Hallucinováni svou láskou zřeli:
na městě, na stromech měkce se chvěly
měsíčné noci. Tu mluvená slova
s vůní trav, růží, se světly z vody
vystupovala jak nahá těla
bílá a nově zrozená celá
a jako bytosti oživlé v chvíli
žádostnou krví, svá pouta předla,
růže si házela
jedinou cestou ze srdce k srdci,
házela sítě své, kouzla svá vedla,
vracela se a opakovala,
byla si krásou i věčnosti dechem,
bez konců důvěrným echem...