Koruna jak bájných časů
na temeni mocné hory,
kolem sebe temné bory
jako hustý závoj vlasů,
hledíš k nebi, šedá věži
Choustnického druhdy hradu.
V dálce sok tvůj, Tábor, leží
zkusiv jak ty, časův zradu.
Na severu, na východě
černají se hory, lesy,
se západem v stejné shodě.
Hle, tam slunce svitlo kdesi
na šumavské velikány
věčně zelené a vážné
pohraničné obry strážné,
pilíře ty zemské brány.
Hrdě jak trůn pánů z Růže
hledíš k nebi, věži vzdorná:
nedaleko mrtvých lůže
stojí děsná hladomorna,
roztříštěna blesku zlobou,
lidmi, druhdy tvými sluhy.
Vede posud boj zde tuhý
s nelítostnou časů dobou.
Její temné, chmurné skráně,
rovny jednou pekel bráně,
krášlí poesie zdobou
délka věků slitovnických,
délka utrpení lidských.
Střemcha vonná s ostružinou
ovila tvou zbitou hlavu,
jako laur, jenž věnčí slávů
dosaženou krví, vinou, –
korunou, jež trny vbodá
reku v skráň, jemuž se podá.