Dál osud hnal mne stále v divém spěchu,
teď naposledy v domov ku výsměchu
sem zahnal mne do dětství edenu,
však dřív jej zavřel minulosti branou
a každou stopu zničil milovanou,
mne prohnal mořem slz a plamenů.
Však láska naše, ten červánek žití
s tvým obrazem v mé duše temnu svítí,
a blaží mne, jak tebe vzpomenu! –