Ale brzy vítr od západu
černou přivál pod křídlem svým zradu:
mořský tulák – vilník škaredý –
přesycen jsa květy vlastních sadů
na zvláštní tu, neobvyklou vnadu
upřel upíří své pohledy.
Bledá noc se kuplířkou mu stala
nesouc před ní svoji lampadu –
ach! a drzá ruka neváhala
skvoucího se zmocnit pokladu,
a když sprznil ji – pak na věky
jejích úst on stišil nářeky!
Ó tu otec – Brama o bok skal
rozbil temně kvílící cimbál
a svou dceru slzí přívalem
pokropil – tož Hindů krásnou zem.
Však nás vyvolil on za mstitele:
Hle! dal on nám vilníkovu dceř,
jížto posud lilie se skvělé
panenskosti vinou o kadeř.
Hle, tu mok, v němž těžký sen se tají
jako pod křídloma upíra –
usneť – – Činy msty se vykonají,
než své brány jitro zotvírá...
Ještě hled – a vzhůru pak se bral...