I já své oko jednou potápěla
v pozemský ráj, v to sladké tužeb údolí;
i mému sluchu jednou česká píseň zněla,
jež srdce kolíbá, když v lásce zabolí.
I můj prs dítek zdárných vlasti odkojil,
i můj ret synu děl, by v boj se dostavil,
i má se láska v dceři dětem zachovala.
Takž prožila jsem lidských losů ples i žal –
však teď mne již i choť i bůh můj povolal,
a já jich v tichý kraj oddána sledovala.