Starší Živsa pravil: „Nechť cožkoli v rozvaze chladné
vážně namítne rozum, s lítostí vždycky pohlížím,
jak ten svět minulý v povšechnou zkázu se hroutí.
Kroj lidu, mrav dávný již čásť jen půdy moravské
chrání sobě dosud; nám zůstaly pouze ty chatky,
hustěji ještě tu tam; zde vyřídlé, jinde zanikly.
Mně však stokrát víc ony dřevní stavby se líbí
nežli ty domky nové, jež střízlivy, nudny naprosto,
budky železničních sobě strážcův obraly za vzor.
Způsob rozmanitý stavení veských staročeských
v různých jsem krajinách poznal, kam sudba mě vedla.
V rozkoši na příklad připomínám z Podkrkonošska
vísku nejednu sobě, v níž ráz uchoval se domácí:
Ze dřeva sroubeny tam přítulné stály baráčky,
spodky jejich po krov dvojbarvé krášlily prouhy:
temná barva břeven, nátěr mezi břevny bělostný,
někdy rudé či žluté s bílými se střídaly pásy;
a v čele družných dvé k sobě tisklo se těsně okének
s obložením trámců, jež barvou natřeny různou
a k tomu někde také vykrouženy v okrasy prosté;
někde prkénko malé, v němž srdce vyříznuto pěkně,
zakrývá je na noc; v nich květné vídati hrnce,
a květy rozmanité též před nimi jasně se pestří
v ohražené prkenným plůtkem zahrádce miloučké.
Štít široký, vysoký shora zírá vážně i vlídně,
shůry dolů i na příč v pole různá v souměru ladném
lištami rozdělený s pěknými obloučky a zoubky
a v každém poli tom jinakým se obrazcem ukládá
vrstva prken: tu šikem, tam zas vodorovně či kolmo;
i z něho často hledí – však menší ještě – okénka,
otvory vykrojené v podobu trojlístku, srdéčka
mnohdy šeří se v něm, řada sloupců někdy ho krášlí.
V před shora často malá vyčnívá stříška kabřince,
jenž na spodku jeví v pobledlém nápisu prostém,
létopočet stavby, kdo bydliště to sobě zařídil
a k Bohu prosbu, by lid v té chatce milostivě chránil.
Šindel a došky sivé, v nichž leckdy se mech zelenává,
dobře sluší střeše též, jež pokraj šíro převislý
stínivě uklání nad lehkou po straně pavlač,
skromnými zdobenou štihlounkých řezbami sloupců – –
Když bohatý hruše květ svou sněžnou záři ukládá
na krov ten šedivý, k němu réva se družně vypíná,
když zelení zahrad tlupa domků těchto jevívá
stěn svých čisťoučkých pruhy černo- a červenobílé
a z bezu přívětivým vyhlédá párem okének: –
v půvabu svérázném, v samorostlé krásotě prosté
zdaž nelinou v duši nám poetické kouzlo domácké,
kouzlo, jehož ani sled neovívá stavby novější,
jež k domkům na tratích strážným jsem právě přirovnal?
Zdaž neželí tu chodec, že v zástupu těchto chaloupek
lid se nepestří též v národním úboru pěkném,
písně tu krásy ryzí nezpívá ve plesu dávném?
Zdaž tě žalem neplní myšlénka, že záhy zaniknou
též ony stavby dědů, tyto pěkné zbytky poslední
dob snad trudnějších, v ducha rozhledu obmezenějších,
krásy plnějších však, poetické mysli milejších?!“