snad žlutý klobouk vyšed na ulici
jsem doma nechal ležet na polici;
a žlutý klobouk, víte, židům patří.
Pták po peří se pozná, po klobouku
žid ubohý. Tak na rozkvetlou louku,
kde žluťáků se kolébá květ zlatý,
svých měst ulice změnil Filip Pátý.
Ach, žlutý klobouk – to je pohodlné,
jde křesťan ulicí, má vztek a klne,
chce schladit hněv svůj, mstivý je a krutý,
a neví na kom, aj tu klobouk žlutý!
Zde plivat smí a nadávat a bíti.
Tam jiný, co jíst nemá ni co píti,
a křesťan nepůjčí víc – jaké štěstí,
dav chmurný na náměstí vidíš kvésti
klobouků žlutých pestřícím se mořem.
Jen vybereš si, tu je proces krátký,
žid musí půjčit na vždy, bez oplátky.
Já zapomněl ten žlutý klobouk doma,
a proto sedím zde. – Proč tebe hořem