Nuž tedy, ženo, já ti chotě vracím,
tys překonala smrt, psů smečka černá
juž pod tvou nohou úpí, ženo věrná,
tys zvítězila svojí oddaností
a milou něhou, silnou přítulností,
tvá duše v sobě drahokamy hostí!
Nuž spolu žijte blažení a šťastní,
vám celý život velikou buď básní
a její sloky přehojná žeň dětí.
Ó jděte, sladký šer je v stínu snětí
a rosa sladká manou z nich se prýští!
Ó žijte šťastní velký život příští
tak věrností a láskou posvěcený,
tou, kterou bůh stal otrokem se ženy!
Ó Savîtri, ó ženo, holubice,
ó zázraku, jímž není smrtí více
pro věrné duše, v manželství jenž svatém
jsou v jednom těle, jak v obalu spjatém
dva květy na lotosu spolu dýší!
Ó buďte šťastni, vracím se v svou říši
a moji psové čumák tupý k zemi
juž sklonivše v stín věčný mizí němí.