Král Klariel o všem však zpraven byl
a věděl, kudy vede křesťanský
voj Emeri a v tichu sebral lid,
by v průsmyku přepadl křesťany,
již netušíce jeho nástrahy,
by byli podlehli, však Orabel
když o výpravě jeho zvěděla,
hned k sobě zavolala otroka,
jenž byl jí věren, oddán od dětství
a tajně křesťanem byl, pravila
mu divukrásná takto Orabel:
„Spěš jako vítr! Nepozorován
se z města ber a hledej v táboře
svých bratrů křtěných tajně Giljoma
a řekni mu, že o něm sním co noc,
že ženou jeho věrnou budu kdys,
když láska jeho ke mně potrvá.
A řekni mu, že čeká v průsmyku,
jímž pojede, pět tisíc Oranžských,
a všickni dychtí jeho prolit krev.“
Hned letěl posel, vše pak vyřídil
a zachránil tak děti Francie.
Ti připraveni táhli nyní v boj,
sám Emeri jel v čele pluků svých,
vous jeho bílý splýval na prsa
mu k pasu až a prapor z brokátu
měl v rukou svých a jasný karbunkul
jak hvězda svítil hrotu na konci.
Po boku otce, nadšen, Giljom jel,
byl jako blesk a bouře na moři,
šla hrůza z očí jeho planoucích,
byl jako vlasatice, plnící
noc celou hrůzolepým zjevem svým.
Boj krvavý byl, dlouho váhalo
kam posléz kloniti se, vítězství,
však na večer byl Giljom vítězem
a Klariel uháněl v město své
jen se zbytkem svých pyšných rytířů.
Pláč v očích měl, když sestře líčil vše,
co událo se, líčil živě tak,
jak Giljom zkázonosný podoben
byl smrti andělu, že Orabel
se nezdržela zvolat’ s nadšením:
„Mlč, bratře můj, mě jímá silně tak
ne obdiv jen, však láska nesmírná,
že jemu jen chci někdy náležet.
Nuž, ano, věz to, že jej miluji!“
A v okamžiku, co tak pravila,
se saracínský zjevil bohatýr
a pravil tak: „Mě zajal Giljom rek,
s nímž měřil jsem se směle v souboji.
Však dal mi volnost, to jen nařídiv,
bych tobě, lepotvárná Orabel,
ten prsten odevzdal.“ A podal jí
při těchto slovech kroužek s rubínem
jak krůpěj krve rudým. Vzala jej
a vzplanula jak růže, šeptajíc:
„Tak, Giljome můj, s tebou snoubím se!“