Oheň doutnal v popeli, a páni
Pohrozyli hanami y skutkem,
Když zbor rozsápaný ku Praze se
Přihnal, aby chrámy zbořiv hojné
Křesťany co protivníky Bohů
Hlukotem a plameny a mečem
Jak zvěř dravou shladil. Ulekaní
Sousedové zkostli nenadálým
Vyhrožováním a rozžatými
Stromy; vše, co hrozného, co v světě
Potvorného sobě vytvořujíc
Děsyli se katů, třásli se jak
Nesrdečné ženy o své jmění,
O své dítky. V zrůstajícý hrůze
Hřmot se blíže strachu jedy do hlav
Zkřižovaných pomatenců nalil.
Jako v nenasytém ohni, město
Bohatě-li tratí chrámy, hrad a
Věkoletou pracý shromážděné
Jmění, jako obyvatelé zde
S vyděšenou myslí na záhubný
Oheň patří, nevědouce strachy,
Kam své smysly obrátiti mají;
Pražané tak slyšíc křiky, vidouc
Vzteky, v prchlém uleknutí sem tam
Zabíhajíc poklady své, hned zas
Nahé životy jen skrýti, ženy,
Děti ukrutníkům vytrhnouti,
Duše spasyti své chtějí. Pláče
Žen a dětí obří starostlivost,
Vztek a hřmění čtveří ulekání
Otců ubohých, a nevyslovné
Hoře, zoufání a zmatky šíří.
Moudří vladycy, by strachu žíly
Přetrhavše utišili pilné
Řemeslníky, vešli do hromady,
Sněmovali, řád a kázeň pevnou
Stavujíce myslí; když jim zrádcy
Vychytralí do moudrosti sýmě
Lsti a zmatku nasývajíc krásné
Šlechetnosti pěny rozplašili.
Ulekaných vladyk Mečislav se
Zpurný poptal: Všecken národ v zmatku,
Kam se naše poukryla hlava?
Vévoda co žena lehkovážná
V chrámu kleče prach a špínu líbá,
Slzy vylívaje za lid modlí
Se, y trýzní tělo své a ďábly
Zaklínaje, zlaté do povětří
Mosty staví, když se lidomorná
Po krajinách rozšlehává zpoura.
Slzami-li z bíd nás vysvobodí?
Hanba! – V Čechách panuj muž, ne žena.