a klid se sladký v srdci císaře
jak soumrak šířil jasných, letních dnů
a cudná, bílá, krásná Sibyla
jak lilje kvetla kmetu po boku
a denně rostla její spanilost
a byla divem všem, již viděli
ji zářit v jasu ctností veškerých,
a kdo ji viděl, dojat žehnal ji
a nevěděl, čím více zářila:
či těla nebo duše lepostí.
Však jedno srdce tvrdé, necitné
přec odolalo čaru svatému,
jenž linul z celé její osoby,
to onen Makár byl, jenž příbuzen
jsa Ganelonu, skrytě nenávist
a pomstu choval proti císaři.
Muž onen nenáviděl Sibylu,
jak nenávidí světlo vždycky tma,
a myslil na to, činit nástrojem
ji pomsty své. Což kdyby rozdmychal
v ní vášeň pro jiného, strhl ji
v kal nevěry? To snadné bude přec?
Kmet Karel byl a ona mladá tak
a krásná ku podivu, nenávist
to sama přece uznat musila!
A není slovo někdy jediné
jak jiskra, která požár působí,
v čas pravý když je v duši vrženo?
Tak dlouho o tom Makár přemýšlel,
až zdálo se mu, doba vhodná přec
že přišla konečně. Den jarní byl