Viděl jsem: krásný a jiný svět
přede mnou pojednou stojí.
Viděl jsem: rány tolika set
roků se scelují, smiřují, hojí.
Po panně železné, jejíž muk tíha
kostí jen slyšela bolestný chrust,
viděl jsem, volnost jak k práci nás zdvihá
v nesněný nikdy růst.
Viděl jsem, o čem jsem v síle té nesníval,
že se den nad všemi rozdníval, rozdníval.
Zázrak jsem viděl zahořet k tomu
před prahem chatrče každé i domu:
Slunce – chléb k vínu kalicha
lámal nám nového bratrství Bůh,
a všem jej stejně dával,
každému dával jej, lásky to splacený dluh;
slunce se nemenšilo, chléb na věky neustával,
bratří a bratří rost vznícený k nekonečnu až nával.
Viděl jsem žíti vše nově za smrt a muku,
viděl jsem velikou rodinu, jednu spojenou ruku
dědů a otců a bratří i maličkých vnuků...