„A to jsou tvé výtky všecky,
Angelico? Nedbej sebe!
Stejné nemůž’ být ni nebe.
Ty jsi lilje, růže jiný,
mák opojný, keř tam vinný;
ten keř dá plod vonný, chutný,
ten zas pepř dá, také nutný.
Jen když duše zírá z díla,
výrazu a pravdy síla
a pak vždycky taká krása,
že ti s okem srdce jásá.
Ani žít bych nechtěl v zemi
skvoucí se jen liliemi.
Že to příliš, pravíš, světské.
Na hoře zdaž Olivetské
dlel jen Kristus v rozjímání?
Na svatbě zdaž nebyl v Káni?
Copak jste vy v klášteře
louskali jen páteře?
Nevylákal den vás mladý,
jarní, slunný v pole, sady?
Nesmálo se srdce v těle,
slyšíc skřivana pět vřele
nad rozkvetlým hlohem, višní,
jak se měkkým květem pyšní?
Mně alespoň země všecka
jest jak píseň mladá, dětská.
Vše mě vábí, vše mi kyne,
vše mé smysly k sobě vine:
vlaštovky, ty mnišky v kápi,
u komína moudří čápi,
hopkující v sadě kosi,
pěnkavy a včely, vosy,
motýli a lesklí brouci,
vodní vážky, rybky skvoucí,
mrštné, plaché v horském toku,
jenž si žblunká na poskoku,
a kol něho blízko břehu
v bezstarostném, klidném běhu
telátka u vážných kravek,
žvýkajících stébla travek;
a tam opět stádo koní,
v němž se párek hříbat honí;
a dál pole, stráně, luhy,
zelené a žluté pruhy,
a v nich meze samé kvítí,
samý smích jim z oček svítí,
a v nich cesty se krajkou:
s heřmánkem a třezalkou,
s chrpou, douškou mateří –
zrak té krásy nezměří;
sem tam víska, bílé domky,
přívětivé u cest stromky,
a tam háje, modré lesy,
kde to hučí, kuká, bzučí,
šoumá, bublá, praská kdesi,
chvíli ztichne – zašepotá –
pískne táhle – bzubzukotá –
směje se a povzdychá si,
se slunečním svitem hrá si;
a tam skála – po ní lozí
dlouhobradé, mlsné kozy,
a ten vzduch jen svítí, hřeje,
vše v něm skáče, lítá, pěje,
vše to veselo a svěží
před tebou jak píseň leží.
Duše se ti s tím vším bratří,
jak tvé oči na to patří.
Vnímáš to vše, slastí trna,
hruď tvá už tou písní plna.
Není možná vše to schovat,
není možná vše to skrýti;
ven to musíš, ven vylíti,
vyzpívat neb namalovat.
Nuž, a tato píseň světská
není písní boží všecka?
Ba, jen věř, toť píseň cenná,
ať už v barvách nebo pěná.
To poetu nechať vodí:
jím ať svět se znovu rodí.
Žár-li čistý ducha vznítil,
vyslov, co jsi myslil, cítil.
Vyjádřit lze věci všecky;
jen ne probůh pokrytecky.
Umělec – toť duše přímá,
on i cizí hříchy snímá.
Proč by Lukáš nemaloval,
jak to ve svém nitru choval?
Mysl zdravá, umělecká,
veselá a přitom dětská?
Vždyť se smálo celé nebe,
smálo se, nu, zkrátka, všecko,
ba i milý náš Francesco.
Nezkrotil jsi ani sebe.
A tys přece lilje rosná.
Nuže, mysli neúprosná,
nemám pravdu?“ – ptá se Giotto.