Vrátký duben nestálý v den, kdy má začíná píseň,
nad spícím zastavil hradem své nejisté, mátožné kroky,
šedá mračna se válela nad lesy v strhaných chumlech,
s nimiž ospalé slunce nerovný svádělo zápas.
Chvílí drobná prška přehnala údolím cval svůj,
hvízdal vichr ledový po valech, hradbách a věžích,
hvízdal po stráních, na kterých první poslové jara –
bledule, sněženka tiskly se z chumáčů loňského listí,
zpod keřů zežloutlých větví v podrostu mladičkých lísek.
Chvílemi hasištejnské mlhami probleskly věže,
v tabulkách oken olovem vroubených o šesti hranách
kmitlo se mlhami těžce z výšin svých válčící slunce,
šlehlo v komnaty velké, prostranné, tulivé šero,
v prvním patře slavného, starého, panského sídla.