A byť bych slovem snad ještě i stihnul terč svůj maně,
kořist v ruce mé nepoznáš; prostřed lidské dlaně
muška tenounká chycena, rozdrcena v nic,
pel svůj duhový, životnost roztomilou tobě
nezjeví, dechu jejího nepostihneš víc.
Celým hloubavým životem vlastním probojuj se
k tušením na této pěšině, a až budeš moci
říci si pravdivě před sebou,
že už v svém veškerém cítění čist jsi, sebou spálen
ve všech svých požárech hlubinných, neshořevších darmo,
a že už od lidí konečně tisíc mil jsi vzdálen,
smrt i život že nelišíš pranic, dálku spíš
nad všecku blízkost pochopíš.