Leč za čas o něm hovořily věci.
Já poslouchával hlahol našich zvonů,
večerních zvonů s děkanského chrámu,
a slyšel, že si zvony povídají:
To jde pan Klein – tak zahovoří prvý
a druhý řekne nato: Ano, pan Klein,
a oba potom zároveň: Klein, Klein, pan Klein.
A prvý hlásí zas, že to jde pan Klein,
a druhý přitaká a oba nato
dvojhlasem zvoní: Klein, Klein, Klein...
A teď pan Klein se stal v tom mojím světě
kýms důležitým – hovořily zvony
si o něm rozvážně a jenom o něm
a nejen v sobotu si povídaly
i za nedělních slavných dopolední,
kdy náměstí se hemžívalo lidstvem,
snad spatřily jej, neboť volat začly
a hlásaly, že jde pan Klein, Klein, Klein...