Hle, roztál sníh a roztál led,
svit slunce plá, jenž v mraku zbled,
a v doly závoj mlhy kles,
jenž na mne chlad a smutek nes.
Já dlouho – dlouho tvrdě spal,
až jara dech mne vylíbal,
a tepla, vánku šepty jaré
mně z listů kouzlí báje staré. –
Však nechci plesat šťasten sám,
já ze skal ozvuk vyvolám
a vábit budu ptactva zpěvy
bujaré mládce, sličné děvy.