Noc lesů českých chladně zavívá,
A v dechu jejím
Chvějí se ratolesti stromů,
Mezi nimiž král, mnoholistý dub,
Od kořene k vrcholku se třesa,
Ve snění nočním divoce šumí.
Míhají se pod ním bílé duchů stíny?
Čili tam dvé labutí se sešlo? –
Ne, toť milující Vojín s Ládkou.
Vojín, rek mladý, však mnohozkušený,
V očích blesky, v ňádrách lásku choval,
Lásku vroucí, neporušenou,
Čistou jako růže lící jeho;
On, poslední slavného kmene květ,
Hrdě do věku svého hleděl
Co lípa na hřbitově z hrobů do oblak.
Ládka – lilje z luhů českých –
Milost z očí, srdce, úst jí vála. –
Pod dubem mnoholistým
Oba láskou se objímali,
Objímali se žalujíce.
Nad nimi luna smutně stála,
Jak by rozuměla vzdechům jejich,
Tak dlouho dlíce, dlouho truchlili;
V políbení jejich horké slzy
Planuly na lících jim,
Co žhoucí krůpěj z jitra na růži. –
Přiblížil se Bedřich, sluha
Šedovlasý, Vojínu věrný.
„Aj, rychle pane, hodina se blíží –
V poli dálném vlají praporce,
S přílbic jiskry nocí třpytějí se;
Připraveni již našinci stojí.“