Nelačníme, nežízníme,
po zlatě ni po poháru,
netrpíme, netrýzníme,
stále chladné v slunka žáru,
prázdny záště, prosty lásky,
věčně stejné klidu masky.
Lidstvem hraje v srdce lůnu
svědomí a histerie –
a my s výše svojích trůnů
zříme do vln historie,
věčným hvězdám, svojim sestrám
tisíce let v oči zříme,
mlčíme a nesoudíme,
neboť: Člověče, to víme,
že tys TÓNEM v písni Boha
a my PAUSOU, která dříme...
Tvoje vášně, křiky, vzlyky,
nářek, jásot převeliký,
šílení a válčení
nutny jsou v té epopeji
jako naše mlčení.