V plamenech Bořek dcéru poznává,
rykotem rydá poraněných turů,
nejde, leč letí, odhazuje plášť,
a již se hnáť chce po řebříku vzhůru.
V tom ale Pavly výkřik poslední
břitké mu dýky bodem ňadra raní:
„Otče můj, otče, k pohřbu přicházíš –
o bože, bože znej své slitování.“ –
A již se kácí v rudé zážehy,
tělo se prostřed ohně valí dolů.
Plamenné chyt je Bořek v náruč svou,
šat jeho vzňal se též a hoří spolu;
přiskočil Kavan; chladné vody proud
udusil smrtonosné žáry mžikem,
a Pavla otevřevši oči své
vzlýká a volá v bolu převelikém:
„Synáček můj tam dole v světnici...
spaste... ach spaste ubohé mé robě!“...
Mrtvolu již jen v rukou Bořek má,
dcéři je jeho náruč rakví v hrobě.