Pan Lubas mnohou chvíli prostál zamyšlen
nad polem zpustošeným, loukou zaplavenou,
a jestli k Labi zbloudil, marně tajil vzdech.
Tu vír se dravý točí pokryt bílou pěnou
a jako smích to šumí temně ve proudech.
Kde hráz je, kterou spoutat zločinou chtěl řeku,
na důkaz, že jen člověk pánem přírody?
hle, vlna vráží na ni v nenasytném vzteku
a kámen za kamenem padá do vody, –
a v proudu vře to vírem, klokotá a šumí.
Je posměch to či hrozba? rek náš nerozumí
a nechce rozuměti. – Vztýčil hlavu zas,
děl: „K práci! k práci! k práci! pokud ještě čas!
mou vůli nepřelomí věru proud ten dravý!“