Budiž! Hledám dravce v prázdné sluji.
Nejvíc mrzí mě, že paroduji!
Slyšte, libo-li: já štěstí žití
v mladším věku nechal jsem si vzíti.
Mstu jsem hledal hroznou pro zloděje,
– v teple kdes, vím, dosud se mi směje –
do hor šel jsem, týdny lesem vlík’,
všemu klel, až u chatky jsem kles’,
kde žil moudrý stařec kouzelník.
Znal můj záměr, ke studni mě vnes’,
do ní vhodil. Hluboko jsem padal.
Půda. Šero. Kolkolem jsem bádal,
ze stromu, kde rostly lesklé dýky,
jednu utrh’ jsem, však byla tupá.
V dálce přede mnou se tměla kupa,
šel jsem k ní, hle, balvan převeliký!
Lesklý byl. Já pudem dýku třel,
pomstou práva divokou se chvěl,
pak se vracel. Náhle z balvanu
zazněl zpěv – jej věčně budu slyšet.
Z prsou cítím prchat příhanu,
cítím záměry své z hlavy čišet –
a zpěv balvanu zněl ve mně dál,
zapomnění zpíval balvan král.
Z mrákoty pak zbudil jsem se v háji,
marně hledal starce kouzelníka.
Ozvuk zpěvu dosud ve mně tiká
s marnivými, neznámými taji.
Vrátil jsem se. Vnější nuzný svět
rostl mi však v krásný, bujný vřed.
A že bolí, živím ho v té stoce,
do níž ústí světské výkaly.
Konec přijde ještě v tomto roce,
supi mně to včera říkali.
Kromě toho paroduji klid,
je prý dobře takto rovnou hnít,
řek’ tak balvan, balvan také pěl,
že je duše výstřelkem jen těl –