Z této spousty rozlehlo se ještě
hlasu nadlidského temné hřmění,
ozvalo se strašné zařičení
a cos kmitlo z ohně, jisker deště,
zavířilo shůry jako sněhu
lavina – stříbrných podkov blesk –
lebky zasažené temný třesk –
a již deptá v burném hřívy šlehu
naší tlupou komoň posvátný,
vzpíná se a skáče, řičí, supá,
bleskem kol se míhá, třeští, dupá –
bílý přízrak děsně úchvatný!
Za šíjí mu vzňatá hříva lítá
rojem háďat ohnivých a hází
jiskry kolem – již i sedlo chytá –
jezdcem plamenem teď komoň zmítá,
jak by mrskán žhoucím běsem zkázy...