Ó Bože, Bože můj,
Cítím se nuceným, tobě se modliti,
Vylíti srdce své v lůno tvé;
Nebť mysli mi dodává milostivosť tvá,
Svítící vůkol leskem utěšeným,
A blahá mi kyne naděje
Ratolestmi, jako harfy šustícími,
Že mne neoslyšíš!
Avšak že splnit můžeš, čeho’s neoslyšel,
Za to ručí všemohoucnosť tvá,
Ručí jistěj, než stojí tam vrchové,
Velikánové prasvěta,
Jichžto temena na žulovém těle
Strmí až do oblak.