Vtom za sebou zaslech dusot koní,
frkot, praskot a necudné lání,
škytání, drnkot a halekání.
To rytíř a jeho panoš byl.
Před poustevníkem seskočil:
„Aj, ráno ses, otče, s lože zved!
My teprv ráno jedem zpět.
Tři noci už piju a tolikéž dní.
Jak necítit“, ušklíb se, „pokání!
Je psáno, že hříšníku se sluší
nadlehčit nachmelené duši.
Chci ze všech svých kousků ti počet vydat,
vyzpovídat se – vypovídat – –
Karban mne tíží a lež a frej –“
Děl poustevník: „Tedy se zpovídej!“
Ušklíb se rytíř: „Poustevníče,
co růžence mých vin se týče,
já živ jsem byl, jak všichni žijí.
A slyšet-li chceš tu litanii,
já nedal na žádné přikázání,
děvčata sváděl na potkání,
otce nectil, usoužil matku,
svou paní dal vyhnat o jejím svátku,
nu zkrátka, ať se kam chci točím,
všude nějaký hříšek zočím –“
A v opilé zvůli vyprávěl dál
a „Teď mne rozhřeš!“ nakázal.
Děl onen: „Cokoli vykonej,
pravou však lítost v duši měj!
Jen s ní lze dojíti rozhřešení.
V zem svatou jet bez ní, nic platno není.
Tohle mé vědérko třebas vem,
k studánce schyl se, zde pod smrkem.
Klekni, nakloň se nad hladinu,
vody mi do něho načerpej, synu!“