Jak havíř kopu, ale v zemi rudé,
sám v sobě kutám ustavičně jen,
a Tebe pouze v mozku, srdci, všude
nalézám stále, skutečnost i sen.
Nic jiného než Tebe, mlčelivá,
a muka skepse, muka něžnosti,
jež hašteří se ve mně proměnlivá
z tvé nemilosti i z Tvé milosti,
až zpustlou hlavu aspoň ve snách kladu
na ňadra Tvého dobrotivou vnadu.