A zatím zvolna lehké šero splývá
ve světlo dne; jak když se oko dívá
lehounkou černou clonou muselinu:
obrysy ostré, barvy beze stínu,
jen vzduch se tmaví... domů řada šedá
své komíny a rudé střechy zvedá
do šerých oblak; okna uzavřená
se tmavě stkví jak ocel vyleštěná;
a stranou v dáli nad továren směsí
dým těžký nehybně tkví v podnebesí,
a za nimi mha šedivá se točí
holému vrchu vzhůru po úbočí.
Kaštanů řada, v ulici jež stojí,
se chví v svém prořidlém a hnědém kroji,
jímž vyčuhují vyzáblé jich sněti.
Pár rozcuchaných, umazaných dětí
pod nimi křičí jako ve závodu
a holí tluče do ježatých plodů.
A chumle lidí v hovoru a křiku
se ubírají kolem po chodníku;
tramvaje plné po kolejích spějí
a kočár hrčí – lidé navracejí
se z výletů, byl teplý den a klidný,
jak nosívá je často podzim vlídný.
A tmí se... v ulici se zvolna zvedá
van studený a padá mlha šedá,
a žlutým kolem vyzařuje do ní
plyn svítilen a záře, jež se roní
z oken a krámů... Z krčmy jedné z blízka
teď náhle divý hlahol tonů tryská,
tam tančívá se vždycky při sextetu.
Hlas poznáš pištivého klarinetu
a dusot basy... Valčík právě hrají...
„Na vlnách Dunaje...“ A pronikají
ty tony k srdci... Znáš v něm každou notu...
Ten srdce často vzrušil do tepotu
a často zbarvil líci tvoji nachem,
když v jeho zvucích vznášel jsi se prachem
velkého sálu... v loktech tvých se chvělo
nádherné rozpálené dívčí tělo,
dech svěžích úst a parfum pronikavý
ti vanul kolem mladé žhavé hlavy...
a valčík bouřil... lustrů jasná světla
v divokém kruhu kolem tebe letla,
tys zřel jen řasy přivřeně se chvící
a třpytný zrak z pod nich se blýskající...
A nyní plynou, před tvou duši plynou
zhaleny v lehkou modrou mlhovinou
žen postavy... a plynou kamsi v dáli
a v očích jejich vidíš tajné žaly
i výčitku, rty lehounce se chvějí,
snad nevyřknuté slovo říci chtějí,
a zdvihá se tak každá ručka malá,
by ještě jednou tobě zakývala,
a hlavička ta otáčí se stranou –
ty rozumíš: už nikdy na shledanou...
Ztich valčík dole... jen v tvé duši ještě
pár tonů chví a svírá ji jak kleště,
vždyť v taktu jejich míjí rychlým krokem
postava jedna s zadumaným okem,
ne veselá, však přece jenom milá,
jí v bujném srdci bije aspoň síla,
tak mizí, mizí... její ručka malá
teď ještě jednou tobě zakývala
a pěkná hlava uklání se stranou –
ty rozumíš: už nikdy na shledanou. –
Toť tvoje mladost... Dole už zas hrají...
ztlumeně jaksi zvuky zalehají
sem k tobě... svět kams dolů padá... padá...