Zvukem jásavým tak Vanda volá dolů,
Záboji šle s hradeb strašné věsti hlas,
v rámě jímá dceru, pohrouženou v bolu,
a s ní vrhnout chce se v strmý valů sráz.
K Ludiši jak listu na rozchvělém stvolu
chladnou rukou sahá bledé hrůzy mráz.
„Otče,“ volá, „otče, nechci umřít mladá...
zachraň dceru svou, jež strašným strachem strádá!“