Jas ptačích písní zvoní mi sluchem,
dech plný vůně rozlit je vzduchem:
v aleji šeré slavně se hlásí
červnové jitro leskem své krásy!
Mha před ním prchá, větvice rosí,
s jásotem však je vítají kosi,
a se rtů vzhůru, nad stromů tíseň
v pozdrav mu letí vroucí má píseň!
Kraj kol už dávno dosnil svou dumu.
Teď stěny jilmů hnuly se k šumu
a jako v moři zeleni jasné
zní to v nich opět a opět hasne,
a jak kdy v háji skřítkové šepcí –
třesou se na nich listové hebcí,
dotknuty rukou tajnou a vnadnou!
Kam jen rty slunce do šera padnou
– zářná hned skvrna ve tmách se třpytí,
tak jako naděj v radostném žití!
Jitro sem svítí; s azurné výše
rozlitým světlem pod stromy tiše
mosaiku zlatou na zemi kreslí...
A kam se s listů paprsky snesly,
tam všady motýl na nich se houpá,
houpá, a hvězdou ke slunci vstoupá!