A hluchý asketa, jenž v mokré sluji kleče
rok stý juž počítá, an v moře věčna teče,
a srdce tvrdé má jak balvan svojí skály,
dí, duši před světem na zámky zavřev ctnosti:
„Mír stará moje hruď a prázdno hlava hostí,
buď, Pane, za štěstí to dík ti neskonalý!“