Klesne do trávy lovec různý až v hájině laňčí,
K východu sosny budou daleký rozsívati chládek:
Prudkoletý šíp z vycvičených vyklouzne tu prstů.
O vyvolenče Boží, krásné v boku laňce uvázne,
Již tobě dá Bůh dobrotivý; by tě kájela mlékem.
Sem za laní donese k tomuto kněze proudku běloušek.
Koňský ze skalné tě dupot jeskyňky vyvábí.
Bělné fousy budou tuto již bradu krýti junoskou!
Pak druhu můj potěšíš se s křesťany v úvalu tomto. –
Vévodovým šípem raněná tuto laň v krvi klesne,
V stáří mléko jejíž tobě potravu dávalo sladkou;
Než – kněz mírumilý, Bořivoj dá slúhu ti Páně,
Ten připraví a podá ó Ívane krm ti nebeský.
V půvabném jej důli budeš tom vídati často,
Jednak modlitbou osladí tobě až smrti zápas. – –