Ach, já bych ji líbal, zem tu uplakanou,
ach, já bych ji líbal z jitra do soumraku,
vždyť jsem rostl z kmene, sílou jí mi danou,
napájel se záhy rosou jejích zraků,
kterými tak toužně hledí na vše kraje,
v kterých drahé dítě vyproštěno ráje. –
O jak rád se v smutku k tobě, matko, shýbám
a na úkoj vlastní čelo tvoje líbám.