Čiré temno – smutné mlčení –
objímá se na dně vězení.
U vlhké tu stěny na kameně
přikován je vězeň mladistvý,
líc on kloní ku šedivé stěně,
na tlící se slámě noha chví.
Oko jeho upíná se vezdy
na okénko zamřížené, malé,
za nímžto se padající hvězdy
ztrácejí co oči rozespalé
za brvou; kdy jedna pomíjí,
pomýšlí on na mladé své dni,
ode zdi se líc tu odvíjí,
okovy tu na rukou mu zní.
Okovů těch řinkot pádný, děsný
zní mu jako hrana žití vesny.
Ó, tu z očí na řinčící kovy
stékají mu kormutlivé moky
a zas ticho jako mezi rovy –
Stráž je ruší temnými jen kroky.