Zaržal komoň, těžce poklusává,
mladý na něm atman potácí se,
v krvavé se halí roucho hlava,
v bledé líci jízva škaredí se.
Na čele mu chmura zavěšena,
jak ta duma, na duši co tíží,
myšlenek se trhá pásmo svíží,
v trpké srdce upomínce stená.
Stlumiť chce ji, živěji leč vrací
obrazem se nevýslovna žele,
svatyň zírá skvoucí, jak se kácí,
v spilém ženu lokti nepřítele.
Žalný ryk, div srdce nerozskočí,
v pomsty řev se hořem rozdivočí,
plaše komoň spjal se, dále kluše,
atman na něm v hloubi raněn duše.
Zašel měsíc, v spoustě tona mraků;
nevyšel víc koni, ni kozáku,
černou nocí spolu uháněli,
v síč až pěknou Záporožskou vjeli.