Po celou noc jsem oka nezahmouřil,
ten hloupý klep tak příliš krev mi vzbouřil.
A byl jsem rád, když počal svítat den.
Do sadu okno ihned otevírám
a nakloniv se z něho zamyšlen
v ten klidný koutek, v zahrádku svou zírám.
S pocitem blaha dýchám vonný vzduch.
Červánky září a z jich záplavy
skřivánka zpěv zní zvučný, jásavý.
Den budí se a tichý svěží ruch
lze tušit v sadě. V drobné krůpěje
se rosa sráží a po stéblech splývá,
se květů kane. – Květ se zachvěje
pod tíží její, zřejmě pookřívá. –
A v růži sličnou poupě neúhledné
se rozpukává, sladkou vůni dýše.
Sad pln je květů, – Liduščina říše.
Hle, její růže kouzlem v noci jedné
rozkvetly všechny! – Cítím vůni jich
tak lahodnou! – – Šum kroků lehounkých
v tom probudil mne. – Ludmila už vstala?
Uprostřed růží, hle, se ukázala
jich královna a ke květům se shýbá,
jich vůni dýše a poupata líbá –
a věřím sám, že všechny rozkvetou,
jak dotkne se jich malou ručkou svou.
Je šťastna. – Kterak mile usmívá se
a zrak jí plane! Ve svěží své kráse
nezadá růžím, – ba jí přednosť dávám.
Můj bože! věru – vždyť jí nepoznávám!
To není více malá Lidka naše! – – –
Tak divno mi – a v rozpacích a plaše
čarovný zjev ten stíhám zrakem svým, –
jak mezi květy lehounko se mihá.
Cit jakýs nový hruď mi maně zdvihá, –
jej pojmenovat ale neumím.
Cit trpký, divný. – – Vyrostlo to dítě!
jak štíhlá jest a pružná! spanilá!
vždyť ještě včera takou nebyla!
Eh, tak i růže náhle překvapí tě,
když z poupěte se přes noc vyvine.
Ten lehký krok, ba každé její hnutí,
ten vlídný úsměv, oka zablesknutí,
vše svůdné tak a dětsky nevinné!
Kde půvaby ty všechny nasbírala?
Snad víla – družka jí je darovala?
Jak sluší jí ten prostý ranní šat!
Ten zlatý vlas! Vždyť není dávno tomu,
co musel jsem jej často zaplétat,
když do školy se chystávala z domu, –
teď mocným proudem v lesku svém a kráse
přes plné rámě volně rozlévá se. –
Jak vyrostla již. Není děckem víc!
Když usměje se, v hebkou její líc
se důlek boří. – Kdo jí tomu učil?
Jak dlouho ji (a sebe též) jsem mučil,
věd počátky než ve hlavinku její
jsem vpravil z knih! – teď zázraky se dějí!
Kdo vědomostí množství nepřehledné
jí vnuknul asi – a ve chvíli jedné?! –
Kdo naučil ji usmívat se tak,
šelmovsky mhouřit modrojasný zrak,
tak vznášeti se jako motýlek
a každým hnutím jevit nový vděk?
tak vážně vlásky odhrnovat s čela,
tak roztomile ke květům se shýbat
a rtíkem svůdným po dětsku je líbat? –
V tom zvedla hlavu a mne uviděla, –
pustila růže, stála v rozpacích,
zář v oku zhasla, se rtů zmizel smích – –
A náhle prchla, po šij uzardělá. –