Svit, který po čele jí přeletěl,
shas’ najednou... já čelo pomnul si,
a poznovu tvář ona neživá
zavřené oči měla, mrtvé rty,
ztrnulé v bolestném tom úsměvu –
vše jako dřív, vše neživá jen hmota
bez hnutí, bez duše a bez života...