Nepozvedl ruky k druhé ráně,
velkým se mu rozčilením třásla,
když tu spatřil, kterak světlo v okně
posud jak bod pevný nepohnuté
zachvělo se, změnilo své místo,
na mžik pohlceno stínem stěny,
a již vtom se rozletěly před ním
z kořen dvéře. Nejdříve co postřeh,
dlouhý byl a přepásaný hábit,
jak jej nosí bratři řeholníci,
které vídal chodit po almužně
aspoň jednou za rok na Svojanov.
Na hábitu vlnila se brada,
divná směs to popelavých vousů
místy sem tam promíchaných žlutí.
Velká hlava skoro chundelatá
pevně seděla si v mocných plecích,
oko bystré, šedivé a malé
z houštin brv se usmívati zdálo,
zdravá tvář a silně opálená
zdravím dýchala a velkým klidem.
Hořící louč ve žilnaté ruce
třásla se mu. Svítil ve tvář hochu,
potom couvl jako zmaten, úsměv
brzy zmizel s dobrácké mu tváře,
blíž když přihled ku výzbroji hocha.
Viděl únavu a zmalátnělost
v této postavičce drobné chlapce;
nejasného něco tušil, v mysli
srovnati co posud nedovedl,
a tak dlouho, snad až příliš dlouho
s loučí v ruce v hocha polekanou
tvář se díval. „Vítej božím jménem!“
řekl vposled, zašeptal to spíše,
žilnatou pak hochu podal ruku,
ved jej do vnitř chudé svojí chaty,
kynul, by sed na otýpku klestí
blízko stolu, zavřel potom dvéře,
závorou je pevně zatarasil,
když byl dříve zatknul, jak byl vstoupil,
hořící louč ve dřevěný svícen.
Potom usedl si na své lože,
z trávy suché, kryté hrubou houní,
ruce složil na mohutných prsech
a pak ve tvář hoška zadíval se,
trochu jako otec, trochu soudce.