Svěřila jsem příští sudbu svoji
zvůli mořských vln a větrů vanu;
zanesly mne v tuto kletou stranu,
klesám trýzní v dávných vrahů roji.
Nedopřáli, abych svoje hoře
navždy pohroužila ke dnu moře,
socha posvátná jen tam se kryje
a mně vzteklý vrah své drápy ryje
v bídnou, na smrť utýranou hruď,
plvá do mých tváří. – Proklet buď!“