Etelke, a nő, - már nem a növendék,
Nyulánk leány, kit ő hímezve lelt,
Csak a nagy kék szemek a régi szendék,
De arca gömbölyű, alakja telt;
Nem sejti, hogy ki e garázda vendég,
S döbbenve ád szemeinek hitelt,
Midőn figyelmesen nézvén Balázsra,
Ráismer e földúlt, féltorz vonásra.