Už spí! Tisíce rajských snů
ať na hlavičku jeho tiše usedne;
jeť lesklé žití ráno kratičké,
a než se nadějeme, už je poledne.
Již pojďte, snové: líbezným jste sadem,
v němž květ se s květem snoubí do věnce,
a mnohé poupě svadne v srdci mladém,
než povyspěje děcko v mládence.
Kol hlavy růže, červené a bílé
a věrný břečtan kolem ramene,
tvářičky vzplanou v líce roztomilé
a žárem svatým srdce plamenné.
Hle, štěstí anděl kolem skrání tvých
svou třpytnou cestu ku tvé hrudi koná,
a všude bujný, zvonivý je smích –
srdečko tobě nikdy nezastoná.
Je sladko v prsou, matčin srdce hlas
a požehnání kývá otcovo,
a kam se stočíš, lásku vidíš zas
a vroucí náruč vždy a na novo.
Ty nevíš nic, že kolem tebe svět
a plody tam, kde zřel jsi čarný květ,
a trny ostré, kde se růže zvedá,
a z bahniska že klíčí lilje bledá.
Ty nevíš nic, že za mateřskou lící
se štěstí tvého kryjí závistníci,
a za otcovou chránivou že rukou
již bídník čeká s bolestí a mukou.
Ty nevíš nic, že lásky tvojí žáry
se kladou v ledův netušené máry,
že tam, kde chtěl jsi dospěť k vrcholi,
tvá se záhubou duše zápolí! –
Synáčku, spi! Aj, na tvém zlatém čele
se rosa bohatá a čistá klade,
to jistě sny jsou v dušce rozechvělé
a srdečko se třese tobě mladé. –
Už jsi zas jiný, miláčku v kolébce!
Snad naše píseň o blahu ti šepce,
snad zase ráj se zlatý otvírá ti –
budu tě chvíli zase kolébati!