A jak takto – ptáš se – žiji?
Tuto chvilku mám jen klid,
nejlepší co v mizerii
svojí mohu vůbec mít.
Tchyně, ta šla s hochy mýma
na procházku; holčičku,
jež mi v kolíbce teď dřímá,
houpám nohou trošičku.
Muž je dosud v kanceláři.
Venku pěkně. V ulici
hází dubnovou svou záři
slunce zlatem sršící.
Neláká mne... nějak štítím
se teď styku se světem,
raději se bavím šitím
nad svým spícím dítětem. – –