Až úlekem dne zvuky ulnou do němoty,
tma hlubá zavalí zor do slepoty,
až na rtech sinalých se vlna vzdechů zlomí
a stane srdce tlouci
i touhy úponky, v něm po slunci se pnoucí,
mráz noci náhlý sžehne do pohromy,
až ruce nevládne klid na prsa mi složí
a v hlavách světélko se za mne porozhoří,
smrt poznám tajemnou:
Ó Kriste Ježíši, mých snů i dnů mých soudce,
smiluj se nade mnou!
Tvé koruně se nízko pokoří má duše nahá,
co k Tobě z těla s bázní vyletěla, –
z Tvých ran ji na smír oros krev Tvá drahá!