A kde zůstaly mu rodné posud luhy,
utlačen tam vleče rabství okov tuhý,
klesá tíhou platů, vydán bez ochrany
zvůli cizích pánů; očím jeho kalným
nekyne svit spásy s žádné, žádné strany –
hrob jen konec nese útrapám těm palným.
Mrzká potupa se věsí k jeho jménu,
jeho ston má posměch ryčný za ozvěnu –
hyne v žalu němém – vítáť hana pustá
i tu řeč, již tvůrce položil mu v ústa –
A tak nešťastné ty kmeny hynou, hasnou –
Ó buď, choti drahý, buď jim hvězdou spasnou!““