Neb doposud tyran
nám ze hrudi nevyrval, nevyštval cit,
jak mohutná, kypící vlna jenž nitro nám zvedá!
ten mohutný cit,
ten veliký, silný a nezdolný, drahý,
jenž darem je nebes –:
cit bratrství, družnosti svaté,
cit jednoty krevní a příslušnosti –
a doposud vzpínáme ruce
po objetí matky, po šedinách otce,
po plápolu rodného krbu,
po bublání potůčků, říček, po ševelu lesů,
jež v dětské nám snění
své kouzelné zpívaly písně, tak sladké
v otčině drahé!
A doposud víra nás sílí
ve svaté a nezdolné právo a v pravdu,
a mohutná, plamenná touha
na oltářích vznícených srdcí nám plane
po rovnosti, lidskosti, dobru, po slunci,
jež matkou je žití!