To neví nikdo. Modla leží v písku,
je rozbita a brzy zasypána
a včera ještě s úctou zřel k ní každý,
s ní sdílel tajné city vlastních ňader,
ji prosil o zdar rodiny a stáda,
o šťastnou cestu, o přispění v boji
ať s šelmami, ať s divým nepřítelem;
k ní patřil s bázní, hrom když duněl v mračnech,
a s plesem, déšť když vlažil zprahlé nivy;
na kolena a na břich před ní padal,
jí líbal podstavec, ba v úctě svaté
syn pouště mnohý po ní šplhal výše,
by dotknout moh’ se nesmrtelných nohou.
Dnes po ní. Leží v písku povalena,
trup jinde, hlava jinde, nohy jinde,
jen podstavec ční, asyl plaché zmije,
tak dlouho, nežli zanesou jej větry
drobounkým pískem... Ale v oku věštce,