Na žnečky již opálených lících
večera stín ochlazuje znoj,
nad hlavou jí mušek laškujících
ve vzduchu se šerém kmitá roj.
Ticho kolem. Ve zlatém se voze
ubírá mír noční po obloze,
jenom v dáli na kostelní báni
zvon doznívá jako v umírání.
Aj, tu od háje sem sluha pílí,
staví ženců sbor a šafáře
a jim srdce svého úzkost sdílí:
„Před hájem jsem zůstal v kočáře,
až se zatmělo již světlo denní –
a má paní nevrací se zpět.
Hledal jsem ji – není k nalezení –
Nedlete mi ku pomoci spět!“
Aj, vše do háje se spěšně béře,
noční temno proměnili v den,
ani sledu po knížecí dceře –
jeť co kámen v moře pohroužen.
Sotva se však otec z leku béře,
zatlučeno mocně na vrata –
a již zírá ve tvář svojí dceře,
květinka to v puku požata!
Vypila číš hoře v jednom doušku,
z tajemné kdy lásky strhli roušku
a když otec vyléval svou zlobu
opěněným, třesoucím se rtem:
„Že jsem nekles’ do tmavého hrobu!
Kdys mi byla zemským andělem –
Kochánka však neuhlídáš více:
ve vězení svadnou jeho líce...“