Tedy šli, však stokrát odpočali,
nežli došli lesem ku zámečku.
A když byli již jen kousek malý
a si sedli ještě do chládečku,
dívka rázem zbledla, zachvěla se,
jako mrtva klesla na drn měkký.
Zabědoval sklenář, hladil, budil,
naříkal a plakal nad ní zase,
chtěl ji donést domů – neměl síly;
a přec jeho dům již nedaleký.
O tom přemýšlel a tím se trudil. –
Rozběhl se, do vsi z lesa pílí
pro vodu a pro lidi. Již z dali
zřel, že při zámečku děti hrály.
Když pak doběhl až před stavení,
ze vrat jemu vyšel v ústret krejčí.
Neptal se ho sklenář, jak sem přišel,
neboť viděl, že vše kol se mění,
že mu nájemník zas dvorek smejčí,
rovná zahrádku a ploty staví.
Aniž řeči krejčíkovy slyšel.
„Pojďte se mnou!“ sklenář jemu praví.
A tak spolu Filomenu v krátku
přivedli a dali do postele.
Bál se sklenář cestou nepořádku,
v jaký musí uvést Filomenu;
tu však zpozoroval velkou změnu,
stavení že krejčí srovnal celé.
Blažen, šťasten šukal po světnici,
o každé měl věci něco říci,
kytky z oken vzal a ku posteli
ukazovat nosil Filomeně,
rovnal břečtan na bílené stěně.
Ptal se dívky; když jí lépe bylo,
svět se před ním vyjasňoval celý.
Také jí se v oku zrcadlilo
blaho vzácné, řídké pro ni štěstí.
Celý svět by chtěl jí nyní snésti;
vzpomněl si a skočil na zahrádku –
podivil se, vnímal zas tu vnadu
růží skvostných, plných do rozpuku,
A tu vztáhl chvějící se ruku,
rval tu krásu, ač mu při tom bylo,
jak by živé bytosti vzal žití.
Trhal růže, neušetřil žádné,
staré líce se mu zruměnilo.
To snad duchové v těch růžích skrytí
naposledy, než jim život zvadne,
omámivou, rajskou dýší vůní.
Sklenář rozčilen zas k Filomeně
s květy spěchá, a když stanul u ní,
usmáli se v slzách v divné změně.
On pak růže do ruky jí dává,
kolem hlavy obkládá je snivě,
ona pak se smála přívětivě,
když on sepjav ruce stanul před ní:
„Takhle se mi vždy o tobě zdává!
Jako svatá Panna tamhle, hledni!“
Sedl k ní a zase hovořili.