Tu vstane žena vlasů modravých,
tvář její bledá k luně obrací
se hrdě, klidně, plná výsosti,
a Libuša poznává Vlasty tvář.
A kněžna vzkřikne, klesne na lůžko,
a děvy její ze sna budí se,
a polekány k lůžku spěchají,
z kterého kněžna Vlastu osloví:
„Proč v pokoji mi nedáš zemříti?
zas novou střelou k srdci míříš mi?
Nuž, tedy vraž tu dýku krutých slov
v mé srdce, které milovalo tě!“