A navázali hovorem
a úsměvem a zraky,
řeč točila se tam a sem
a políbení taky;
i vzali se – a přišel čas,
v němž jako slavík pěla,
ve hloubce očí slunný jas;
hruď sladkým štěstím zněla:
„Viňte,se, viňte,
hebounké nitě,
k bílému kroji,
dcerušce mojí!“