Svou ztajenou bolest jsi často mi přinesla v trpící tváři
a nepokoj, sršící jiskrami, smutek, jenž smutek množí,
však častěji přineslas přece jen teplo a vlastní záři,
ne posel lidí, ne vyslanec boží,
jen jedno slůvko jsi za sebe, srdce své, duši mi děla,
a já jak bych nevěděl, ty jako bys nevěděla,
a byl to přec celý svět, pro mne stvořený tebou a z tebe,
měl hvězdy a slunce, byl den i noc a modře plál jak nebe.