Teď však konec, věru divná věc,
že mi nenapadlo tohle přec,
co je výdatné a zcela snadné –
když se z čista jasna do mdlob padne!
„Ach, – ach svrchované – nebe,
pomoc, – lidé, – drazí, – achich, pomáhejte,
ach – ach – s Bohem – dobře se tu mějte,
s Bohem muži – víz já – milovala tebe!
O mé srdce, – o má hlava!
Noc mne pohlcuje tmavá,
o mé srdce – srdce – to jen mučí –“.
(Klesá, přirozeným hlasem:)
a pak hezky zpolehoučka
přimhouřím si tiše očka
a už letím muži do náručí.
Pozor, pozor ale!
Jak pak, kdybys nenadále,
chybně padnutí si vyměřila
a pak mimo všecku snahu,
přílišně se o podlahu,
aneb o stůl v skutku udeřila?
A což bych se takto sklamala
a nad vítězstvím svým splakala!