To divná láska! Rád tě mít
zoufale, jak já, bez úkoje,
tvých černých očí střežit svit,
v tvých ústech nalézt žití zdroje
a vědět (neb’s to řekla): To je
rozmar, jenž ji mijí již –
jak strašno ptát se, leže, stoje:
Čím budu, až mne opustíš?