Ach, ještě byla krásna; krásnější,
než tenkráte, když v obraz její svůdný
své oči vtopil Šimon, stařec bludný,
doufaje, že mu srdce skonejší,
že dávnou chorobu mu navždy zléčí
a odežene sbory dum a péčí.
Ach, jak se klamal, klamali se oba.
On všecek v lidu žil, proň dýchal, strádal,
jak svobodníka učiniti z roba,
dnem nocí přemítal a bádal;
a jí zas lahodilo líčko hladké,
planoucí oko, měkkých boků stisky,
důvěrný šepot, povědění sladké
z úst mládenečka ze sousední vísky...