Kdes dívka, ranní rosou
jež ubírá se čeříc nožkou bosou
na mezi svěží trávu,
hoch za pluhem neb s kosou,
ve smutku kloní oba hlavu,
neb teskný smutek leží
na celém kraji českém,
jak zaklet byl by dumou jen a steskem.
V tom jak pěnice prostá, ale svěží,
se oboum vznítíš v ňadrech, písni naše,
a mocným trylkem tryskneš
jim z duše, takže plaše
se ohlížejí sami,
a zajásáš a výskneš
a blyskneš
a kolem vzduch se vlní perličkami,
a radost se zas vrátí
a vrátí se zas víra
a hned se slza stírá
a jeden úsměv tvář i slzy zlatí,
květ vůní jest, pták švehol na souvrati!