Však duše dívky hlouběj vnímala.
Jak hvězdy, jednou z temna zrozeny,
na věky planou, tak v ní myšlénky,
jež jednou jasně z tůně poznání
se byly vyronily, svítiti
a hřáti nepřestaly víc; jich jas
a teplo jejich zbouzet jaly se
v ní velkých citů spící zárodky,
a jako z temných v zemi kořenů
se z jara k světlu dere rostlina,
tak něhy divukrásný, sladký květ
jí v nitru jako lotus vypučel,
v tom šeru neurčitých, matných snů,
a rajskou vůní prodchnul duši jí.
Líc její odlesk nitra jevila:
do hvězdných očí vláha stoupala,
a na rty její, snivých úsměvů
čar nevýzpytný jako motýl sed’.
Však tiše tak ta změna dála se,
že nikdo sladký zázrak netušil,
ni Aziz, ani jeho rodiče,
ba sama dívka ne. Tu stalo se,