Dlouho bloudil venku, málo však
ohlížel se krásné na okolí,
jeho krví podlitý byl zrak
stále upřen k zemi; v sluch mu též
nešvitoří píseň skřivanova,
jež se nese s modré výše, než
stále bouří v něm ta hrozná slova,
jimiž neznámý byl krajan před ním
odhalil Čech trudnou budoucnost;
není-li z těch zbloudilcův on jedním,
kteří stavět pomáhají most,
po němž děti české dědiny
přecházejí v náruč, ciziny?!
jak je bídný! – Ó, že Anna drahá
nevzala ho raděj dříve k sobě,
nežli ve vlastního dítka vraha
proměnil jej osud v kruté zlobě!
Jak je bídný! Oč by bylo lépe,
kdyby žlutá hlína tížila ho,
do níž jeho zahrabali blaho,
jeho Annu! Ó, že ještě tepe
ubohé to jeho srdce, které
zasáhly již rány tisíceré! –