A on seděl, – jak jsme zřeli –
Toužil dlouho do hlubiny –
A ta jest jen povrch líný,
Mrtvý hrob a osamělý.
Irmy není! – jen sny o ní
Draly se mu v chorou duši
A že sny jen – prázdné, hlušší
Květů jalových, z nich roní
Se mu slzy na líc chladnou,
Kdy je vadnouť, hynouť vidí,
Kdy sel tužby a co klidí,
Plevy jsou jen sváté zrádnou
Sudbou v jeho ňadro trudné;
Beznádějně planou touhy,
Život za ním snů stín pouhý,
Příští život – žití bludné!