Édes bátyám Gáspár!
Ugy látom, hogy a rúd nagyon is rám jár;
Szegény fejemre ennyi gúny, mocsok...
Jó, - most tehát én is tollat fogok!
Mert azt csakugyan nem szenvedhetem:
Hogy így bántsd írói becsűletem.
Bátya, azt biz Isten!
Hogy ilyen sarlatán légy, azt mégse hittem;
Mit is beszélsz te derűre-borúra?
Ritmus, mérték, numerus, rím, caesura!
Hát a fűrészt s gyalut mért nem tolod ránk?
Úgy aztán szépeket furnánk-faragnánk!
Olló, kapta, szög, fejsze és motóla,
Vers-íráshoz szükséges mért ne vólna?
Ha ha ha ha...! tisztelt bátyám, hisz annyi
Szerszámmal csizmát is lehetne varrni!
S az assonance...! hát ez miféle állat?
Boldog isten! még mit ki nem találnak!
Minden lépten-nyomon szabály, szabály,
Tőlök ha tetszik, akar megzabálj;
Hisz a költő, mint a madár, szabad,
Hogy bejárja az égi tájakat;
S midőn már-már a fellegekbe szárnyal:
Földre rántják a szabály madzagjával, -
S midőn iramni kezd fellelkesűlten:
Lábán béklyó, a nyaka hegedűben.
De engemet, már tisztelet becsűlet,
Nem kormányoz ez a sok hozzád, tűled!
Mert én átugrándozom szilajon,
E lábaim-gátló korlátokon.
Ha meglep a verscsinálás ragálya:
Bérc, tenger, ég, föld útamat nem állja.
Nem kötnek engem mérték, rím, szavak,
Ugrom, szököm, mikép a kecskebak.
Nem nézek akkor hátrább vagy elébb
Hanem rohanok mint a - vak veréb.