Odcházeje klobouk tisknul k čelu,
doma nechal Jítku osamělu,
v jejíž duši dobu juž tak drahnou
vzpomínky jak jeřábové táhnou
za ním, za ním v lepší kraj a časy!
Skvoucí perly stížily jí řasy,
a v klín zachvěním jí napadaly
jako rosy z višňového květu,
poletný když sever letší z dálí
křídly se jich dotkne v ručím letu.