Též mne kdys omamuje vábný hřích jak blín,
že odvracím se od světla a stáčím v stín.
Však pro to nesplítám si nikdy kárnou metlu,
já nesoužím se výčitkami, nehrdlím,
a nenapomínám se k dobru – aj vždyť vím,
jak v okně květina, když někdo v stín ji obočí,
zas sama volně listy své ku slunci otočí,
že též se srdce mé zas samo stočí k světlu.