Ó Atheňané, chodě městem vaším
spatřil jsem oltář, jejž jste zasvětili,
jak nápis hlásá: Neznámému bohu.
A mně jest dáno toho zvěstovati,
jejž zbožnost vaše ctí, ač nezná jeho...
Ten bůh, jenž stvořil svět a vše, co na něm,
nebydlí v chrámích, které člověk staví,
a obětí mu není třeba lidských –
to modré nebe nás všech nad hlavami
je zářným všeobsáhlým trůnem jeho,
a zem jest opěradlem nohou jeho.
On dává dýchání a život lidem,
i zvěři, ptákům, rostlinám i hmyzu.
On z jedné krve vyved lidstvo všecko,
by obývalo zem před tváří jeho,
on vyměřil jim živobytí časy,
hranice bydlišť, on je stvořil k tomu,
by hledali ho, ač jim byl vždy blízko.
Jím živi jsme, jím hýbeme se, jím jen
trváme tady. Jak váš básník praví:
Rodinou jeho jsme tu... Jsme-li v pravdě,
pak nevěřme, že podoben by bůh byl
výtvorům z kamene a zlata, stříbra,
jak v městě vašem vidím, Atheňané.
Ty sochy nehybné jsou dílem lidským,
řemeslem mužů; slepé jejich oči
zírají v prázdno, jedna rána stačí,
a bůh ten zachvěje se na podstavci
a jeho hlava se zlatými vlasy
do prachu ulic skutálí se. V klamu
žijete vy a žili otci vaši,
ó muži athenští! Vy máte bohy
k obrazu svému, přičtli jste jim vášně
i chyby svoje, hodokvasem očí
na mramorových dílech lidské ruky
šálíte duši. Mámení a marnost!
Bůh jeden živý, veliký a věčný
je na nebesích! Jeho velká láska
s bolestí patří na bloudění vaše,
a zavčas pokání vám činit káže.
V svědomí vašem hlas ten ozývá se –
neb značí jiného cos oltář onen,
jenž posvěcen jest neznámému bohu,
než nedostatek víry v modly vaše,
strach bezděčný a vytušenou úzkost?
Bůh spravedlivý pokání čas určil
a den uložil, v kterém soudit bude
skrz toho muže, jenž je synem jeho
a na svět z vůle otce svého přišel,
by vůli jeho hlásal. Jenž byl zmučen
a na kříž přibit, počten se zločinci
a v skále pohřben, aby naplnila
se slova proroků a věštby písma.
O Kristu mluvím, živém synu božím,
jenž lidskou podobu vzav, vstoupil na svět,
by cíl nám zjevil zemských putování
a dráhu ukázal, jež vede z prachu
nad hvězdy vzhůru, v říši věčnou otce.
Jak rozsévač on sil ta slova svoje
do srdcí lidských, a když osil roli,
krev svoji vylil na ně, aby vzešla
a nezanikla. Neboť srdce lidská
jsou půdou zlou a tvrdší nad kamení,
a jenom svatá krev je mohla změkčit
a splodnit k setbě. Není, Atheňané,
poklidu srdce, není spásy duše
a blaženosti nikde mimo v Kristu.