Melin vášněmi spitý vlídnosti plamen
Zdusyv k outoku hnal své váhavé slouhy,
Rozohnil duchy y zlatem y vyhrožováním,
Zamezyv průchody v hrad, smrt v domově živil.
Y syn zbodati má své rozmilé hosti;
Zkameněl syn, vrhl v bolesti děsné se k nohoum,
Otceby oblomil prosbou. Stařec se pohnuv
Vycedil potoky slz, pak promluvil k synu:
Tebeli jediné štěstí ztratiti mám, bych
Zachoval cyzý? Bůh nám vzkazuje pomstu,
Smrtí sousedé hrozý, mineli vrahů.
Podrob se osudu, dítě! a snes, co ti nelze
Přemocy sýlou. Vypraviv vzdychal a slzyl.
Mrtvá tichota vládla, a zpoutala vášně.
Z prodlívání Bůh svým vyhrožováním
Protrhl starce, a ouzkost zděsyla ducha
Mámícým snem; k outoku chvátaje hrozyl
Loudajícým, sám se y strachoval pokut,
K hlasu že milosti skloniv zlomené srdce
Zdržoval smrt. Syn spatřiv nebezpečenství
Rostoucý, krev hrčeti potokem slyše,
Nevida pomocy, ještě jen zočiti chtěl tvář
Živého Čecha, a složiv slib, že mu ztají
Jistý pád, šel k milému s otřásáním.