My s panským dvorcem v polích sousedili,
jej robotníků vzdělávaly řady, –
bič šlehal jim nad shrbenými zády,
ač krvavé již poty s čela lily.
Němčisko jakés bylo panství správcem –
já nikdy s takým v lidském těle dravcem
jsem nepotkal se v celé žití době
a nevím dosud, jak v té ve nádobě
jen tolik ďáblů mohlo skrýti peklo,
že kam jen vkročil oko v slzách teklo.
Bylť skřítek vyzáblý to, holých lící
se sporou, ježatou na hlavě kštící,
na nožkách tenkých jako rákosina
seděla prsa zapadlá a úzká
a ústa jeho jako hádě kluzká
vždy jedovatá třísnila mu slina,
a jak dvě slunce z mračen rudé krví
rděly se oči jeho z podobrví.
To zvíře, děti, v lidském skryto těle
ty všecky vrásky na mém rylo čele. –