Pohnutí bratří potakali hlavou.
Jen hejtman roháč jaksi zamrače se
(on nebyl přítelem žen, věřit nechtěl
ve proroctví a čáry, kouzla skrytá),
svůj historický vytáh kolovrátek
a zkoumal válce. Dobrý hejtman roháč
jak jiný kdos psa, papouška neb ženu,
po leženích a bitvách vlekl s sebou
svůj ruční flašinet (jej odebral kdys
padlému druhu) věčně, vytrvale
a v krutých bitvách na podiv všem vrahům
a svojim k hrůze hrával chladnokrevně
vše, co jen mohl. A moh to, co měl jen.
Dva válce: jeden o sbratření s Rusy
(to fantastická byla melodie)
a druhý: jazyková nařízení
(hromová hudba plna přesvědčení).
Ach, hejtman roháč míval kdysi kdysi
též třetí válec... „Pražákem“* jej zvali...
však v jedné bitvě zlostný jeden shrapnel
pad vypočteně, „Pražáka“ mu rozbil.
A tehdy hejtman rval si vztekem s hlavy
kučery bujné, truchlil pro „Pražáka“,
nejedl, nepil, třetí den by býval
už pošel jak lev Heřmana kdys z Bubna
v baladě Macháčkově, než hlas povinosti
jej volal k žití. Časem uklidnil se
a spokojil se těmi, jež mu zbyly.)
Trnuli bratří, že snad přehraje jim
prvý či druhý (z paměti vše znali),
než hejtman prohlíd, vyfoukal je trochu
a zavřel v kufřík. Za to Sybilla se