Již skleslá byla hvězda, – zvadlý růže květ;
Bez lásky, – vidiny naň zíral tmavý svět.
Kdo zřel jinošské slzy? – zaslech’ jeho žal? –
Do bezkonečné dálky harfy zvuk zavál.
V soumračné ozvěně nám smutek jeho zněl,
Cit jeho hluboký v zpěvu se nocí chvěl,
A jeho toužení se vzdálnou vlastí neslo,
Až zpěvem labutím i srdce jeho kleslo!