Snů přelud byl to, vidin hříčka planá
a fantasie honba rozeštvaná,
jež zvuky divné kouzlila mi v sluchu
v to ticho hrobů mohyl napjatém.
Já slyšel jsem jak dutý hovor duchů,
jak živnul by v něm tmavých hrobů tém,
jak zvuk ten sléval by se v jednom toku
a duněl pod zemí, jež chvěla se...
– Och znám tě, písni, jež dlíš v skal těch boku
vždy, stále, v nestárnoucím věhlase,
znám pěvce tvého světlé podoby,
jenž s varytem svým vstal dnes nad hroby.