Lucii krev ťuká v spáncích;
dosud ani slova ještě
nepronesla; čeká s chvěním
jakous otázku; co, neví.
Čeká jen jak jaté zvíře
na nějakou náhlou ránu;
stařenka však vypravuje,
neptá se, a její oči
chvilkou k ní se upínají
s nevýslovnou dobrotou.
V hrdle Lucii cos dusí,
všechnu tíhu vložila by
ráda v jeden bolný výkřik –
tu ji rázem proud kýs divný
prochví od noh, víří k hlavě –
vzlykne, v oči trysknou slzy,
s utlumeným pláčem padá
na zem k nohám staré paní.