Mluvil, kašlal, druzí poslouchali,
ale málo řeči jeho dbali
Starosta však okřikl jej prudce:
„Nechte řeči, tkalče, složte ruce!
Vy jste v obec vštípil nepořádek,
že jste zapletl ji do těch hádek.
Držte se jen pěkně pozdálečí;
obecní zde věc, vy nechte řeči!“
A tu Antoš volně na sekeru
opíral se, neboť v bažantnici
náhle spatřil starostovu dceru,
ana sedí, rozcuchanou kštici,
ulomeným prutem o zem bije,
vlasy trhá a zas rovná si je.
Uviděl, a dal se zvolna vésti
od sestřičky cestou ke Hlohovu;
odtamtud však hrozíce už pěstí
hrnuli se muži, a snad znovu
bylo by tu došlo k tuhé půtce,
kdyby se byl Kulich k Baráckému
nebyl přidal: „Kmotři! Pryč je škůdce,
pojďme tedy každý opět k svému!
Brambory mám oborávat ještě;
potřebujem už co nejdřív deště.
Letos prameny šly na vrch s jarem.
Však to dobře v pořekadle starém:
v máji hůl ať neschne pastuchovi,
sice budem bez došků mít krovy.“