Věrouka, mravouka –
kdo ji tobě v duši vnuká?
Pro neosvícený um
mnohým jest jak větrů šum;
um ten až tam nedozírá,
kde se jeví v Boha víra.
Mudrák jenom tomu věří,
co svým chabým smyslem změří.
Co svou dlaní neohmatá,
kolem toho slepě tapá;
tvor mu znám a vítán jest,
Tvůrci nevzdá žádnou čest;
nezkoumá nic výš a šíře,
pudem řídí se jak zvíře,
těší ho to velice,
že má původ z opice.
Téměř jako zvíře žije,
do Zjevení směle ryje,
ano, on jest hrdinou
před poslední hodinou;
až ta se mu opoví,
jak mu bude, rekovi?
Uvidí, že chybně soudil,
v pustinách že duchem bloudil,
sám že sešel na scestí,
jiné lákal v neštěstí.
Ba i vlastní syny, dcery,
za sebou vzal v oblak šerý.
Až jen přijdou trapné doby,
uvidí svět jejich mdloby,
zpozorují v tmách že sedí,
ustrašeně k světlu hledí;
svedl je tam otec sám,
nevědí teď, kudy, kam.
Prospívaje zemským věkem,
stává-li se větším rekem?
Mudráci, jenž za ním jdou,
statnějšími reky jsou.