Tu v mukách největšího zoufalství
já přemýšleti jal se o smrti.
Na Kaina vzpomněl jsem, jenž kyjem svým
snes k zemi první smrti návštěvu,
jenž Hospodina rukou znamenán
do pustin světa zanášel svůj bol
mrtvého bratra stíhán obrazem.
On vlasy rval, on v písek zarýval
tvář zjizvenou a v nářku zoufalství
já jediné jen slovo s jeho rtů
jsem splývat slyšel, a to bylo: „Smrt!“
Já Lamecha zřel (který z pokuty,
že Kaina zabil, rukou anděla
byl bezúmrtí trestem znamenán),
jak zšílel divou touhou po smrti,
až myslil si, že on jest smrtí sám!
Já viděl starce tvarů obrovských
stát u Golgotské strmé výšiny,
tvář jeho vráskou času zorána,
a jeho údy jako ze žuly
na vichrů, deště biče uvyklé.
Ten nikde nepostál, a v blankytu
když zaleskla se nad ním kometa,
on ruce vztáh a volal „Sestro!“ k ní.
Ten ku Golgotě v noci bouřlivé
se divě přihnal, jeho bílý vous
se kmital tmou jak v dálce sněžná pláň
a jeho oči divě hořící,
jak uhly dva, jenž po ní těkají.
Kles u kříže, jenž na výšině stál,
jej objímal a na svá prsa tisk,
jej vytrhnul a vrazil v půdu zas
a blesky chytal svýma rukama,
a do propastí skákal se skalin,
až déšť a krev mu v silných ručejích
přes rozbrázděný tekly obličej,
a v bouře huk on řval jen stále: Smrt!
a skály, hromy, déšť a propasti
hýkaly za ním ve posměchu: Smrt!
To k mysli své já všecko přivolal
a zapomenuv věčný původ svůj,
dar nesmrtelnosti a božství své
zde v oblacích zář hvězdnou u hlavy
též smrt jsem volal – ale nadarmo!
Můj hlas se ztrácel v pustém bezvzduší
a ve propastech temna bezedných
jak s horských štítů skřeky kondora,
a jako pláč tonoucích na moři.
Kol do dálky se stará souhvězdí
svou drahou brala chladně ledově,
a hlučný vichr křídel rozmachem
můj srážel hlas a utlumil můj vzdech.