Tu ztichl Lubor. – Vůkol dřímal klid – klid svatý.
Van ranní šeptal v keřích zelených,
tak že se jejich mladé listí chvělo,
jak v Luborově nitru zvláný cit. –
V ten klid – jak z dáli – zněla píseň vroucí,
jak pěly by ji rty, rty ženy přesladké a žhoucí.