Na příliš krvavých ústech, zduřelých k polibku světa,
s bolestnou rýhou čekání – ó zbytečného! –
přec smích,
ke vzdoru uchystán, k pošklebku, ke vtipu,
pohoršení, laskání, jásotu štítem –
vždy smích.
V očích napětí a ztracená jistota dětství,
vědomí síly i křivdy, když příliš nedočkavým nervům
zatuchlá kantořina života povídá: trp!
se vznítí často, jak sírový plamen
by šlehl z temných dvou chrp.
Na hlavě oddané vlasy hustěji leží než pardálí srst,
myšlení zvolna do tvrda čelo již klene,
má nohy, jež po svém již vykročit chtějí, má srdce, které chce růst,
– a pušku má na rameně.