Tak pravil Malgis. Podal kytici
mu vonnou, zrosenou a probudil
se náhle Renald. Pachem přelibým
sluj plnila se, v rukou Renald svých
však viděl sladkodyšné fialky
a narcissy, lýkovce růžové
a bílé zvony svěží bledule.
Jak líbal s vroucností je bratrskou,
ty děti rodné země, kropil pak
je hojně radostnými slzami,
neb věděl teď, že touha tlumená,
kraj rodný ještě jednou spatřiti
a ženu svou a děti, bratry své,
Bůh ukojiti jemu dovolil!
Do rána na kolenou modlil se
a vzdával díky Bohu, povstal pak,
vzal berlu poutnickou a vydal se
na dlouhou pouť do sladké Francie. –