„Bůh vás pozdrav!“ sousedka mu vece
vetchou ruku jemu podávajíc.
„Vždyť jsme všichni v rukou Páně přece.
Tak, tak! Duškovi dám chleba krajíc,
on mi pomůže!“ – A v půli těla
sehnuta jsouc rychlé krůčky dělá
nazpět do vrat. Branka se však před ní
otevřela sama a z ní vkročí
u záhrobně na schod na poslední
bledá ženská, k nebi majíc oči
zvykle obrácené na oblohu,
tak že od ní zmodraly. Jen v šátku
bílém, velkém, vyšívaném v rohu,
v jakém o každém se chodí svátku
do kostela, v něm se poznávají
naše ženy, jdou-li v cizím kraji
na pouť bílé jako holubice.
Tedy dívka nachýlila líce,
matce svojí ruku políbila.