Trčí u okna chmurně rzivý pruh zdiva,
k němu slíná rmutný ultramarin,
jehož vlhké hloubky jsou polosvitnou deskou.
Pohled z jizby zkaboněné jde
za zdáním putující bledosti
a mráček ten jest jediná, němá zvěst
ze světa zalehlého. Tmy mrou více,
tuhnou, tráví mne jich sarkofag,
nejsem. Marnost má, marnost má!
Chatrná tečka hvězdy přeludné
bezděčně v skle se zrodí, ale
její ticho věčnější než já.
Bledá mlčky měří hloubku mou.
Krátký blesk azuru po skle křivém
črtá v srdce temně rozteklé
poslední, hluchý pozdrav před zasnutím.