V brzku potom zaměřil jsem k boudě. Domek je to slušný,
ovšem ze dřeva jen; s dvou stran pavláčka se táhne,
s níž v kraj rozkošný krásná kyne tobě vyhlídka,
kdežto druhých stran dvé je opatřeno okny malými,
z nichž v lesní šero zrak tvůj jak do pohádky se dívá;
z úzké síně, kuchyň jež zastává, jdeme dále
v světnici útulnou: uprostřed stůl s trnoží je,
kol známé, pevné ony židle, jejichž opěradla
lid náš svým uměním krášlil vyřezávaje prostá
srdce do nich nebo rázovitou zdobě jindy je malbou;
zdá se ti, vesnické světničky že překročuješ práh,
vždyť nechybí ani tam s pestrými talíři polička.
Tento domek hraběcí rodinou zbudován, aby mohla
skrýti se před bouří či po honbě si odpočinouti;
dnes však – s nejvyšším svolením ředitelstva – tu hostí
chásku plebejčíků, v těle jimžto rudá krev obíhá.