A jednou pravil matce: „Půjdu tam
do slavné oné země, přemilé,
kde vyrostla ta naše lilie!
Já přihlásím se tam k své rodině,
a někdy proslaven se vrátím zas
sem pod tu nízkou střechu, předrahou,
do tvého, drahá matko, náručí!“
Tu Nojole se zdálo, z olova
že pojednou má srdce v hrudi své,
tak těžké bylo jí, a pobledla,
však mlčela, a pouze uvnitř tak
si pravila: „A zatím uvadnu
já teskem, než se vrátíš, zemru dřív
a nikdy více tvář tvou nespatřím!
Však jaká pomoc! Syn když vyroste,
juž matce nepatří, ta ať jde spat
pod černou zem...“ A vyšla z komnaty,
by neuhodl její velký bol,
a v tmavém koutě úzké ložnice
pod svatým obrazem si poklekla
a odklopila víko skříně té,
kde chovávala drahé památky
své rodiny a skrovné úspory,
a počítala dlouho stříbro své
a vzdychala, zda vše to postačí,
by synu svému koně koupila
a dobrou zbraň, a jestli zůstane
pak ještě něco v měšec na cestu.
A stačilo, když přidala svůj šperk,
ten starodávný, třikrát zděděný,
a snubní prsten svůj a s hrdla kříž.
Tu oběť ovšem Olgerd netušil,
a jásal jen, když koně přivedli,
a lesklou zbraň mu dali, krzno též,
a líbal matce ruce, pečlivé,
a děkoval a na pouť chystal se
do dálných Čech, do země jeho snů.