Přiletěl Tatar v divokém letu,
zlíbal ji – bídník – bělostné čelo,
bělostné čelo, růžová ústa.
„Nevzdoruj marně, děvčátko mladé,
má touha jenom odporem vzrůstá!“ –
Polibek nový se rtů jí krade,
líbá ji, líbá do ranní zoře. –
A sotva dní se, do sedla skočí,
s veselým smíchem pobídne oře, –
do dálky prchá.
Z modravých očí
jediná slza nepadla děcku,
zavřela v ňadrech zoufalost všecku,
na ňadra tiskne hebounké dlaně.
Lesknavé ptáče přilétlo maně,
na dívčí rámě pokojně sedá –
a dívka stojí, nepohne retem. – –
Dlouhý den minul, noc kvapí letem,
z daleka v temnu zní štěkot vlčí. –