„Náš otče Žižko! – dovol tak tě zváti –
jsme tvoje děti! hřešili jsme arci,
však vysílá mě všech nás rodná máti,
zde za mnou stojí stříbrošedí starci,
jež za hřích bratří přísně chtí se káti:
vždyť Bůh odpouští zbloudilému synu
pro lásku, zmučenou na kříže dřevu;
odpusť nám ve svém spravedlivém hněvu
tu trestuhodnou naši hříšnou vinu!