Radbuza s jich nářkem spěla v půlnoc
v sestry náruč, ve Mži stříbronosnou;
Mže jej lkala ke slunéčka vzchodu,
k Vltavě se tulíc štíhloboké;
vánek požaloval jejich vzdechy
vílám hájů, halícím své tváře;
skřivan jejich stesky jitru svěřil,
jitro večeru a večer noci,
až se ohněm rozplakaly hvězdy,
až se zarosilo němým smutkem
zasmušilé Vyšehradu témě.