Nejmocnější ale vzdech
z ňader Ludišiných proudí,
než se octne v hradu zdech
vzácný pán, v nich panna bloudí.
Zavzněly trouby hlasné,
jak ryzí stříbro jasné
a kolem, na omšeném skalí,
ohlasy chvějné polétaly.
Spustili most a v bráně
lesknou se hrdé skráně,
Ludišin zrak jej vítá matný –
vznítil ji pohled majestátný.
„Vítá Vás, pane, moje pokora,
a se mnou všecka Hrubá Skála,“
řekla mu panna, on se pousmál,
viděl jak v líci barva hrála.
„Díky!“ děl tiše, vhroužen v sebe, –
a jí se otvíralo nebe.