Obcházel Jiří hrob za hrobem,
drahého jména nenašel nikde.
Lahodný větřík ho provázel,
šeptal, obletoval hlavu.
Hlas dobře známý proniká
k Jiřímu v lahodivém tom šeptu:
„Buďte tam šťastni v svobodě své!“
Hruď se mu sevřela. Kytici
položil mlčky na cizí hrob:
„Tatíčku, vám –,“ zaň mluvilo srdce,
„a také otcům jiných zde,
synům a zeťům jejich, všem pak
druhým jak bratřím. Vězte již:
poražen Satan i jeho drábi,
odevšad hlasy zní národů:
,Svobodni chceme být se svobodnými!‘
Hlasně tak srdce mluvilo,
s hlavou jak pochýlenou stál Jiří,
kterou mu větřík ovíval.