A na zpupně pyšné lodi té
zpívají bdícího přátelé:
– Jsme nešeni tak jako spánkem nešen
a vznášen a potápěn sen. Z nás nikdo
neví, odkud že plujem’.
Ztratil se a propad’ přístav
věcí počatých před tím,
než na šírém moři pod Eginou
Panormos najel.
Zmizel. S ním ti, kým jsme bývali. –
– Jak líto vás, choti starostlivá,
jak líto něze mé, jež dívá
se směrem k vám. Vás nevidí.
Jsem snoubencem zajaté na přídi. –
Nade hrou pamětlivých vod
– konec buduje, boře co počátek snoval –
úzkost družčinu spatřil chot,
spatřil a nepolitoval.