„Mohli bychom jíti!“ pan lékárník praví,
vlásenku si rovná, sem i tam ji staví,
krajkový mu límec strmí pod bradu,
hedvábný se cůpek kývá pozadu.
Milostivá paní tiskne zoubky ve rty,
div se pláče zdrží – však to nejsou žerty,
statných zdravých ňader jarobujný květ
jako do vězení vtěsnat pod korset! –
Panna Klára – Bože! Andělíček s nebe,
v obroučky a stužky sevřela už sebe,
„mušku“ lepí na tvář – divnou okrasu –
jemný zlatý pudr sype do vlasů,
na šíj, na ramena a za ňadra taky,
vždyť i tam se vetrou ošemetné zraky.
Krásná! – Na podpatku sem i tam se točí,
nedočkavost hledí z blankytných jí očí.
„Ale mamá!“ šeptá, „pojďme, pojďme již!“
(Milostpaní matce právě na neštěstí
tkanička se trhá – kříž to věru, kříž!)
Panna Klára oknem patří na náměstí. –
Pod podloubím jaký veselý je shon!
Hle, u „černé růže“ teď se zjevil on!