Sám v samotách. Šum, jenž mi rozumí,
mne zamžívá, jak plynou hodiny,
hukot minulosti z dálí uspává.
Pád větévky mne vzbouzí. Mušky pád
zachví třpytnou nitkou pavoučí.
Na studánku lístek žlutavý se schvívá.
Ty, soško, víš; znáš mnohých duší dějiny.
V tvých drobných zracích tmí se moudrost,
z temných drobných hloubek temný proud
v nitro line. Na ševelu hvozdů,
pod tvým nehynoucím pohledem,
mnohdy rozhodl se malý lidský osud.