Jak nápoj čarný z číše okouzlené,
ta krůpěj vlahá v ústa skanula mi
a duch můj stíhal po hladině sklené
přeludy švarné, luzných zjevů klamy,
k nimž hudbou tesknou tiše přihrávala
fontana v měkkém opojivém šumu.
Když ruka větrů mlžný závoj svála
s hladiny šeré – odložil jsem dumu,
penízek drobný vhodil ve hlubinu,
pohřížen ve stín sochy Neptunovy; –
a věštbu starou z omšeného klínu
fontana v sluch mi zašeptala slovy:
Kdo vodou mojí zrosil ret svůj vlahý,
ten v touze žhavé k nim se vrací znovy
a nazpět musí v svaté Říma prahy!