Már megszűnnie láttatik
Köztünk a szeretet, mely vezetett szabad
Útban képzeteink után,
Míg egy váras ölén izzadozánk egyűtt
Pallasz mennyei kincsein,
Vagy nyájas ligeten, (hol suhog a Zefír
Andalgó szele kedvesen
Fejtvén a kikelet gyenge virágait;)
Űzénk a komor ész baját.
Vígabb gondolatink messze repűltenek
A szél reggeli szárnyain.
De haj! elragadá e vígaságot is
Tőlünk a beborúlt idő!
S már megtért komolyabb életidőnk, noha
Két év sem folya el! - Siet
E korban ki-ki nyílt élte virányait
Szedvén végzeni, mit tegyen.
Mely végzése után rendeli életét;
Ha nem kedve szerént való,
Mindjárt kezdi szegény váltani sorsait
És így nyúgtalan éltet él.
Boldog, hogy ha talán állapodást talál
S boldog! aki reménylett így.
Mert akit nyugalom csende megállapít
S táplál a megelégedés,
Azt még a rohanó sors dühödése sem
Képes megszomorítani.
Igy folynak komorabb gondolatim, midőn
Ámúlok csoda tornyain
Pestnek, vagy felemelt házfalak aljai
Közt járván tapodom kövét,
Vagy a tarka hajók rendjein alkatott
Hídnak népeit, úntalan
Zörgéssel haladó hintait a vizek
Hátán menni tekéntgetem,
Vagy szárnyas ladikon lengeni s a Duna
Túlsó részire szállani,
Hol sziklákra feszűlt ormain a magas
Gellérd épületet mutat
S nagy Mátyás szeretett lakhelye Hermine
Gyászos holta után szomorg,
Nemrég nyert örömét sírba temette már,
Honnét vissza nem áradoz!!