Tak na hladině klidně viděť na pohraji
postavy různé, jež se k vodě nahýbají,
tvář vedle tváře viděť, různo ve skupení,
jich pohyby i stromů za jich zády chvění.
A jako velké brvy tenké pruty třtiny
svým stínem tepou v čela matné lidské stíny.
Tam takové je slyšeť hovory a křiky:
„I je to rána, lidé! Dýchám, bohu díky;
vždyť lekla jsem se, ani nemohu vám říci.
To zrovna přikládať chci – vařím čočovici –
a ještě povídám: , Jdi, doskoč, Mančo, vedle
se bochník vypůjčiť; teď bochník sní se hnedle –
pekli jsme nedávno už z nového – to řeknu,
a holka jen vám skočí, jen co k plotně kleknu,
a jako by to bylo teď, v tom vkročí táta:
,Tento se utopil!‘ tak zrovna. A zas chvátá.
,Kdo?‘ ještě zeptám se, a více nemohla jsem
vám ani hlesnouti a vykřiknouti hlasem,
a polínko vám držím u samičké plotny,
ne a ne přiložiť; tak strach mě pojal notný,
že vypadlo mi z ruky“ – Takto mluví jedna
a pozorujíc náhle, že se dívá ze dna
tvář synka jejího, hned obrací se k boku
a synka štilcem rázným nutí do poskoku.
„Já ti dám rybník! Hajdy, ke kolíbce, hbitě!
Vždyť vykřičí si hrdlo doma samo dítě;
nandej mu z trouby kaše! Nesněz mu jí, sice –“
a založivši ruce naklonila líce
zas v klubko kmotřiček, kde vykládala jiná:
„I je to, bože, s dětmi, sotva vyjdou s klína;
to náš, jen přijde ze školy a předpis hodí,
řku: ,Spatně psal jsi!‘ a hoch bůh ví, kde už chodí,
a koukám – ten tam! Dávno vystydla mu kaše.“ –
„I tohle máte, kmotro, zrovna jako naše.
A já jen vždycky říkám: anděl strážný aby
sám děti chránil vody, člověk tvor je slabý.
A ukažte mi, kde to nebožátko plove?“ –
„A tamhle! Nevidíte?“ trojí řekli rtové,
pak soused hodiv rukou zas ji v kapsu schová,
a soud svůj vyjadřuje v takováto slova:
„Nu utopil se, utopil. To máte snadno,
neb voda nemá trámů a má dolů na dno.
To máte tak: hoch pěkně naváhne se s vorku,
to víte – chtělo se mu koupať v takém horku,
a naváhne se s vorkem, voda na vor vběhne,
a chlapec zaleknuv se ani sebou nehne,
a vorek už se zvrací, chlapec náhle spadne,
tu lapá na vše strany, podpory však žádné,
oč opřel by se; padá, chytá se a chytá,
však táhne ho cos dolů, jako na dně skrytá
jakási nestvůra snad. Inu táhne ho to,
ať je to cokoli, a není pomoc proto.“ –
„Tak slyšíte,“ zas vedle se hlas mužský zvedl:
„že jen ten Dubák chlapce nevinného svedl.“ –
„Hm, Dubák! počítám; ač nevím co je pravda,
jak povídám, – řeč podnět k povídačkám zavdá –
nic nevím, a to zrovna, kdy by na tom místě
mně vysázel sto dukátů tak pěkně, čistě,
a dukát jako dukát kulatý a stejný,
bych pravdu řekl, nevím, jsem jen obyčejný,
však všechno se mi zdá a všechno podobá se,
že vinným toho všeho – povídám však zase:
já nevím, pán bůh zachraň! To, to! Křivdiť komu,
však tímhle vším je vinen, jářku věřte tomu,
rybnický Pšenička!“ – „On!“ – „Pravda!“ Tak se střídá
hlas za hlasem: „Hle kterak baračiště hlídá!“
A všichni ohledli se, tam kde zpod poklopu
se hlava shýbala, by uhnula se stropu,
jsouc sama pod štítkem zas jako pod přístřeškem
placaté čepice a pod bradou mu ježkem
vous trčel zcuchaný, když do výše ji zdvíhal,
a pohyblivým zrakem hlučící dav stíhal.
„Vidíte, kterak číhá jako sysel z díry!
Má barák zrovna jako klec na netopýry.
Nu, já vám řeknu, že se na půl honu vyhnu,
když mám jíť okolo, neb cestou-li ho stihnu;
on kouká za člověkem, kroky sčítá za ním –
jak povídám: když mohu, raděj se ho straním.“ –
A v tom zas jiný hlavu v pravo, v levo shýbá:
„Já myslím, kmotři, tolik: tady třeba chyba,
tam třeba chyba. On má sešlý barák pouze,
a jen my baráčníci víme, co je nouze.
Teď musí se tak člověk nad tím chlebem třásti,
a zrakem se víc na něm nežli zuby pásti.“