Ten sladký nádech jara na lících
a temný lazur hlubokých Tvých očí:
ty vyrvaly z mých sněhů tajících
juž tolik slz a tolik rosy vřelé –
že kdy v jich proud
by mohly vplout
ty růže dvě, jež’s měla u vrkoči –
ach! jistě tam by utonuly celé!