Tato myšlenka již stínem kalí
nebeskou tvou jasnost průzračnou,
vůz kdy boží k drcení se valí,
proč mu ryješ kolej opačnou?
Neníť libý Hospodinu Bohu
čírým slitováním vzňatý zor,
pozor dej, ať nezvrtne ti nohu
jako mně můj nepodajný vzdor!
Kde on soudí, nesmíš zpytovat,
kde on vraždí, nesmíš litovat.
U něho i často zraky hněvné
musíš míti, líce v plameni,
nelítostnou mysl, srdce pevné
a kol ňáder trojí brnění.
Pohleď do kola: co strašných muk
hostí v sobě bolestná ta říše!
Vypni důmysl svůj na nejvýše,
muky vymysli, že srdce tluk
hrůzou přestává, – vše najdeš tuto,
všechno těl i duchů trýznění
v mučírně té věčné zahrnuto.
Poslyš těchto stonů souznění,
úžasný ten všehomíra skřek,
mučeného skřipců myriády,
myriády trapných myšlenek,
od věčnosti do věčnosti věčné
v myriádech živých bytostí:
klň jim, klň jim, prostý lítosti,
Jemu chvály zpívej nekonečné!