Po jejím boku Hertvík s plamenným
a hrdým okem hledí knězi v tvář,
jak by ho k spěchu pobízeti chtěl.
Kněz starý byl a trochu loudavý.
Teď konečně ten přišel okamžik,
kdy ruce víže jim... V tom zaznělo
hlubokým tichem slovo bolestně,
tak bolestně, že zastavil se kněz.
Jen „Bože!“ znělo to, pak ticho zas,
jak dříve bylo... Vzdech ten zoufalý
ze stínu ozval se, kde monument
pod klenbou lodě pne se z mramoru
a z bronzu zářivého; krypta to
jest pánů dávných, nyní vyhnaných,
rod Častolárských spí tam dlouhý sen.