Hynek se klonil panstvu, hostům; přišlo maní
že k Lauře pohléd’.–     Nebylo to včera,
co viděli se v Praze za večera
tam v sadě poprvé? – Co nyní patřil na ni,
zas poznal krásné oko, v jaké tam se hroužil,
an děla: „Na zemi je mnohá síla“ –
Byla tak unylá, tak něžná, milá,
že v okamžiku tom k ní celou duší toužil! –
I teď ta jiskra chvíli v jeho oku plála...
Pak – „odřekněte“ – mluvil hlas mu jiný.
Pohasnul žár. On zůstal chladný jako skála,
a na čelo mu lehly temné stíny.