Zůstala tu Dagmar sama proti svaku,
jenž k ní krutě mluvil, velitelsky vztýčen,
s ohněm pekel samých v baziliščím zraku:
„I stvol byliny, byv těžkou nohou sklíčen,
někdy pozvolna zas týčí k nebi kalich –
však i po letech, byť hor je kruší tíha,
právo utištěné ruka boží zdvihá.
Pohřben za živa, já v mukách neskonalých
hynul násilnictvím nelidského kata,
který rozsápav ta pouta krve svatá,
potupiv i berlu posvátnou v mé ruce,
na pospas mne hodil beznadějné muce,
z koruny že dánské, z valné skvostů řady
za úděl mé ruce po slušnosti braly
jeden bledý kámen, Sönderjylland malý;
právo přirozené pokřtil jménem zrady.
Křivda sestárla, já mrtev byl již světu;
než tu vůle svatá ztýranému kmetu
žalář otevřela za velikým dílem:
aby poskvrněnou berlu za odplatu
vybral aspoň svého trýznitele bratu.
Již se nespokojím s říše skrovným dílem:
daloť v ruce moje spravedlivé nebe
synovcovu moc i korunu i – tebe.
Ale že jsi nástroj, kterým se mne sňala
nebesa pout břímě, nezkřivím ti vlasu;
jen, by piklů příze tebe neotkala,
ponechám tě ve své stráži do těch časů,
ažtě na základech pevných pyšně stane
velké dílo, k Dánska blahu zosnované.“