V tom vyrušil je šumot, zazněvší z houštiny bujné,
na břehu ježto druhém též vroubila vlnky potoční,
zahradu Výhoňových od farní volně dělící.
V mlází tam vrbovém, mezi výhony rozhrnutými
spatřili nad potokem tvář Bohdana nakloněného,
zbledlou, rozrušenou, k nim pnoucí pohledy mračné
z pod střechy rozložité, režné slaměného klobouku.
Chvilku zamihla se jen, pak v listů houšti zanikla
líc ta bledá, jak zjev mizivý vodníkovy tváře.