Však jeho touha byla silnější
po nových cestách, nových dobrodružstvích,
že stínem vykrad’ se a vesele,
jak s okřídlenou patou Hermesa,
paláce spícími spěl chodbami
i sadu svého dlouhou alejí,
a na loď, v zátoce jež meškala,
vklouz’ jako stín, kýv hlavou soudruhům,
již s vesly v rukách svojich mozolných
již čekali naň, used’ lodi v příď
a ku odjezdu ihned pokynul.
V ráz vesel řady dvě vzduch proťaly
a zakypěla voda ztemnělá,
a jako přelud loď se nesla v dál.
Křik „Thalatta!“ byl na rtech potlačen,
by darmo spáče v domu nevzbudil.
Leč oči mluvily a srdce reků
jak pták se vznesla v této slavné chvíli
chladného jitra v dál a k obloze!