– Zle dívá se, jak snul by něco zase,
a nehnut stojí. Náhle zadívá se
do skupiny těch malých drobných dětí
a strhne pušku, míří, rána letí,
drobounký chlapec se tam zapotácí,
ručičkou mávne, již se s voru kácí
a v rozčeřené vodě mizí. Lidé
začali láti: Z ničeho nic přijde
a střílí děti. Že prý je už dosti
těch jeho všelijakých výstředností.
Že nutno říci mu už slovo rázné –
leč náhle hluk a nadávání vázne,
neb ministr vak jakýs se zad snímá
a směje se, a vak se zdvihá, vzdýmá
a z něho leze hošík zastřelený,
zdráv, svěží. Ale dav ten rozlícený
nanovo začal. Co prý po tom kusu,
ať jde si ministr s ním do cirkusu,
ne k vážným lidem. Jak šla dál ta scena,
já nevím. Procitla jsem. Upocená.
A co vy na to? – Nic. Tak sen si hrává