Z hluboka kašlaje, přikrčen,
kývaje rozvážně třaslavou lebkou
zří na ni neznámý stařeček ten.
Zaskuhral skřipavě: – „Vím, že tak málo
ještě mne, miláčku, znáš,
přece však někdy se o mně ti zdálo?
ale ty dětské a bláhové ještě sny máš.
Jsem život. Častokrát dolétl ke mně
ze sna tvůj toužný hlas s otázkou jemně.
Proč jsi mne volala? a co mi chceš?
přijdu dřív, nežli se naděješ!“