A život vířit bude věčně dál
a věčně lidé zápasiti budou
za skývu chleba chudou
a jindy za svůj hrdý ideál.
A jedni padnou dřív než dojdou cíle –
a nikdo neví hodiny ni chvíle.
A pro každého přijde chvilka jednou,
kdy stíny smrti na čelo si sednou,
kdy hlava tone v závrati
a oko matné kol jen stíny vidí
a člověk odchází, tam, odkud z lidí
se nikdo nikdy nevrátí.
A přijde chvíle – snad za řadu let,
či dřív či pozděj’, nikdo, nikdo neví –
až u mé postele se Ona zjeví –:
kdo ruku moji stiskne naposled,
v té chvíli
kdo nade mnou se potom v lásce schýlí,
kdo laskavými slovy,
že měl mne rád,
ó kdo mi, kdo mi poví,
až hodina má přijde jedenkrát?...
Však než ty stíny kolem budou vzrůstat,
chci zatím žít, chci věren sobě zůstat,
dát lásku tam, kde srdce lásku tuší,
chci do svých písní vyzpívat svou duši,
chci zatím žít, jít za myšlénkou svojí,
chci stát, kam život postaví mne v boji –
necouvnout, jako postrašené děcko!
Být člověkem, být bohu práv i lidem,
v tvář životu i smrti hledět s klidem, –
být připraven, toť všecko!