„Duch Hellady jsme; v ssutinách zde, rumu,
o bozích dál spřádáme věčnou dumu.
Jak bědná Styx ať lidstvo kolem hučí,
za jiných hesel staví sobě modly,
náš chvějný let zde v sarkofagu prodlí,
až lidstvo bludné po staletí běhu
jak vlasatice k slunnému zas břehu
člun přiváže, by pod antickým nebem
se krásy znova nasytilo chlebem.
Náš život věčný; dokud země bude,
my neustanem v její čelo chudé
pel nosit s Hellady, by medu plásti
v úl doby své duch nadšený moh’ klásti.
Tys duchem takým, proto v dílnu tvoji
jak paprsky teď v hustém spějem roji,
pel nosit budem a ty plásti medu
vykouzlíš rukou z mramorného ledu.“