Sok törvényt talált már a nyughatatlanság,
Mellyet kárhoztathat a józan okosság;
De emberi nemünk, sorsában bódulván,
Nem tudta, mit csinál, fegyveri közt hullván.
Ez halhatatlanná akart köztünk lenni,
Másik a világnak törvényt akart tenni.
Césár felhág Róma királyi székébe,
S mégis mint rab, úgy vész fényes életébe.
Likurgus is régen a halandóságban
Mennyországot akart csinálni Spártában;
De meg nem maradott feltalált törvénye,
Leverte munkáját a nép szövevénye.
Szélvészeink között minden elváltozik,
Ami ma virágzott, holnap az elmúlik.
Ne szegezzük magunk a dúló százaknak,
Mellyek törvényt szabnak minden vett módiknak.
Ők rontnak, építnek cselekedetinkben,
Új-új törvényt hozván vélekedésinkben.
Nevessük bajait némely társainknak,
Kik rendet szabnának változásainknak,
Kik a futó időt kötözni akarják,
S hogy nem áll szavoknak, magokat is marják.
Hagyjuk el, hadd menjen a világ magába,
Melynek változni kell szüntelen dolgába.