zvěst dolétla až do hor z města k nám
o velké v hlavním městě výstavě,
k níž všecky hotové již přípravy,
tvé jméno mezi umělci jsem četla.
Mně nedalo to, večer odjela
jsem z našich hor a přímo do Prahy.
Na tebe snadné bylo vyptání
i dílnu tvou – já přišla v pravý čas,
kdy pro užší kruh přátel v dílně své
jsi vystavoval zatím práci svou,
než očím davu dáš ji na pospas.
Já stála v průjezdu a viděla,
co krásných dam a v jakých úborech
přichází k tobě... nejtěžší tu boj
vzplál v duši mé... Mám jíti nahoru?
Však zvítězila pýcha. Ne a ne!
Kam vítězně mne uvésti chtěl paní,
tam vetřelkyní já se nevplížím.
Již odcházet jsem chtěla. Šatů ruch
a kroků šust byl slyšán na schodech,
to dolů spěla celá společnost
ve hlasném hovoru... ty v středu jich.
„Jak krásný obraz! – Krásné! Famosní!“ –
„Jen, milostivá, vaší zásluhou,“
tys odvětil a dvorně políbil
jsi ruku jedné lvici salonů
a všichni s hlasným Sláva! svědčili.
Ve stínu stála jsem – leč když jste zašli,
já tryskem schody přelétla a v dílnu
jsem vrazila... tam sluha nějaký
odklízel v chvatu zbytky cigaret
a prázdné láhve... za zpozděnou snad
mne jednu považoval z oněch dam,
mne pozdravil a dál si nepovšim!
Před obrazem, před velkým dílem tvým,
jsem stála bez dechu, krev bušila
mi v spáncích, srdce chtělo rozbíti
svor ňader úzký, slzy lítosti
a bolu polykala ústa má,
však s pýchou musila jsem přiznati:
Tys umělec a velký umělec
a velký tvůrce... Musím ustati,