanem věrní,
Jestliže Krystu se zpřičujem nešlechetnostmi?
Budemli v štěstí státi co nevinné duše,
Orlové strážiti v bitvě, a lvové se pnouti,
Rukali ztratí sýlu a pravotu srdce?
Saladýn jak hrom, jak proudové vírní
Hrne se s hor, a vy záhuby nespatřujete?“