Tvář dívky před sebou uzříš, v běhu teď stanula náhle,
říčna a udýchána, vlas po stranách zcuchán a zježen,
paže, hle, bezradně vztáhla, zrak ztrnul, veliký, vpřed;
teď hlas slyšíš soudruhů z dětství „Už!“ z dálky zaléhající,
teď bratrův, teď jak by matky, sedící u stolu zde,
u stolu prázdného nyní, bez židlí, v pustotě smutné;
teď jak bys s přítelem stanul – a je vám oběma patnáct –
šibalský, satyrský úsměv jak vždy se u úst mu chvěje,
zlatově září mu zrak, zvážněle herecky čelo mu nazvedá šprým.