„Bůh tě oslav!“ šedý zrádce volá,
trna pokorou, jak zřel by div.
„Dlouho, pane můj, buď šťastně živ,
každá zbůjců střela kéž tě mine,
odpůrce kéž anděl tvůj ti zdolá,
moceň zůstaň vždy a spravedliv!
Milostně shlížej na nevinné,
jen jich svůdník soudem tvým ať zhyne!
Vzpouru rozžehal on neblahou,
úpěnlivou zhrdnuv výstrahou!
Vždy jsem hlásal, za trýzně že přešlé
bůh, jenž slzy raje počítá,
útrpnost a spravedlivost sešle
v srdce těch, jimž učinil nás roby!
On až povelí, že zasvítá
spása nebohým! Tu marna zbraň,
malomocno krve prolévání,
marně mysl bouří svedená
nad spustlými minulosti hroby;
rez v nich zbraně otcův dávno tráví,
neoživne síla pohřbená!
Nikdy nevrátí se zlaté doby
bulharské kdys velkosti a slávy, -
padl věk ten, - zapomeňme naň...
Lépe v prosbě k mocným zvedat dlaň,
však se pohne v srdcích smilování!
Trpme! bůh náš trpěl ještě více,
katům k ráně podal svaté líce,
nezdrtil té ruky, jež jej bila,
všemoc božská vrahům nezničila;
jak by rob, jejž bůh tak hrozně snížil,
k spáse, k volnosti směl ruku vznést?
Vzpoury had kam v naši strast se vplížil,
v krutější jen bič se může splést!
Proto padniž, k odboji kdo svádí
rozblouzněné, lehkověrné mládí,
svolávaje na role a chýž
pomstu, která vzpouře v patách kvačí!
Rozzpomeň se, pane! ach ty víš,
turecká to pomsta raji značí!
Pro ta muka, v nichž nám bědným lkáti,
rozzpomeň se zbav nás hrozné bázně!
Ten, jenž poklid rozrýval nám zkázně,
Peko Ilič, jejž tvá zhouba schvátí,
z rukou tvých ať již se nenavrátí!“