Jako růže při severním chladu
chví se dívka, slyšíc něžnou radu,
ale k řeči, nechať srdce hoří,
pravých slov se čelo nedotvoří,
schází posud odvaha i síla,
jenom hlava níž se uklonila,
slza vběhla ve tvář rozháralou,
noha jak by ukována stála,
ňadra chvěla se a líčka plála,
a již chopila se ručkou malou
ruky mnicha, než však žhavým retem
dotknout se jí chtěla jako květem,
netušeně opakem se stalo;
oko mnicha jako hvězda vzplálo,
a ta ústa, vážná prv, teď smělá,
učinila dívce v ručí chvat
to, co ona učiniti chtěla,
chtíc mu zbožně ruku celovat. –