My za té řeči došli lípy duté,
ji obešli a postanuli maně
u branky její šíro odemknuté,
jež měla veřej na zevnější straně
tak obalenu korou barvy stejné
i podoby, tak zcela upravenu,
část přirozená jakby byla kmenu;
a když se zamkla, tu jak dvéře tejné
tak přesně vtělila se v obvod stromu,
že – třeba z blízka – sotva přišlo komu,
by pochyboval o celosti kmene.
Teď do útroby lípy otevřené
pán domu vstoupil. Rozšklebenou ranou,
jež po vyhnilém suku ve pni zbyla,
i branky otvorem se záře lila
v ten altán podivný. Na křeslo stranou
tam šlechtic used’ při okrouhlém stole,
mně vlídně kynuv na protější sesli,
co zatím venku v záhonovém kole
šlechtičku sem tam nožky čilé nesly.