Mint hűl s fűl a vér eremben,
Mint szorongok s feszűlök;
Mint borzadok tetememben,
Mint kábúlok, szédülök! -
Mert naponként közelebb hoz
A sors az ő honjához.
Kínjaimnak forrásához,
Nyúgalmamnak sírjához.
Napról-napra közelgetek
A vad szívhez, kit szeretek;
S ha ez még a régi lesz, -
Ugy - életem végihez.