Aleš bojarin však slyšel její lkání
a hned kučeravou hlavu v ruce sklání,
přemítal a dumal, v myšlenky se ztrácel.
A pak rázem povstal, všecky číše kácel,
dal si čapku stranou, ruku vzepřel k boku:
„Hoj, zdaž máme tady zůstat dvě stě roků,
sedět zahálčivě, mařit pitkou chvíle?
Nenabudem slávy, nedostihnem cíle,
slunce Vladimír nám zatím zhyne žalem:
na koně již, na lov, v lesy nad úvalem!“