A dobou tou, co krásnou Francii
tak vítali francouzští rekové,
král Marsil jako moře valil se
ze svého města s vojskem nesčetným
přes hory, doly, pláně široké,
a každý z nich byl lítý, zuřivý
jak ďábel, jejž dno pekel vychrlí;
blíž přicházeli k místu, blíž a blíž,
kde v temných lesích jejich spojenci
je čekali, a jako proudy dva
se k místu hnali, kde na pahorku
ve Ronsevalech, na vždy památných,
se bílý prapor vlnil Rolandův.
A náčelníci krále Marsila
teď meče tasili, a přísaha,
že skolí Rolanda, že z rytířů
těch franckých ani jeden s životem
jim nevyvázne, hřměla k nebesům
a do trub zatroubit dal Marsil král,
a hromem hlahol ten se rozlehal,
a v slunci třpytu se všech nyní stran
se saracenské voje rojily,
jak moře, které řvoucí pohrozí,
že zem chce pohltit... A slyšeli
ten hukot velký franští rytíři
pod příkrou strání Ronsevalských skal
a nesmírnou viděli záplavu
těch temných mužů, zbraní třpytivých.
A bylo ticho v jejich ležení,
jak omámeni byli okamžik,
až chladně Olivier tak promluvil:
„Můj Rolande, mně zdá se velice,
že Saraceni s námi zahrají.“