A laň psy štvána zniká v doubí.
Dešť šípů za ní bojar slal,
však nadarmo, přec prchla v loubí,
jež ostružina s hlohem vroubí,
a za ní bojar dál a dál.
Již v houští zmizel lovců zraku,
ve listí moři, kouře mraku
a ještě šípem stíhá laň,
v tom, zda jen možno věřit oku,
hle, Agrafa na stráně boku
v mech úbělovou tiskne skráň.
Jí opodále číšník v krvi.
Ne laň, on zhynul deštěm střel.
Vzkřik’ bojar, strašně stáhnul brvy,
a pohledna v zrak ženě prvý,
jak zachvěl se, když v prázdno zřel.