Nechtěl slyšet Vláďa posměch krutý,
vztýčil hlavu. Stál tak nepohnutý,
vážný, – hleděl, kterak s lomozem
těžký vůz se blíží za vozem.
„Rád jsem – “ zamyšlen děl, – „že jsou tady!
v nouzi o lid dělný zavolal
jsem je ze Slovače, z holých skal,
práce v polích zpozděna je všady.
Málo rukou pilných! s nechutí
zdejší lid se do díla mi hlásí,
když jej hlad a bída nenutí,
z těžší práce prchá, vybírá si.
Ó, já vím, v tom ztajený je vzdor,
vše mi dělají jen na úkor,
zpod obočí hledí záští plní,
kde jen mohou škodí, zlomyslní!
Než by ve žních práci zrychlili,
nechají mně shníti obilí.
Proto povolal jsem tyto chudé,
lépe jim tu v kraji našem bude,
než tam doma vprostřed skalných hor.
Našim lidem splatím za jich vzdor,
nezávisím od nich, nechať cítí,
že i bez nich mohu ještě žíti!“
Rychle hovořil, hlas tvrdě zněl,
Svraštil čelo, v očích blesky měl.