„Avšak, což tu nižádného
Nebylo v tom okolí,
Jenžby slovem, neboli
Příkladem svým, chvály hodným,
Káral Pitku nemravného?“ –
Na příklady hrubě nedbal,
Leč jestli byl zpozoroval,
Že jest někdo ještě větší
Marnotratník, hubomok,
Za tím běžel skok co skok.
Na slova pak? dobré hvězdy!
Těch on dostal putnu vezdy,
Kdykoli se domů vrátil
A s ním přišla opice.
Čekala tu naň pečenka,
Neboť jeho choť Kačenka
Hodný, zlatý zoubek měla,
A tímto mu slova pěla
Špičatá, jak jehlice.
Šindelář pak, soused jeho,
Nešetřil též slova svého,
Nakáral se ho dosti;
Ten ze samé brindaniny
Byl již dostal souchotiny,
A mluvil z zkušenosti.
Tenť mu dal slov na šlaky!
A co víc! By v svatém míru
Obrátil se v pravou víru,
Jevily se zázraky!
Když tak z jitra ochmelený
Blíže mlejna vrávoral,
Zdaleka naň: „Opilí jdou!“
Kohout jeho kokrhal.
Mumlaje rejdoval dále.
Tu z hnojiska vedle skály,
Husy dřímajíc’ kde stály,
S krkem k nebi vytýčeným:
„Kej na něj! kej na něj!“
Vladař houser zakejhal,
Až se ohlas rozléhal.
„Počkej, já ti zakejhám!“
Dí sám k sobě u mlejnice;
Avšak s hůry vlašťovice:
„Kolik korců jsme propili?
Kolik korců jsme propili?“
Z hnízda na něj šveholila,
A jeho tak vyplísnila.
Když pak s velkým násilím,
Jak se děje opilým,
Vekradl se do světnice,
Kačenčiny do ložnice,
Nohu nohou boty smekl,
Oděv kus po kusu svlékl,
A na lůžko v tichosti
Složil podvodné kosti:
Tu se kocour k němu vinul,
Jako hádě k uchu přilnul,
A vousem ho polektaje:
„Mrháš! mrháš! mrháš!“ šeptal,
Až ho Pitka dolů zmetal.