Dokládaje, že to všecko faktum,
přikročím hned k druhým aktům!
Vítek věren otcovské té radě
sedí nyní na Sázavském hradě,
kde se rozpustilec k vůli švandě
za vůdce dal k loupežnické bandě –
jako Vítek doma nechtěl žít,
teď je raubíř a říkaj mu Černý Vít! –
Původního pozbyl tvaru
zámek otcovský však v Žďáru.
Ač tam otce šedivého,
co dobrého pána svého
Záruba i s dcerou těšili –
přec ho činy syna děsily.
Starý Oldřich, otec Adlety,
na hrad přijel, by čin prokletý,
který Vítek na zeti byl vykonal,
přísně dle zákona potrestal.
Že však silného se odporu
na Sázavském hradě bál,
žádal na starém Božeporu,
by též své mu vojsko dal! –
Božepor ach, sklíčen žalem svým,
zvolá: Budiž, já své tlupy ozbrojím!
O mou krev se přísným právem hraje,
sám i meč mám na krk napnouti,
jako tygr z palčivého kraje
zuby ve své mládě zatknouti;
ale cnost tu volá na rytíře,
a hlas otcův bolně umlká.
Zmužíť se i stáří v plné míře,
povinnost mu mladé síly dá.
Pukni srdce, rámě se přec zbrojí,
otec na syna se s pluky pojí!
Co však, ptám se tebe, stará hlavo –
co se stane s synem mým? –
Král mi úplné dal nad ním právo,
já ho k smrti odsoudím! –
A což pakli beze vzdorů
podrobí se otci Božeporu
a syt činů svých až dost
bude prosit o milost? –
Pak – co pak s ním uděláme –
nu to teprv uhlídáme! –
Neodoláť, chopím se ho pevně,
a pak rychle k nohoum královým;
milosť ocení mu vinu levně –
pobloudilce k ctnosti navrátím.
A již oba staří spěchaj na Sázavu,
aby loupežníku pokořili hlavu.
My abysme, páni milí,
za nimi si pospíšili,
bychom se také dozvěděli,
jaké věci tam se děly! –