Ten, co tam stoje vykutává,
mlaďoch je ještě. V přízemním
domku, co vystavěl si otec,
též horník, při něm zahrádku,
tak na pět pídí, několik v ní
slunečnic kvetlo velikých,
před nimi rád on na lavečce
umyt a v čisté košili
sedával, pokuřoval z dýmky,
svůj čítal žurnál dělnický,
než v jámě udusil ho výbuch
s třiceti ještě jinými –
v domku tom má už jenom matku.
Ví matka, že má Tonču rád,
ona však namlouvá mu Dolfku:
není prý holka do světa,
čistý má domek, dvě v něm kozy,
také prý cosi v záložně,
ba ještě bude cosi dědit;
Tonča, to že je fiflena,
samý jen tanec; jí že nedá,
nedá jí domek; umře radš.
Ví to syn všecko. Ví on dobře,
tvrdou že hlavu matka má,
on však ji zdědil po ní, a možná
o mnoho tvrdší, ale ne zlou.
Ví on to všecko, a hruď se mu bouří:
„Křivdí jí mamka: křivdí mně,
křivdí nám oběma a stejně.
Tonča je děvče veselé,
ale je pořádná a čistá.
Je jako jiskra, ne, je víc,
má je to hvězdička, upřímná, věrná.
Za nic ji nedám na světě.
Bez ní je celý svět mi ničím.
Život a svět – to s Tončou já.
Ať si jen mamka nechá domek!
Však se jí brzo zasteskne.
Najmu si světničku a kuchyň,
Tonča to pěkně vybílí,
koupíme do ní stůl, tři židle,
almaru, lože pro nás dva,
budeme spávat na něm s Tončou,
s Tončou, mou hvězdou, hvězdičkou,
ona mi svítit bude v noci,
očima svítit, bude hřát
věrně a upřímně, a já ji
zulíbám celou, očka jí
zlíbám a čelo, hlavičku,
srdéčko zlíbám. Uvidí
mamka, co dokážu já bez ní,
bez domku jejího. My svůj
domek si vystavíme časem,
ba také třeba zahrádku.
Bude v něm Tonča hospodařit.
Uvidí mamka, uvidí.
S počátku nebude chtít věřit,
bude se cizích lidí ptát.
,Kdo by to řekl?‘ podiví se
a pak už brzo přijde k nám –“
v duchu si maluje ten mlaďoch,
vyrývá zemi vzácný lup,
vyrývá světu černé zlato,
vyrývá je tak úporně,
vyrývá je tak dobývavě,
jak by to jeho byl jen lup,
jak by to zlato bylo jeho.