Byl šlechticem; však v zaníceném hledu,
v osmáhlé tváři, na rtu přimklém jemně,
já nečtla hrdost, po pýše ni sledu –
vždyť lásky něhou kloníval se ke mně.
Však přišel čas, kdy jako přízrak němý
s ubledlou tváří bloudil cypřišemi
a v náruči mé zachvíval se mrazem,
jak děsil by se vlastním před obrazem.
Za noci tiché, na jezerním člunu,
já zřela prvně za mraky plout lunu,
hrot lásky první zakalený bolem
nad hlavou hvízd’, jak sova letíc dolem:
„Opustíš město, za svítání, z rána,
máť ouklad strojí, hrdá markysána,
než mine rok, utiším vlny hněvu
a přijdu pro tě, milenku, svou děvu.“
Do hloubi stínů zatemnělých sosen
upírám zrak, jenž vzpomínkami zrosen,
pod okna tažní přiletěli ptáci, –
má láska mrtva, on se nenavrací.