Zas krok mne vedl k tůni zasmušilé,
podkovek sítí spředené –
tu přede mnou se tělo racka bílé
zamihlo v trávě zelené.
Z mrtvého křídla větřík zarputilý
odvíval pérce za pércem
a krvavou hruď hrobaříci kryli
skvrnatých krovek kobercem;
opodál v sítí v hnízdě teplém, měkkém
stenala družka zoufanlivým zkřekem!