Jdou mrtví žitím dál: – do našich činů
i myšlenek jich zasahuje dlaň;
jsou osnovou, – v ní ruka naše tkaň
svých vplétá růží, trní, ctnost i vinu.
Půl našich vzpomínek jde v říši stínů,
poslední naděje k nim v nebes báň;
jich jeden úsměv kdys nám zjasní skráň,
jich slza pálí duše ve hlubinu.