Co s tím? Proč znova po letech v mé hlavě
to volá lkavě, –
co s tím, co prožil každý,
i kdo se vyhnul jícnu samovraždy,
i kdo tam kles’
i kdo po dávných bouřích žije dnes
ve kruhu dětí, ženy,
jak šosák přeblažený,
jenž bez myšlének, cizích jeho skráni,
sybarit, který nezná odříkání
ni starostí ni hoře,
teď usnul, v lože pad’,
jakoby kámen hodil ke dnu moře.
A spí teď, leží
a nad ním Věčnost běží
a blažený ten neví, věčná bída
že i to jeho lože hlídá,
i jemu strasti že se sotva uhnou,
i k jeho loži že si sednou,
až jednou
nemocné údy zmalátní a ztuhnou
a v úzkosti, která jej rozdrtí,
se chvět a třásti bude před smrtí,
jež najednou jej zaskočí
uprostřed hostiny
jak nevítaný, rázný
a neodbytný host
a postaví mu před oči
ten celý život prázný
a ničemný a nečinný
a celou jeho nicotnost.
Ten šosák banální a všední
pak svíjeti se bude před ní
a zacházeje beze stopy
a divě se, proč před zrakem je tma,
on v hrůze nepochopí,
i on, ó běda, že tu umřít má
tak jako každý jiný též,
jak my, kdo ze dne ke dni
o trpký život těžce zápasíme...