Tu Joza skloniv hlavu povzdechne si v hoři:
„Ach Pavlo, zle je, zle je se mnou!“ zahovoří.
„Tam na rybníce, holko, ve třtině má skrýše,
tam na vorku mám doma, tam já bydlím tiše.
Ach, když já nikdy už se nepodívám domů!
A tady zůstanu. Neb ke komu bych, komu
šel také? I jen ať si zaženou mě teda,
já někam zajdu a pak ať mě někdo hledá!“
Tu Pavla spustila, a štkali dohromady.
„A jak já vím už co! Vždy zůstanu již tady.
Tam na vorku je pěkně. Počkejte, jak si to
tak pěkně zařídím, že nebude mi líto,
ať nesmím nikdy domů. Pěkně na svém vorku
zajedu v rákosí a vykoupám se v horku,
jak zachce se mi, hned, i nadělám si taky
zelené peřiny, a puškvorec, víš jaký?
ten voní pod hlavou. Viď, starý Kodeš spává
také jen na doškách, na zem si podestlává?
A počkej, kytek mám – ach, to bys uviděla!
tulichů žlutých, bílých je tam kupa celá.
Dal bych vám rád, i tobě, také Dubákovi,
co pak mně o ně! ale pak se každý doví...
A ještě něco! Ó, to viděť měla bysi!
Co teprv Dubák! Tam vám v třtině pěkně visí
podivné hnízdečko a v něm tak zeleňoučká
tři leží vajíčka, tak, jak by zpolehoučka
ukoulel kraslice tři po trávníku mladém,
tak jako koulíváme jimi dolů sadem.
A ještě, panečku, mám něco. Kdy by chtěli
mne pustiť dómů, já mám, pane, kurník celý,
mám kuřátka, a ta bych mamince dal třeba,
ať dá je ke druhým. Ta zobala by chleba!“ –
„Jsou živá?“ ptá se Pavla. – „Živá.“ – „A co žerou?“ –
„Ty zlaté broučky lapám, z prstů mi je berou.“ –