ezek a versek.
Sóhajszárnyon repülnek és
megnevezhetetlen vágyú,
békét-esengő levélkéket visznek
a messze-messze Úrhoz.
Mi kezünket
homlokunkra árnyékozva nézünk
utánok és félhangon számítgatjuk:
mikor érnek oda. –