Ó děvo, jaké otázky to žhavé
rveš z popelu, jejž marně slzy hasí!
Kdo vyřkne je, to slovo pronikavé?
Je ztracen národ můj? či Bůh jej spasí?
Nač tážeš se, to( neskonale více,
než vyzví duch, jenž lká i jásá klamně...
chtěj obětí, chtěj divů na tisíce,
jen odpovědi nežádej si na mně!
Vímť jenom to, že nad chmurnými stesky
a mukami plá jeden jasný bod:
chci žíť, ó děvo, pro ten národ český,
chci umříť za ten opuštěný rod;
nech( bude spasen, nechať ubit katy:
i ztracený – jest jedině mi svatý.