Zván Anakreon guillotiny v onom sboru,
měl vděčné posluchače slov svých ku pozoru
Barère de Vieuzac –: kde pro ortel byl krve,
slov květy bohatými ovinul jej prve,
by pro barvy, vnad obláčky, hry citů, zdoby
snad sám už neviděl, kde zlo a tma a hroby.
Jak v oné pohádce (ač kde, jsem nedovtipou)
se od úst princezně dřív zlaté růže sypou
a potom ropucha ven ohavná jí skáče
(či obráceně-li, buď mimo) nejináče
on tklivě počínával citů růží planou,
než volá „smrt!“ a slzy slz mu z očí kanou.