– Tím aktem dojat noblessy
dím: Odpusťme si, co jsme si.
Řeknu to stručně, mistře drahý,
co truchle v srdci zvoní mi.
Básníci naši mřeli záhy
nebo se stali fádními.
Můj drahý mistře, smutno tu žíti,
bojím se, bojím čtyrycíti,
dusí nás stěny, těžký je dech,
bojím se, bojím svých drahých Čech.
Můj drahý mistře, vaše jméno –
Tu poklepal mi na rameno,
a zašeptal pak uznalý:
– Chlapík. Taky jsme bývali!
Jak jsem to dostal, tak to dám.
A jenom pojďte dále k nám –