Ghismonda byla bledá, mlčela
a ráno zrnko zasadila v zem
pod samým oknem svým, a v krátký čas
cos jako bledá réva růstalo
z tmy podzemní, a rychle plazila
se rostlina ta vzhůru výš a výš
po mramorové stěně, dosáhla
pak samé okno, tam se upnula
a mezi listmi, jak když otevře
se oko světlu, rozbřeskl se květ
jak blankyt jasný, uvnitř plněný
jak perlami – však běda, sedla-li
buď zlatá včela jemu na pokraj,
neb pestrý motýl, běda přilét-li
mu blízko pták: jed hrozný dychal květ,
smrť byla v něm a zkáza, záhuba...
Ghismonda žasla... „To jest obraz můj?“
si zašeptala, hlavu sklonila,
a oděla se v černý, dlouhý háv,
v němž krása její bílá, mramorná
tím jasněj svítila, jak bělosť hvězd
tmou noční zvyšuje se. Ghismonda
se uzavřela více nyní v dům
a prchala před zraky cizinců,
a otec její nad tím radosť měl,
teď byla zase zcela jeho jen.