U korbele kroužkem – také z toho cechu –
sousedé si lehli do kyprého mechu.
Dámy hlouběji však vedl v temný bor
švarný panic Josef Ignác Arator.
Rytíř, jakých málo – na vše připravený,
zná on každý rozmar, jaký mají ženy.
Dovedl si získat paní Rozy vděk
za kytičku vonnou modrých fialek.
A sotva že Klárka šeptla paní máti:
„Míč kdybychom měli, mohli bychom hráti!“
poklonil se dvorně, k službám hotový,
s míčem vytasil se – odkud? – Kdož to ví!
Maminka se pýří: „Jsem už na hry stará!“
Zašeptal jí v ouško: „Jako růže z jara!“
Pohrozila prstem a s nevinnou tváří
vší silou mu stiskla ruku potají.
Míč už lítá, skáče, milostpaní září,
obroučky a stužky jen jen pukají.
Josef Ignác stále ke Klárce se točí,
ale paní matka nepouští jej s očí.
Rozjařený míčem po dcerušce hází –
Klárka uhnula se. Do hustého mlází
daleko míč letí. Děvče nelení –
rozběhlo se za ním, rozhrnuje křoví,
nahýbá se pro míč, po mechu jej loví
a najednou celé mizí v zeleni. – –
Přešla chvilka – druhá – o Kláře ni slechu. –
Josef Ignác už se neubránil vzdechu:
„Panna zabloudila, třeba hledati!“
Paní matka šeptla jako na potěchu:
„Ach, zůstaňte u mne – však se neztratí!
Počkejme tu spolu – –“ pomalu se blíží –
„počkejme tu spolu, je zde krásně tak!“
Pan rada se chvěje, cosi hruď mu tíží
a před paní Rozou plaše klopí zrak.
„Přece“ – praví – „přece podívám se za ní –“
za ruku jej chtěla chytit milostpaní –
jako had se vysmek’, zvolna ustupuje –
ona skokem za ním. – Ztratil ducha rek,
před planoucí družkou dal se na útěk.
Sklopil hlavu – běží – větve rozhrnuje,
klobouček mu spadl, v ruce si jej nese,
na hlavě se žlutá vlásenka mu třese.
Za ním milostpaní stále blíž a blíž –
na rameni cítil její ruku již.
A v tom jakás větev křivá nakloněná
vlásenku mu strhla. – Bože, jaká změna!
Pod ní lebka holá, hladká jako led,
šedivý jen vlásek tu a tam se chvěje.
Paní Roza vzkřikla: „Běda! Co se děje!“
Za hlavu se chytil, zastavil se, zbled’
a sepjaté ruce k milostpaní zved’.
Ona hněvem vzplála. „Vari!“ křičí, „vari!
Hle, jaký je starý! negalantně starý!“
A on holou lebku kloboučkem jen skrývá.
Rozprchli se oba na opačné strany,
sotva lehká stopa v kyprém mechu zbývá,
a vlásenka žlutá na sněti se kývá.