Ó směj se, osude, své ironii teď,
v tvých sítích klamavých já uváz’ za oběť,
mne stopil’s v hravé svoje víry.
Hle, ducha, který chtěl svět ozářiti celý
tím žárem myšlének, jež v jeho nitru vřely,
teď skonejšily stěny čtyry. – –