Ne! Ten plamen žertvy nechať svítí
daleko i věčně ve budoucnosť!
Žádný člověk, co jich země hostí,
žádný národ není hoden žíti,
kdyby zašlapal své posvátnosti,
v srdci zpustlém zahladil jich jsoucnosť!
Ó v co věřím, vroucně věřit mohu,
co tak draho, že v to věřit musím,
co jak duše zrodilo se se mnou:
toho nikdy v srdci neudusím,
toho nezastrou mi rouškou temnou
proudy krve, za to prolévané!
Co tak svaté, co tak svrchované,
tomu v oběť pálím, svému bohu,
srdce své, svůj dech i vše své žití,
rozkoš bujarého žilobití
i to všední, líné blaho klidu,
v němž se vleče, kdo se boje štítí!
V oběť pálím osud svého lidu!
Nechaťjest mu v srdce rvoucích bojích
krvácet byť marně a pak mříti,
ale nikdy posvátností svojich,
nikdy, co mu bohem, nezapříti!
Žij, ó bože, žij a budiž slaven,
v srdci mého lidu do skonání!
Žij dej i lidu svému žíti!
Přijmi zaň – ó přijmi v oběť milou
tuto ruku moji provinilou,
a tím žárem, jehož cítím plání
v srdci až, – buď veleben a zdraven!“