Den slunce, tepla. Odložil jsi žurnál
– co z bojišť hlásí se, je spokojivé
a jiné zprávy blaží ještě více –
a do sadu. „Sad“, ano sad. Je ovšem
jen o maličko trochu větší dlaně,
však sad. A dýše svěžestí a vůní
svůj raní pozdrav. Potutelný špaček
na budce nad ořechem skřípe jaksi –
oh, darebáku, zahlíd jsem tě oknem,
jaks na třešních byl: na vrcholku větve
jsi rval je nehorázně, až se zmítal
ten bědný stromek. Však teď z něho prchá
tlum vrabců, špačků, souzlodějů tvojich,
a dokud kradli, byli pěkně zticha,
teď na osyku odletli a křičí –
vy uličníci, vždyť vám neublížím,
vždyť vídám rád, jak vstupujete němě,
svou přirozenou žvavost potlačivše,
do stromu koruny, kde rudé třešně
jak český granát rdí se. Natáhnete
ty krčky svoje tak, že celá postať
se promění, tak zeštíhlíte nějak,
že najednou jste vším a jen ne vrabci –
je, taškáři, to vaše inkognito?
Teď křičíte – oh, rozumím, toť lání
je přistižených darebů a lotrů,
leč v právu bych byl, kdybych vás i honil
a na postrach vám strašáka tam vstavil,
vždyť sad to můj a právo na mé straně.