A stranou od oltáře, puklá zeď
kde před tím vějíř kapradiny nesla,
nach baldachýnu rozpíná se teď
nad ozdobami zvýšeného křesla.
Leč, stojíc před ním, abatyše z příma
pne dosud tělo staré; z perel kříž
jí blýská na prsou a pevně třímá
dlaň scvrklá povztyčené berly tíž,
jíž na oblouku ve stříbrném kvítí
kol kolem rosa démantová svítí.
Ač starobou i tuhou kázní těla
jí bezmála sprch všechen žití sled
se svrasklých rysů průsvitného běla,
přec zářící jaks divně mají vzhled,
že zdá se, jakby tváří mrtvou světu
již kmital odlesk nadzemského vznětu.