Sem tam se hovory pletou:
a já si vzpomínám mezi dvojí větou,
na naše květy, na naše plody,
na bouře ve sklenici vody,
na naše pósy, naše bludy,
na mládí zmatek divý,
jenž neví kam a kudy,
na titul pohoršlivý:
„Jsem apoštol nového žití
a žádné se nelekám rány.“
Slunce tak klidně svítí
na scény, které odehrány.
Ale jaký konec, neznámý nám dosud
chystá pro nás autor zlomyslný, Osud?
Ten, který mládí vysní si?
Ten, který trhá kulisy?
Ten, který vyzní tiše a tak měkce
jak starce moudrého rozšafné lekce?
Nebo nic bouře neušetří,
vnikne sem do závětří,
ponese nás jako urvaný list
krouživě, dravě?
V jarní slávě
lze tušit větru podzimního hvizd?