„Ó Saloméno,“ s pláčem zvolala
teď Griselda, „ty sladká sestro má,
ty nevíš, jak jsi ránu shojila,
jež krvácela v hloubi duše mé!
Ty smířila’s mě s trpkým osudem.
Ó Saloméno, já všem odpouštím,
já více odpouštím, než tušiti
tvá čistá duše, věř mi, dovede!
Buď šťastna s mužem, slyš, já odpouštím.
To není plané slovo, pozděj kdys
to slovo muži svému opakuj.