Slyše tu řeč jak z tupého strachu se k břehu
Jistoty trhaje snář tíž se sebe házým,
Plésaje v srdcy, že milého bez vady vidím,
Že se y ctnost, že y ozdoba moudrosti výší,
Zjevuji radosti cyt, a vítěze líbám.
Ku panně chvátaje král, by nevinné duše
Spojila svátost a do smrti blažila láska,
Vypravil matce, že ctnost květ nejspanilejší
Rozvila v bouři, a štěstí vyplyne z bídy.
U dcery jsme; tať lekla co draka se svého
Násylníka, a hrůzou klesala do mdlob.
Spatřiv dívčinin strach jsem stvrzoval svatě
Zděšené panně, že svátost rozmilé spojí.
Jakoby udeřil hrom, mé přislibování
Uvrhlo dívčicy v proud všech náruživostí.
Láska a stud a potupa opovržence
Lstivého s mstou své spojily střely, by srdce
Zbouřily outlé, a rozžaly smělosti ohněm
Těsného ducha. Co bez sebe plápolajícý
Na zemi k mým se nohoum sklonila dívka,
Mluvila všecko, co Bůh, co stud a y láska
Mluviti káže, a Bohem mne zaklínala,
Abych se neviny ujav, satana trestal.
Nevěda soudce, co mám sy smysliti v zmatku,
Hledím po muži věrném, by k pomocy přispěl.
Právě se vysypal k nám lid vyskakujícý
S hlukotem na mého slouhu, a bez strachu matka
Dceru sy vlastnila ctnou, y Bohem y lidmi
Zlosynu hrozýc. Chytrý v těsnosti dvořan
Ruce své spial, slib před Bohem skládaje svatý,
Byťby y zhynouti měl, že roztrhne pouta
Škaredé vášně, a pro Boha, pro svého krále,
Pro všecken lid své zostří schopnosti ducha,
Turkyby divoké zbiv chrám založil štěstí.
Ztišiv slovy se lid, jak milého Boha
Žehnaje hrdinu svého, a vynesa k nebi
Smělosti blesk, vin prominul mládkovi hrůzu.
Domů se rozešli všickni. Milenec lstivý
Žehraje na sebe sám dí k mylnému králi:
Pod nebem panuje blud, jen u Boha pravda;
Všecko je na světě stín, Bůh podstata věčná.
Zhrdnuv zmoudřenec slávou pyšného světa,
Shodiv se sebe tíž pěn ošalujícých
Pevného ducha, y Bohu y králi se světím.