Byť y vážný Arnošt odpověděl,
Při tom milosrdně na Dubského hleděl,
Byť y věčnost byla pouhý sen,
Aspoň sladký jest, a duši ukolíbá,
Naději že zlatou v bídě líbá.
Ty se odvoláváš na jistotu,
Abys lehce přenesl psotu
Putování v světě nejtrpšího?
Najdešli kde oka jasnějšího,
Aby mohlo nestvořenost proběhnouti,
Všecky věcy pozorlivě obsáhnouti,
Řícy směle, věčnosti že není?
Jestli zde jistoty se nedopídíš,
Ač co orel bystrým okem slídíš,
Jsouli naše smysly pro stvoření
Nemohoucý budoucnosti obezříti,
Pročbys chtěl své srdce pochybností tříti,
Zhrdnouti svém v syvém pomatení,
Kterého ti čistý rozum poskytuje,
Který duší k nebi pozdvihuje?
Hrobuli se lekáš, děs se spání taky.
Jestliže zde lidé svými zraky
Jsouce přesvědčeni dobře soudí,
Se spaní že občerstvení vstanou,
Rcy, proč myslí rozviklanou
Schvalně o věčnosti bloudí?
Jestli denně Bůh ty koná divy,
Tedy duše budou věčně živy,
Jak jest spáním duše posylněna,
Tak y smrtí bude vyčištěna.