U knížete Vladimíra
hostí plná dvorana,
zněly písně, hřměly číše
od večera do rána.
A když hezky podpili se,
plynula řeč jako med,
co kdo v srdci, na jazyku
všech se objevilo hned:
ten se chlubil krásným ořem,
jiný chválí ostrý meč,
o půtkách a dobrodružstvích
bujně reků zněla řeč.
Nejvíc Aleš vychloubal se,
kučeravý hladě vlas,
o své síle, o svém luku,
o svých dvorech zas a zas,
a když všichni utichli již,
hřměla jeho slova dál,
jak proud řeky nespoutaný
když se řítí v strže skal.
V síni všichni diví se mu,
a sám kníže žasne též,
věřit těžko, nikdo neví,
co je pravda a co lež,
ale vzepřít se té chloubě?
Sotva kde kdo slůvko řek –
u dveří jen smál se hlučně
jakýs cizí mladý rek.
Smělce Aleš spatřil náhle,
ve stůl pěstí udeřil:
„Jaký to zde holobrádek,
selský netesanec zbyl?
Snad se nechce měřit se mnou?
Kdyby za to chlapec stál,
zápasil bych o život s ním,
bych tu zpupnost potrestal!“