Zvolal tak, jal rukou rozechvěnou
její tělo, jež se k pádu chýlí,
ana zvolá: „Kmotříčku můj milý!“
Takto zkřikla, jak by ono slovo
zahrabáno v květech v srdci na dně
uvolnilo se a vzletlo vnadně
jako motýl plný lesku, jasu.
Na rámě tak klesla sklenářovo,
on pak hladě po bílém ji vlasu
promlouval k ní: „Pamatuj se, milá!“
Ona se však na břeh posadila,
rty se chvěly, oči leskem plály,
v pravo, v levo hlavu ukláněla,
po každém se ohlížela zvuku
a když sklenář podával jí ruku,
chopila ji ve své ruce obě,
na svou tvář, jež byla uzardělá,
kladla je, jak malé dělá robě,
slzy v očích takto blaze vzlykla:
„Pane Bože, co pak nemám hříchu,
že jak v ráji, tak jsem šťastna celá!
Dávno jsem již touhu jakous měla,
ani na pouť jsem jí neunikla,
často jsem si zaplakala v tichu.
Nebo kromě Panenky Marie
nikdo mi tak nepřirostl k duši
jako vy; však to mé štěstí ruší,
že mne od toho, proč duch můj žije,
odvracíte, pouti zbraňujete
Všechno jiné žádejte, co chcete,
jen té svaté slasti dopřejte mi,
dokud chodím na té naší zemi,
abych mohla několikrát v roce
Boží Matku aspoň navštíviti.“