Když tenkrát navzájem si Sulla s Cinnou
tenčili zlostně počet svojich přátel,
já do Athen šel. Já se neprohlásil
(výsledků neznaje těch dravých hněvů)
ni tak, ni onak. Rozšafně a zavčas
jsem poděděný dům i statky prodal:
neb v dobách pohnutých už bývá zvykem
i život brát i statky, když pak skryješ
i život kdesi v němém koutě dálky,
tu statky vezmou – ale holý život
zlým břemenem je bez pozemských statků.
Já tedy prodal. Tak jsem mohl skrýti
i život svůj i jmění v stínu vědy
v Athenách slavných. Tu jsem ovšem mohl,
když městu potřeba se dostavila,
či jednotlivce navštívila bída,
pomoci půjčkou. Jmění mé tím rostlo,
neb peníze, toť jako proudy řeky,
čím běží dál, tím mohutní a rostou.
A při tom slul jsem dobrodincem Athen
(je vidno, že byl nezištný můj obchod!),
občanské právo dát mi chtěli, sochu
postavit chtěli k řadě dobrodinců –
já odmít – jednak není ani radno
v dnech nebezpečných vznítit pokřik slávy
kol osoby své, která žíti touží –
a jednak neslušno, by římský občan
vlast zaměňoval, třeba v dobách trudných,
jež minout mohou. – Obilí jsem dával,
když Atheny hlad měly – druzi moji,
já často nemohl jít po ulici,
neb láska řecká taková už byla,
že rozmačkat mě mohla. Slovně pravda.