Ješitnost... a lidská sláva...
Jaké mihavé to pojmy!
Básník stěžovat si nesmí,
byť byl sebe ješitnější,
že by sláva v živobytí,
škrtila ho. Docela už
u nás v Čechách. Jsou tu strany,
jsou tu kliky, kamarádství,
zájmy osobní a účty,
jež se musí přesně platit –
u nás básník musí čekat
jen na soudy budoucnosti –
a ta, kdo ví, bude mít kdy,
bude chuť mít, taky schopnost
platit dluhy minulosti,
matky svojí...
Kam jsem zabřed,
o čem jsem se rozhovořil!
Vždyť já chtěl dnes vypravovat
o příteli dávno mrtvém,
a zas pro to, jak bych věřil,
že jej vyrvu nepaměti,
že jej vezmu v nesmrtelnost,
v níž, jak čtli jste, málo věřím.
Málo věřím, to je málo,
pranic nevěřím v ni, pranic.
Nesmrtelnost – toť živ býti
vším, več dal jsi svého ducha,
nervy, krev a vůbec všecko,
cos měl v sobě nejlepšího...
A teď hleďte: u nás v Čechách,
Kollár, Čech a Čelakovský,
Neruda, Vrchlický, Sládek –
prázdná jmena, prázdná slova...