Má duše vnořila se v listy dějů Tvých,
má vlasti jediná, a smutek v ní se zved’...
Což byl jen jinačí proud časů zhynulých,
když volně rozplesal se písní český ret,
a Lumír zbožněný svým bohům spásám pěl,
až svatý Vyšehrad se tichým blahem chvěl,
a Záboj rekovný když rubal francký roj –!
Což bylo jináče, když chrabrý Břetislav
jak druhý Achilles rozrážel saský dav
a k prahům Vavelským ved’ statný český voj,
kdy „Svatý Vácslave!“ Milánem zaznělo,
a robstvo tatarské pryč prchnouť muselo,
když orel Jaroslav Ti setřás’ bolu tíž,
by spasil národ svůj a vztýčil svatý kříž,
když velký Otakar až k Baltu směle sáh’
a zlobu Maďarů pil stříbropěnný Váh. –
Což bylo jináče, když hvězda Karlova
Ti sluncem zářila jak láska otcova –!
Zřím černou hranici, kde chtěli upálit
vzlet ducha českého – však živtě ještě Bůh! –
a jako fénix vzňal se starý český duch,
by proti úskokům uhájil pravdě štít:
před písní Husitů prchala cizota
z Tvých hájů velebných, když Jiří Poděbrad,
Tvůj kalich na trůně, loď Tvého života
svou moudrou radou ved’. – – Než věnec slávy zvad’,
a za vavříny Tvé jen trní zůstalo,
když bejlí nesváru Tvou půdu zajalo,
a po ní rozložil se Bílé Hory sníh – –
Však zima přestala, když láska Jungmannů
Tvé sněhy roztála, když pěvec taterský
svou písní oslavil Tvůj hlahol materský,
a na Tvůj bledý ret se vrátil opět smích,
a blaho zlíbalo zas Tvoji dvoranu...
Čtu v knize dějů Tvých – dál bílé listy jsou –
Co asi budoucí ti dnové přinesou?
Zda bolem ztrýzněna zaúpíš naposled,
či jako meteor osvítíš celý svět?
Ba po dnech bouřlivých se slunce zastkvívá,
a po dnech bolestných se štěstí usmívá –
Ó doufej, vlasti má, jeť Sláva Tvoje máť!
Zřím hvězdu slávy Tvé zas novým leskem pláť,
zas noví Karlové Tvůj krášlí diadém,
zas nové vavříny Tvé čelo líbají,
zas plesá národ Tvůj na zmladlém srdci Tvém,
a nové naděje mu v duši svítají...
Zřím oltář svornosti, a na něm lásky žár,
had záští oněměl, a zmírá hněvný svár:
jen jedno heslo zřím, jen jeden slyším hlas:
„Ó svorni buďte, vlasť vás potřebuje všech,
a kletba tomu, kdo se stane Milotou,
by proti matce své se spojil s cizotou
a navždy zhanobil své hrdé jméno Čech!“ –
Čtu v knize dějů Tvých, v mou duši vchází jas...
Buď vítán budoucích Tvých dějů světlý tok,
Tvůj nový zlatý věk, Tvůj velký nový rok!!