Ty duše duší, lásko nejdražší nám,
plamenná záři ve tmách lidské bědy!
Tvá myšlenka tu pěla rozvalinám,
a tmáři praví, že zní naposledy
ta píseň její lidstva za sbratření,
za volnosť jeho, za pád otročení.
A teď prochází paláce a chaty,
žebrák i pán ji na svém srdci chová
co amulet, jímž ku božstvu je spjatý;
k nám prvně přišla svého do domova,
a než jsme mohli přitisknouť ji k sobě,
vrah přitisk’ nás ku druži – ku porobě.
Veliký mistře, světla hlasateli,
ty svatá hlavo, zdraná do popele!
Věnčí Tě úctou vděčně národ celý
a klesty palmové na cestu stele –
na cestu do srdcí, z nichž oheň pálá,
živený láskou, drážděn útrapami.
To srdce naše výheň, hlava skála,
o niž se tříští vrah náš, sketa chámý;
loď jeho sbortí se jak bouří divou,
vydána vlnám velké lásky naší,
pod jejíž praporem ctnosť smetem’ lživou,
by vzešlo jitro jasnější a krasší.