Víc, než jsem pojal okem, uchem těla,
tvá blízkosť sama zjevila mé tuše;
tvým dechem slední mha se odechvěla
se zjevův okolních i vlastní duše.
Teď vidím zřetelně lži bezdno tmavé,
jež zeje kol; zřím, kde co čisté, pravé,
že k šalebnému aspoň sahá jménu,
jímž přilhává si vyšší lesk a cenu.
Než jasně též u vlastní nitro svoje
zřím skroušen, k tobě vzhlednouti se boje:
lež také v ňadrech mých, v mém srdci hnízdí
i zlato těchto strun svým rezem hyzdí.
Slyš moji zpověď: Pouhá slávy žízeň
mou ruku často k těmto strunám vzpjala,
ne svaté nadšení a boha přízeň,
jež píseň hluchá pokrytecky lhala;
jí chvěly často vzlety, touhy, boly,
jež byly cizí nitru mému – Zbavím
skráň nehodnou té liché aureoly
a přílbu manů tvých si v čelo vstavím:
Již umlkne můj zpěv, jenž klamné svity
stlal bídným světem, slavil mrzké děje,
jenž vkládal velebnosť a rajské city
tam, kde jen páchne rmut a prázdeň zeje.
Jen tobě, Pravdo, služ můj život příští!
Hle! Vrhám do moře svou lživou lýru –
již o bok srázné skaliny se tříští,
již utonula v pěnícím se víru.