Juž svítalo se, když jí Estera
plášť s ramen brala; netázala se,
zda paní její Adam Jesenský
cos svěřil. Mluvila dost zřejmě tvář
ta ubledlá, ten chvějící se ret.
Až do východu slunce Alena
u lůžka stála, kde jak poupata
tak tiše obě děti ležely,
a ruce její, svírající se,
klíč starý, zrezavělý točily.