– Vím, míra vaší hodnoty je vrchovatá.
Vy tak jste nadšeni jak moje církev svatá,
jež z velké lásky, která všecko přemůže,
mne, dóm váš slavný, dostavěti nemůže.
Vy jako já – hle, čas mně fiály už láme –
co dávná minulost nám nechala, to máme,
a to ne ještě v kráse té a v pořádku,
jak pro věčnou by slušelo se památku.
A z nového jen základy – no, pěkné rysy,
však menší než jak bylo zamýšleno kdysi.
A na těch základech jen sem tam nádenník
se mihne loudavě a s dýmkou kamenník,
že tlukot kladiv zní tak opuštěně, chudě,
jak v stodůlce když mlátí jedním nebo sudě.
Aj, marno dumat, brachu! Laj už neb se směj,
ta usedlost snad jediný váš privilej.
O ruchu, jenž by hlomozil a hřmotil prací,
kde slova neslyšíš, neb vše se v hluku ztrácí;
a o hemžení, které šumí radostí
a tempem bujarým a vtipem, mladostí,
kde i když nezdar přihodí se, vše se směje,
neb plno života je, nikdy bez naděje –
ej, není na tom malém našem staveništi,
ej, není, brachu, jako v mraveništi.
Můj zbožný stavitel má aspoň plán a dlaň,
a vy – vy trochu slov a „Vůle Páně se staň!“.
Já, brachu, rozhlížím se věrně, jak jen mohu,
a za vás modlívám se s ranním sluncem k Bohu
a dumám o vás rád i v noci hvězdnaté,
vždyť přece svoji jsme – nač marné řeči té?
Sta pokolení znám a laskavě jsem soudil,
i když vše bouřilo, že rod váš hříšně zbloudil.
Viděl jsem reky, světce – srdce tluče mi! –
viděl jsem nadšence i také ničemy,
že k nebi vzúpěl jsem, zda možno zříti na to,
a ono – hřešívá i věk – to všechno bylo svato.
Věřil jsem v pravdu však a pevně věřím v ni,
chvěl jsem se radostí, když dnové líbezní
se na vás usmáli, a věřím vší svou duší,
že bude slunečno též u vás, hruď to tuší.
Dřív plevel vyrvat však, jíž cit se porušil:
nevážnost k sobě, že by věk náš netušil,
a za to lísání ach, všemu, co je cizí;
v tom maloměstství vašem ideály mizí,
vám v žilách rýnská voda rozlévá se již –
by aspoň rýnské víno bylo, trpko díš.