Ba mláda jest ta naše volnosť, mláda!
O naše, naše! jak to dí tak ráda
všech ústa. Naše volnosť, – neboť celý
ten Čechů národ – rolnické to dítě!
My s tebou, lide, v podobě jsme mřeli,
a slunka rozbřesk na tvé chaty štítě
byl naším jitrem! Tebou, lide, žijem,
ty věrný statků našich hospodáři,
a tebe kdy směl parob tupit kyjem,
ves národ v hanbě lkal; však v slavozáři,
již křisitelé vzňali ze hvězd kleslých,
plál nad vše tvůj, ó lide, paprsek!
Neb narodil se nový český věk
jak spasil též v chudých selských jeslích.
Tvá kolébka to byla, tvoje střecha
a tvá ta píseň u kolébky také
i tvoje mluva sladká, libodechá,
čím uchránil’s nás ode zhouby všaké;
sám za nás přetrpěl’s věk hrozné zloby,
kdy vrah nám oltáře i hradby hrotil –
ty strádal’s, robil’s, doufal’s nade hroby,
až sám jsi vymodlil a vyrobotil
svůj národ z bídy, z poroby a mdloby!