V svatyni, která zpod palem zlatem a mramorem hoří,
vedl mne Apollův duch; tam zachvátil silný jak vichr,
svatým šílenstvím bledou svou kněžku a velel mi takto
jejími ústy při děsivém hřmění podzemních hromů:
„Uprostřed lasturných peřejí věčně šumného moře
ostrov Leuke leží, na straně, kde Istros své vody,
unaven dlouhou svou poutí truchlým barbarů krajem,
v temné hlubiny Pontu k sladkému poklidu valí.
Spásu svou hledej na pustém tom břehu! Tam vzejde ti světlo,
které z očí tvých vyplaší tmu a zhojí tvou duši.“