„Či snad byl to medvěd přece?“
Prokop dále rozumoval;
„jak se dírou v stropě protáh
a pak našel k včelám cestu?
Čím to však, že laň mu ušla
a on sám mu nepad v spáry? –
Buď jak buď, dnes počíhám si.“
Motyku vzal, jal se kopat
blízko včel, vyhloubil jámu,
jak se dělá na medvědy;
na vrchu ji pokryl chvojí,
tiše pak a bez starosti
večer uleh na své lože,
poslouchal – a zas ty kroky,
nyní blíž a nyní dále,
nyní silný praskot chvoje –
buch! – to byla těžká rána!
„Bože! to byl jistě medvěd,
myslil Prokop, však on zpátky
nevyleze, v pevné kleci
teď se octnul, klidně mohu
spáti dnes jak moje včely.“