Jak sen utíkají dnové věku
Růžového, než se poohlídneš
Na rozkošném světě, stáří spíná
Bystrost ducha, smělost srdce, těla
Moc, a smrt šíp na šedivce střílí.
Kdybys přetýkaje sýlou skály
Lámal, hory přenášeje divy
Vyvozoval; neudržíš věku
V okřidleném běhu; kdybys zlato
Veškerenstva snášel, okrasami
Mámil, smrti nevyplatíš sebe.
Darmo před smrtí se ukrývaje
Vojny se co zlého vystříháváš
Ducha, zbouřeného ušev moře
V jasný usadíš se sad, by vítr
Na bázlivce nevál jedovatý;
Hodinali zavzní, s světa vyjdeš,
Půjdeš do končiny tmavé, odkud
Žádný tvor se nenavrátil, kdežto
Sláva čistých neušálí zraků,
Zlato nevylíčí chatrného
Těla, kde jen s moudrostí ctnost krásý.
Pozůstavíš statky, hrad a zlato
Nástupníkům, ti se nimi těšíc
V zlatě vykráčeti, v slávě stkvíti,
Nad národy panovati budou.
Y ti jako pára zmizý, nový
Vyjde svět a rod, stín přejde s všemi
Okrasami do věčnosti moře.
Stínů nepoznají potomkové,
Mužové jen moudří jako hvězdy
V budoucnosti třpytěti se budou.
Protož važ sy rozumu, a šetři
Ctnosti, slunce slávy světům zasvěť.