Kol sebe ohlédla se Marie,
a po boku jí stanul Vladislav,
muž zádumčivý, vezdy ponurý,
jak temných borův hlubné tajemství,
a tichý, jako pouště dálava,
a bledý, jako smrti předtucha. –
Však znáti v očích, v čele vysokém,
a v pěkných ústech pevně zamknutých,
že nad borem se často zachmuří,
a po nebi se blesky křižují,
a že i v poušti často vichřice,
jež celý svět mu smete nad hlavu.
Však čelo umí vichrům vzdorovat,
a chmury o ně vždy se roztříští,
jak myšlenkou by stálo nad bouří.
V tvář jeho, v celou jeho postavu
jest jedna velká mysl vyryta:
buď budeš velikánem na světě,
a panovati srdcím, hlavám všem,
neb nikdy ničím, věčně zmítaným
štván budeš, v lesích jak zvěr divoká;
však malichernost není osud tvůj,
buď vším, neb ničím být ti souzeno.