Cos kleslo v duši z toho výletu,
jí na dně zůstalo jak sladká manna;
ten pel čas nesetřel v svém přeletu,
dál skřivan pěl tam svoje Hosianna!
Já poznal brzy krutý onen svár
v tvých stínech, který zuří o píď země,
ba o víc, českou duši, supa spár
již matce rvát chce, vše mluvilo ke mně:
ty brázdy polí, jež pot lidu pily,
ty silhouetty středohoří v mhách,
ty zkazky otců, plné velké síly,
vše matky naděje i matčin strach,
ten symbol tvého světce, jímž drak sbit –
Ach, to jen vyslovit!