Báj pravdu děla. Byl jsem člověkem.
Jsem onen žid, jenž nohou prokletou
od prahu svého domu Krista hnal
a odsouzený jeho pohledem
hnal po klidu se světa okrsky
a ještě dnes svůj nenaleznul hrob.
Ó nechtěj v rány sotva zcelené
zas líti hořkou upomínek žluč!
Já trpěl mnoho. Bylo s poledne,
když vstupoval jsem k výším golgotským,
kam zvědavého vábil hlučný dav;
tu náhle z hlubin spící duše mé
vstal jeho pohled sladce – žalostný,
a začal štvát mne hůř než lítice.
Já nezřel, jak se slunce zatmělo,
já neviděl, jak země pukala,
jak polekán se kol mne valí dav
ku městu zpátky v zmatku zoufalém.
Ty, jež jsem potkal, mocen smyslů zas,
byli svatí, kteří z hrobů svých
se zvedli živým k němé výstraze.
Před jednoho jsem klekl ve slzách
a prosil jej, by vzal mne s sebou v hrob,
leč zděšen ode mne se odvrátil;
smrt bála se mne, a tu v šílenství
jsem poznal kletbu jeho pohledu.
Vždy za mnou byl – já pod kříž běžel jsem,
kde krví jeho žoldnéř zkrvácen
na kopí těžkou hlavu podpíral.
Já v pláči Krista nohy slíbal jsem,
vše nadarmo, já musil, musil dál,
vždy dál a dále... V jitra úsvitu
jsem v Gethsemane zbloudil třetí den
a mezi ženami, jež svatý hrob
ve pláči střehly s tichou bolestí,
jsem našel také Leu, ženu svou.
Já věděl jsem, že znala potají
se ku novému Krista učení,
že s Magdalenou často sedala
u mistra nohou v sladké důvěře.
I sdělil jsem jí hrozný osud svůj,
chtěl s Bohem dáti jí, než v širý svět
by zaneslo mne na vždy prokletí!
Leč srdce ženy – větší hlubiny
v něm tají se než v mořích největších!
Mne vyvrh oceán, mne vulkány
ve jiskrách žhavých v horkém popeli
zpět k zemi vrhly, jíž jsem prchnout chtěl;
mně každý klel, já nesměl nikoho
ku svému připoutati osudu,
jenž divý oř vše trhal s sebou v plen:
však žena moje s duší andělskou
jak světlý stín šla za mnou životem,
hrob opustila, v němž spal její Bůh,
a v život šla, jenž peklu zaprodán.
Já darmo vysvětloval muky své,
vše láskou ona chtěla přemoci.
I šli jsme – dlouhá, bezútěšná pouť
bez klidu, stání; k ledům severu
dnes obrácen krok nohy nejistý
a zítra v písku palné pustiny;
dnes prales dal nám v nocleh stíny své
a zítra moře hučelo nám v sluch,
a nikde stání, míru, pokoje.
Ba ani chvílemi má hlava mdlá
na ženy ňadrech usnout nesměla;
„dál“ zahřmělo to opět z oblaků,
a v duši mé se zvedal pomalu
ten mírný, tichý, krví oblitý,
ten žalostný a jemný obličej!
Po čtyřiceti letech bloudění,
jež v dlouhé pouti byly vteřinou,
má žena zemřela. Ó chvíle té
jak zapomenout! Já byl nyní sám.
Sám boly svoje věků pořadím
jsem nésti musil v trpké žalosti,
a věru spíš na mocných bedrách svých
svět unes bych než hroznou samotu.
Já klnul Bohu, světu, člověku,
já závisti a žluče plnější
byl nežli Satan, kníže temností;
já bolestí a pláčem otupěl,
já zhrdal smrtí, smál se životu,
a znova vydal jsem se v děsnou pouť.
Kam člověk nevstoup od stvoření dob,
kde v nevinnosti dosud netknuté
ve hrůzné kráse spala příroda,
můj vniknul krok; on ze snů burcoval
lvy pouště, hyeny a šakaly,
před sebou slonů stáda obrovská
pralesy honil, pštrosa dostihnul
na dráze pouští, větry bratry zval
a s nimi v sázku šel, kdo ocean
dřív přelítne od Thúle poslední
až ku zlaceným branám Ofíru.
Dnes halil jsem se v bílých medvědů
háv kosmatý a zítra odházel
jsem slední zbytek šatů servaných
a nah se válel v písku plamenech
a rval se s obry faty morgany,
jež zvedala se z plání dalekých,
kde kosti zasypaných karavan
se z dálky v žlutém písku bělely.
Ba ku hvězdám já hrdou vznesl šíj,
já vlasatici zíral v děsnou tvář,
šel drahou mlečnou, takže Sirius
v mých rozházených černých kadeřích
se chvěl jak rosy krůpěj míhavá.
Vše nadarmo! Já nahý vešel jsem
až v lůno sopek, spal v jich kráteru,
a Pompeji když kleslo v popeli,
já největším byl zemětřesením,
já sloupy chytal, rval a kácel v prach,
by na mne jen se v pádu sesuly –
vše nadarmo! – Vždy jednou za sto let
se v nové tělo přesídlil můj duch
a nové boje zas jej týraly.
Když moře hřmělo, já v něm slyšel „dál!“
šumící prales volal ke mně „pryč!“
a v hvězdách stálo psáno „ty jsi klet!“ – –
Po dlouhých letech pouti těkavé
mdlý honbou stálou vrátil jsem se zas
v svou otčinu; byl večer tajemný,
vše kvetlo v lesku svěžím, kouzelném.
Tu po prvé na břehu Siloë
jsem usnul zas – a k ránu bylo juž,
když podivný sen závoj mlhavý
vrh na mou duši – jeho záhyby
jsem pozoroval, jak z dna duše mé
se opět zvolna, tiše zvedala
ta bledá tvář, jež jemnou výčitkou
víc štvala mne než vlastní vina má.
Chtěl poděšen jsem znova vyskočit
a prchat před ní – ale jaký div;
tvář s bolestí se zdála usmívat,
krev po skráních se neřinula víc
a slzy perel matným leskem jen
ve očích hrály láskou dýšících.
A z trnů, které hlavu posvátnou
kdys probodaly, z ostrých trnů těch
teď kvetly růže jemně nachové
a vůni jejich sladce kouzelnou
jsem cítil ve snu; tak mne ovála
jak fialek dech dlouhé po zimě,
jak vzduchu proud po dlouhé nemoci.
Tvář chvěla se, jak z luny paprsků
by stkána byla na zrcadle vod,
jichž temný klín jsa větrem rozčeřen
se zdvíhá tiše v letních večerech.
Já vzbudil se – červánků záplava
na hory padla jak nach královský,
kol ve trávě a v stromů lupení
se leskly rosy velké krůpěje,
tak slavné ticho bylo kolkolem,
jak anděl míru zem by políbil
a pozdravil ji slovem: „Smíření!“
A smíření já cítil v srdci svém,
jen lítost tajemná mne jímala,
cit, jak by všecko stálo přede mnou
bez tajemství, jak ptáka zpěv i let
by částí byl mé duše, vody šly
i mraky létly, jak by věděly,
že znám jich cíl a spěch i tajemství.
Hnán touhou neznámou já sklonil se
nad vlny potoka – a cizí tvář
mi kynula vstříc z vody zrcadla.
Já neznal sebe víc, můj obličej,
kam bol a vášně ryly kroky své,
kde v brázdách vrásek spalo zoufalství,
byl tiše vážným; cos jak myšlenka
mi z tváře kmitalo, jak duše má
by zvolila si čelo za svůj trůn.
A v nové klesnul duch můj vidění:
mhou, kterou hrálo světlo červánků,
jsem viděl anděla, šat ze světla
byl jako sníh, tvář ale zastřena
se tichým smutkem zdála rozplývat,
kol skrání tměl se věnec immortel.
Já pohled blíž a poznal Leu svou
jak by z dálky tÓny zlatých harf
mi lesů šerem znívaly v sluch,
tak lahodně řeč její kanula
ve nitro mé a dosud zvoní tam:
„Mne více neznáš? Jsem ti cizí snad?
či miloval jsi ve mně ženu jen,
že nepoznáváš víc mne v andělu?
U trůnu Boha já jsem prosila,
až zmírnil tvého trestu hrozný soud –
jej odvolat neb zrušit nemožno.
Dál budeš bloudit světem bez cíle,
však ne víc jako člověk týraný,
leč týraného člověčenstva duch
se skryje v tobě! Žíti budeš dál.
Co velkého jen člověk pomyslí,
co pocítí v svých dumách zoufalých,
ty perly slz a květy myšlenek,
muk záchvěvy i touhy povzdechy,
vše v ducha svého hloubi soustředíš.
Proud dějin dříve projde duchem tvým
než světem, člověčenstva květ i pád
dřív tebou zachvěje, jak v krystalu,
jenž pomalu se tvoří v ňadru skal,
v tvé duši lidstvo shrne bytost svou.
Kdys posledním ty budeš člověkem
a každý člověk v tobě najde vzor!
Dál požene tě touha zimničná,
však vlastních útrap zapomeneš tíž
a lidstva úspěch bude ostnem tvým
a lidstva bolest bude mukou tvou.
Tak dále spěj, než lidských osudů
se splní určení! Já s tebou jsem.
Jdi, duchu lidstva, zaplaň, myšlenko!“
A přelud zmizel – od té doby zas
jdu světem dlouhé řady dlouhých let.
Bdím nad lidstvem. – Leč dosti prodleno,
hle luny tvář tak bledě stříbrná
se naklonila v zenith oblohy,
noc chýlí se, a dlouhá naše pouť.
Nuž za mnou, mnichu! – Na svá bedra kříž