Ne, ďase, ne, to není, co mě trudí.
Já tvořit moh bych, jako jiní tvoří,
již, chlad a led jen v lhostejné své hrudi,
se lepením svým veršů pracně moří;
již k tomu, co má zjevení být krásy,
co nesmrtelným dechem jen se hlásí,
si sedají jak školák k úloze
a robí básně jako hrnčíř hrnky,
a slast když líčí, jak když jedí trnky,
se kysele tak tváří, uboze!
Dnes na vše recept hotový je tady
i v čarodějné rytmů kuchyni,
netřeba dlouho krásy hledat vnady –
jsme za to předkům díky povinni.
Vem tichou noc, vem tajemných hvězd třpyty,
vem stromů báj – vzduch lilijemi zpitý,
vem starý park – vem nebe s bledou lunou,
vem dívčí vzdech – bol, který chvěje strunou,
vše vem a sluč, a cukr lásky vmíse,
„večerní píseň“ na své podáš míse.