Hle, v zadumané jedle temné hrudi,
jež jako hvozdu kněžka vůkol zírá,
on, samoty sen perutný, se budí
a v usedavých slokách toužně zmírá,
své upomínky lká, své duše kvítí,
ta živá flétna lesa do všech stran,
až starým kmenům, otužilým v žití,
krev topasová kane z větví ran.