Jak roje hvězd by v zem se rozpršely,
s Olympu bozi zářnou stopou spěli
k mistrově dílně; na prahu však v cestu
vstoupila bohům Pallas bleskooká,
zjev její rostl, tváře majestátná
nadšením plála, krásy živým leskem:
„Pod peruť svou já bohů beru soka,
jenž tamo spí, by mysl pomstou chvatná
jej, otče Die, nestihla tvým bleskem.
Dřív sochu znej, jež jako Pallas tvoje
vylétla z hlavy, silou rovné tobě,
pak, chceš(li, blesky hřímej bez úkoje
a pomstu konej na něm, na Niobě.
Viz její tvář! tys proměnil ji v kámen,
on z kamene zas žití dal jí plamen.“