Přikradl se, nyní svrhl s ramen
plášť svůj bílý na schodový kamen.
Vztyčuje se štíhlá podoba,
loutna se jí na loktech tu chvěje,
nad loutnou pak sladkou píseň pěje
rozechvěná touhou útroba.
Oj, tam vzadu na pokrají studně
co se to tam chvěje bílého?
Aj, to kněžka – hledu čilého
do dlaně blesk poukrývá cudně,
ruka její obruby se chytá
studánky a vlasy černé dává
větrům v plen, rty její obehrává
úsměch blahosti, s nímž slza slita.
Bílá nožka na stupni se třese
nejinak než jako bříza v lese.