Sedl tedy, jak jsem pravil,
K pocestnému do kouta.
„Povězte mně – ptá se šepce –
Toho šilhavého slepce
Tamto, toho mrzouta,
Čím pak jste ho asi ranil?
Pomlouval vás a vám spílal,
Jakbyste s ním rozpor míval;
Cosi o bitvě tam žvanil.
Toby nabral, ten zlostník!
Sám vám já ho z cesty zklidím,
Neboť z vašich mravů vidím,
Že jste tichý pocestník.“
Tak když muže mrzutého
Síměm sváru podělil,
Na protějším jizby konci –
Vešliť právě čtyří honci,
Jenžto semtam přecházeli –
K druhému se přivtělil.
„Přisámbůh!“ promluví k němu,
„Jaký jest to zákeřník,
Tento tam váš soucestník!
Hoří, prská jako smola,
Zlořečil vám, vaším dětem,
By chodily s mošnou světem,
A co více zlotné kletby!
Konečně pak pravil zhola,
Že mu nelze dolehnouti,
Pokud vám krk nezakroutí;
Avšak vaz váš není brk.
Kdyby medle na to došlo,
Jsem s to, zastat nevinného;
A když přijde do živého,
Nasadím svůj vlastní krk.“