„Já nevěděl, že ještě plakat mohu!
Však je to také moment veliký,
když velký básník staví pyšnou nohu
na pokraj blízkého už svého hrobu,
když básník, jejž zná svět už daleký,
svá zpěvná prsa musí ve hrob klásti
a ještě v poslední tu žití dobu
zpomíná přátel svých a drahé vlasti!
Aj, já ho vidím, milého Puškina,
jak mužně při smutné hře harcuje,
jak klidně k smrti těžké pracuje
ten mocný duch, jenž stvořil Oněgina.
A vidím sílu lidstva v předpokoji,
vždy nová síla zas se k vchodu tlačí
a ticho předc – i zašeptat se bojí,
jen němá slza němé rty zde máčí!
Smrť drží křídla svoje rozpjatá,
a domem vane tichosť přesvatá,
zde bledne Rus i bledne cizinec
a pláče sluha, pláčou knížata,
vždyť svatá Rus přichází o věnec
a nejmilejšího už ztrácí syna,
bujného pěvce, pěvce Oněgina.
Tvé velké slunce, svatá Rus, už zašlo
a v moři citů tvých své lůžko našlo!