Luzně sníti v dobách mládí, kdy je rozkoš hynout smutkem,
úděl všech jest, – ale sny své učiniti záhy skutkem,
nechť se zloba, záští, zrada, nepřízeň a šalba spiknou,
nechť si draci jedovatou slinou po vítězi střiknou,
nechť se zlaté jitra mráčky v zkázonosný oblak změní,
nechť i přijde oklamání, nuda, hořkost, vysílení,
– stále chtít a k cíli kráčet, trosky, prach a bláto deptat,
za hlasem své duše jíti, po cizím se soudu neptat,
chtít jen dobro, milovat je bez osoby, bez předsudku,
v každý sen svou bytosť vtisknout, pevný, určitý tvar skutku:
Ty’s to uměl, vítěz vůle stojíš zde a vítěz činu,
pevný ve všem nad tou směsí mátoh, bludných vidin, stínů,
v chaosu tom, v děsné vřavě, která sama, co chce, neví,
lhostejně jež přezírá všech umělců sny, dumy, zpěvy,
k voji zisku která vpřáhá všecky nejlepší své děti
a se choulí v cár své bídy, v hlupáků neb šašků změti!