Známe jen směr, ale nikdy neznáme cesty.
Potupně na nás volají holomci s hradů a vesele z rybníka žáby: Kam? Kam? Kam?
„Rozžíznila se duše po Bohu silném a živém... Propast k propasti volá...“
Tak zpívali bychom a šli bychom kraji, a kdo by chtěl, šel by i mlčky s námi.
Šli bychom v průvodech, pod korouhvemi.
Pod korouhví ztlumeně červenou, na níž vyšit je kříž po celé délce i šíři;
pod korouhví zsinale modrou, kde jako hvězdy svítí se hřeby, více než čtyři;
pod korouhví zelenou jak dubnová louka, a Beránek bílý je uprostřed pažitu, urvaného zemi a vzneslého k výším;
pod korouhví bílou, na níž se zračí obrysy bolestné Tváře jako na rouchu Veroniky;
a pod korouhví černou, na které stejně jsou bílé lebky i květy.