Kmet usmál se, král dlouho stál naň patře,
pak vzdychl z hluboka a sklonil hlavu.
„Jsem židů král, tys rab... jsme rovni, bratře!
Vše marno jest!“... Dál spěchal první z davu
a strnul, žas', ač velbloud kráčel zticha,
jak země pod nohama jeho vzdychá.