Tak všecko schází, všecko mizí...
Čas se svých polí dál žeň sklízí
a bez oddechu vrhá ji
v tůň věčnosti a zapomnění...
a zase sije bez prodlení
a zas už plody padají...
ach, noví mrtví... bolest jiná...
a na staré se zapomíná...
Však dnes je to čtvrť století
a den ten ožil v paměti,
a jak by bílých kostí prach
chvěl, vířil v našich vzpomínkách!...