Však mu třeba toho přestrojení,
třeba na Krchlebích tajné skrýše
nepřátelé v divém nevražení
lotříkem jej učinili říše.
Z podružného kněžství vypuzen
mladou ženu nechal na sirobě,
chudý statek Valonům byl v plen,
strachem zahynuly dítky obě;
do Slezska prch s exulantů sborem,
touhou hnán zas do Čech přišel zpátky,
aby v lidu, tlakem škůdců chorém
znítil cit, jímž oživly by chatky.
Vždyť jen predikantů slova svatá
plála lidu hvězdou v času tmách,
tu i tamo svitnouc na horách,
jako srp, když žeň má býti žata,
a kde z mlatu cep se slyšeť dal,
náhle Matouš Ulický se zjevil,
aby nad ním svoje ruce spjal,
požehnal a slovy bolesť levil,
která z vetché ubožáků řasy
proudila se v chudozrné klasy.
Přestrojen-li v kruhu lidí stával,
s rýčem na zahradě, s kosou v poli,
slídičů zor liščí po vůkolí
žádný predikanta nepoznával;
a když do Čáslavi k choré ženě
pospíšil, by těšil ji a sebe,
zpět se vrátil, ukryt rouškou nebe,
v Krchlebskou svou skrýší každodenně.
Někdy na delší se ztratil čas,
aby křtil a snoubil blíž i v dáli
ty, již na oko se přiznávali
k církvi Říma, jinak k bratřím zas;
a tak těšil, budil, povzbuzoval,
slabá srdce v ocelová koval,
až pod Čechů železnými čely
vzplanul odboj proti trýzniteli.