Šla s bázní po špičkách, jak blížící se k ohni,
až odhrnula křoví, vzkřikla. – Ejhle u ní
tu zrovna na břehu, tu skrčen na výsluní
sám Joza živoucí, an jenom ledabylo
se na ni ohlednul, neb více mu je milo
hřát údy na sluníčku, na které se dívá
zrak mhouře ospale, a líce kormutlivá,
vyzáblá, vybledlá, jen zvolna v slunci taje,
co ruka v půdu hrabajíc si snivě hraje.
Tu Pavla spjavši ruce vzkřikne udivena:
„Kde jsi to byl?“ Však Dubák zprudka na ni žena
hned okřiknul ji: „Mlčíš! Ani slova více!“
A Joza mlčky kývnul obrátiv k ní líce.
Tož Pavla zašeptala: „Nemyl jsi se ani
a nečesal, vid?“ Joza bradu mačkal v dlani,
pak mávnul rukou: „Nemyl; co pak mně už mytí?
Já teď už nemusím, už nedostanu bití,
ni modliť nemusím se, ani časně vstávať,
viď, Dubáku? Teď mohu si jen stále hrávať.
Ah ty nic nevíš, holko, co pak říkať tobě?“ –
„A kde jsi, Jozo, byl?“ zas Pavla jako k sobě
zašeptla nesměle. Však Dubák kývnul na ni,
hned srozuměla, má-li něco ke snídaní.
I vyndala kus chleba, Jozovi jej dala
a ještě jablíčko proň v kapse vyhledala
i vnímala pak blaze, kterak chutnalo mu,
když Dubák začal: „Pavlo! Joza nesmí domů,
to dobře víš! A proto slůvkem jenom hlesni,
hned má tě hastrman, neb strašidlo tě lesní
zatáhne do smrčí. Dřív zadušuj se tady,
že nepovíš, žes byla s Jozou dohromady!“
„Nu, na mou duši!“ – „Počkej, ještě těmi slovy:
,Ať propadnu se hned, když někdo se to doví!‘“
Tu bránila se Pavla nastavujíc ruku,
však Dubák přinutil ji dorážeje v hluku,
že zařekla se jim: „Ať propadnu se teda!“
a v hruď se udeřila, třesouc se a bleda.