Stáhli i z věže zvony dva.
Přijela odpůldne komise pro ně
ze vsi, kde zvony už pobrala.
„Nejdřív je slavně vysvěcují,
a teď je z věže tahají
jak zloděj holuby z holubníka –“
ozval se repot z houfu žen.
– „Nechali tam jen umíráček!“
– „Tím odzvoníme té bestii!“
vykřikla pološílená žena,
také již vdova – muž i syn
padli jí v Srbsku – s jinými vidouc
jejich dva zvony stahovat.
Jeden z nich starý byl, starý měl nápis:
„Od zla a nepřátel nás chraň!“,
relief svatého Václava pod tím
s podpisem: „Nedej zahynout!“
Celý ten kostelík byl starý.
„Odzvoníme té bestii!“
křičela pološílená žena,
hned tu, hned tam mezi ženami
bez sebe vzrušením pobíhala,
hned zase strnule hleděla vpřed.
– „Už jenom ať jí odzváníme!“
zvolala druhá zuřivě.
„Bude to, bude!“ – „Hleďte tu faleš!
Zve se to ,z Boží milosti‘,
ale dá zvony na kanony
přelívat, na zabíjení!“
– „Aby nám vraždily muže a syny!“
– „Bůh je jim vrchní jen policajt.“
– „Na nás jen. Na nás, na chudáky.“
– „Na kohož jiného? Strašit nás.“
– „Sobě si ráj, ale bez Boha, vzali;
peklo, to štědře nechali nám.“
– „Pokrytci pekelní! Ďábli a kati!“
– „Odzvoníme té bestii!“
vzkřikla zas pološílená žena
do hluku rozvášněných žen,
zbavených mužů a synů, jak ona,
doma jen děti hladové,
doma jen dcerky udřené, bledé,
doma jen dědeček, babička.
Na zemi přes noc ležely zvony,
ráno však z nich jen jeden zbyl.
Starý zvon se starým nápisem zmizel.
Ráno když pro ně přijeli,
nenašli ho. Jak by se propad’.
Jak by jej vítr odfoukl,
nebylo v zemi ni stopy, ni rýhy,
kudy a jak jej odnesli.
Četníci běhali, hledali všude,
dobrého čenicháče psa
přivedli – marno a marno všecko.
Běhali, hledali, pátrali,
na výslech brali po řadě všechny.
„Copak my na to stačíme?
Děti a dcerky teprv ne a
babička nebo dědeček –
ty aby samy na voze vozil!“
odsekly ženy četníkům.
Na zvláštní výslech vzali i děti.
Ty zasvěceny nebyly
do tajemného únosu zvonu.
S Jiříkem odpovídaly
po pravdě jako podle noty:
„Nevíme.“ – „Neslyšeli jsme.“
– „Babička řekla, že se as propad’.“
– „Že prý as vidět nemohl
takové svoje znesvěcení“ –
tvrdil tam hošík, čipera,
jak to byl zaslechl od babičky.
– „Schicken’s doch diese Trottel fort!“
strážmistr zařval na četníky.
Starého zvonu nebylo.
– „Tam máte ještě umíráček!“
četníkům na věž ukáže
vychrtlá žena s malým kloučkem.
Četníci zmizeli jak kouř.
– „Však jim té bestii odzvoníme!“
křičí už po kolikáté
na návsi pološílená žena.