Kde olivy, rév platany se řadí
– buď pozdě, radost má, kdo s láskou sází –
dech v korunách: strom družně s vánky šeptá.
Co touží – rozumí mu, ač se neptá –
šum domluvný: „Ó zůstaň, bratře, s námi!
My tvými prvotně též byly chrámy,
pak vedle nás jsi bratry jiné sadil;
zda strom kdy nevděky tvou lásku zradil
a nedá stínu, sladkých nedá plodů?
Však lid – zřel's mnohdy slov svých neúrodu.“