Zazněl kvapík bujný, ohnivý,
při němž srdce bouřně tluče,
myslivec se usmál vítězně
schvátiv Lenku do náruče;
tanec jich byl chvatný jako blesk,
divokého plesu plný.
Lenka mdlá jak růže leknínu
unášena tokem vlny,
byla jako zpita, zmámena,
znavena i v pružné patě,
když ji černobrvý myslivec
tisknul k hrudi v šedém šatě,
proniklo ji kouzlo palčivé
v tůň až nejhlubšího nitra;
když se do ní díval při tanci
svůdně, vroucně, vášnivě a zchytra,
náhle bázeň v srdce bodla ji
rozechvěvši tělo všecko,
by ji pustil, v hrůze prosila,
v zoufalství jak siré děcko.
On však nedbal, s okem plamenným,
s vášní náruživě žhoucí
upjal na svá prsa bouřlivá
růži bledou, uděšenou – mroucí.