V tom po stráních a troskách balvanů
kol rozlila se záře nachová:
Kmet zaťal pěstě, vztýčil hlavu svou:
„Ha! vidíš, dcero? vidíš? Jdou již, jdou!
Tys přivedla je, vrahy, bláhová?
Slyš rachot zbraní, jásot, divý skřek, –
to na námluvy tvůj jde miláček
a naše bratry vrhá v plameny.
Slyš temný nářek! svatební to zpěv!“ –
Do smíchu dal se stařec šílený:
„Na hlavu tvoji padni všechna krev!
Mým dítětem ty nesmíš více slout,
jdi k miláčkovi, spěš ho obejmout, – –
já půjdu tam, kam volá Hospodin!“ –