Konečně se probral. Stojí tady,
hošík umořený a dosud tak mladý!
Hlína lpí mu ještě ve vlasech
a v propadlých prsou hvízdá tichý vzdech.
Až je srdci žalno. Bledomodré oči
ulekaně kolem sebe točí
a ten pohled plachý prosí o milost.
Šepot tlumený se po hřbitově nese:
„Kdo ten hošík drobný? Kterak jmenuje se?
Kdo jsi, ubožáčku?“ – Mlčí malý host.
Babička v tom sivá sem se protlačila,
shrbená, však přece veselá a čilá.
Růženec má v rukou, modlitbičku říká,
s útrpností tichou hledí na hošíka,
div že slzička jí na tvář nevyskočí.
Z nenadání řekla: „Poznávám ho již!
Srdce poznalo jej, ne mé staré oči!“
Palcem udělala na čele mu kříž.
„Syn mé dcery je to, vnouček můj!
Poj(, mé dítě, pán bůh tebe opatruj!“ –