Pyber! adass koszorút Dávid sípjára, hogy aztat
Kodrus lássa, s irígy bélit mérgében epessze.
Tégedet én, mert Kalliopém ígére segédet,
A magyar Égnek öröm-palotáiba, hol csak az érdem
Fog helyet, és fénylik mint csillag, vinni akarlak.
Nálatok Énéás Tiberistől a Duna s Zsitva
Áldott partjaihoz jutván, nyert házi kegyelmet.
Látta nagy Árpádnak villám kardokra s lovakra
Szült fiait, s őket meg kezdte szeretni; beszédek
Tetszett néki, s azonra szokott kis üdőnek alatta.
Szárazon is, vizen is, mikoron bújdosni kiindúlt
Trójából, történt esetit több századok olta
Hallották Eleink; de vitéz létekre sem adtak
Annyi hitelt, mennyit tőlök jó szíve reménylett;
Mert idegen nyelven szólott hozzájok; azonban
Bal sorsát, amellyet igen szomorogva beszélt el,
Megszánták emlékezvén a régi üdőkre,
Mellyekben magok is, bújdosván szerte, hasonló
Inséget tűrtek; míg e szép földre jutottak.
A nyomorúságon csak azoknak szívek esik meg,
Akiket érdeklett immár a csalfa szerencse.
Melly nagy öröm hát most nyelvünkön hallani részént
Őt, részént nagy Virgiliust, ki hazája nevéért
E Hősnek történeteit versekbe szorítá.