S mikor némúl a nép szent tűznek buzdúlva,
Hozzád sírok, téged áldlak le-borúlva...
Bonthatatlan lántzok! hatalmas szerelem!
Az Ég hallgat, szóllván az Indúlat velem.
Te, ki reám mérted gyászos végzésemet,
Tekéntsd kínjaimat, s botsásd-meg vétkemet!
Tám áldja nevedet a hóltak országa?
Dühöm a Természet határain túl hága:
Bontatlanúl hartzol az indúlat velem;
Ah! nem élet - lassú halál bús lételem.
O szánj-meg, és intézd rám haragod ívét!...
Vagy Istenként bosszúld kezed gyarló mívét;
Te szólltál, s a világ roppant épűlete
A bús semmiségnek örök véget vete.
Add-meg, amit kérek! nézzd szívem fájdalmát!
Nem múlja kérésem az Egek hatalmát:
Add-vissza mentségem, tépd-el bilintsemet:
S Te néked szentelem magános éltemet...
Mit szóllok? ah inkább szerelmem új hevébe
Ájúlva omlok majd a síró szép ölébe...
A vérengző halál jobb, tépjen semmivé,
Hogy sem mint szívemet tehessd hitetlenné...
Így telnek napjai siralmas életemnek!
A sors karjaiból ki-fejtvén kegyesemnek.
Rejtekben húrtzolom magános éltemet,
S tsak szívemben fojtom titkos keservimet.
Miként ha tűz lobbant a földnek bús gyomrában
Rekedt dörgésekkel ropog setét honnjában,
Még végre, el-fojtván tulajdon lángjai,
Annyának méhében koporsóját leli.
Óh szép! akár hová térek tekéntetemmel
Új jajt, új bánatot fedek-fel bús szememmel.
Enyhét a’ban lelem bal-végezésimnek,
Hogy kormányját fogom gyászos lak-hellyünknek.