Vystoupilo slunce z šedých hor,
I uvítal je ptactva zbor,
A jako v zlatém, žhoucím moři
Planuly kraje v skvělé zoři.
Na skále pocestník sedí
A toužebně k vlasti hledí.
On z dědiny co jinoch vyšel
A dlouhé proputovav časy,
S mdlou tváří, s šedivými vlasy
Zpět k domovu co stařec přišel. –
Ai, kdožby slzy mohl skrýti
I nedlel-by v pamatování,
By ve svou dědinu směl vjíti?
Zde minulý jinošský čas
V své celé kráse spatří zas;
Zde již co dítě poběhával,
Co pacholík vesele hrával,
Zde, ach! i lásce věnce vil! –
A stařec slzy neukryl.
Povzdychnul: „Jak se v jitru skvíš,
Má dědino! ó jak se rdíš,
Kdy milovaný jinoch Máj
V tvém luně utvoří si ráj.“
Já z dlouhých vracuji se cest;
V cizině tak ouzko jest!
Mne vábí krajina jen tvá,
Dědino má, dědino má! –
Tam zemí kráčeje cizou
Jsem mluvu nezaslechnul tvou;
A rok po roku žití zašel,
Příbuzné srdce jsem nenašel.
Jen v lůně tvém, má drahá země,
Dech milostný zavívá ke mně;
Budiž mi svatě vítaná,
Dědino má! dědino má!