Síň vítala ten luzný děcka zjev
v svých starých zdech zvýšeným zapláním
na krbu, úsměvem všech přítomných;
i paní domu, vždy tak dumavá
a zamyšlená, poloútrpně
a polozvědavě se usmála,
a Saloména jako vnuknutím
se tulila k bledému dítěti
a líbala mu čelo, za ruku
je vzala, beze slov je přivedla
až k matce své, a ta se tázala:
„Jak stalo se, že bloudíš samotná
v tak černé noci? Dítě, odkud jsi,
a kam tě vede cesta? Zbloudila’s?“