Jak?! Tož se pravdou stal můj krásný sen,
jenž nemožnými vidy promísen
mě zmámil tak, že zapomněl jsem zcela
té hořkosti, jež prv mi v srdci vřela,
když v těchto svatoborech věkovitých
řeč cizácká i chlouba zrady zněla,
a teskným šumům dřev těch obrovitých
když duše moje s pláčem zrozuměla,
zříc mračně černé hvozdy kol a kol
jak smutečním se vlniť průvodem...
Vy zřela jste můj žal: to slzel bol –
bol Čechův nad hynoucím národem!
Zval smrť, by pohřbila můj život chorý
a ztracený v ty české někdy hory!
Tu jste mi povelela v žití zpět, –
však cizím zvukem promluvil i ret
váš andělský! – Až ve snění pak blahém
mně bylo, vaši modlitbu že slyším
v mém jazyku, mně nad zpěv nebes drahém
a nad boží mně přikázání vyšším!
Tak procitnul jsem a k vám promluvil!
Však nikdy los můj vonnějšího kvítí
mi v trnový můj věnec neuvil,
než an jsem poznal skutečností býti
snu toho smírnou, sladkou lahodu...
Tož anděl seslán mému národu,
by provázel jej kouzlem něžné těchy
snad v nový věk, – snad v poslední jen vzdechy...