Dál lidstva zlaté veliké sny hlídám,
nechť zpěv můj vřesk, mou paměť ticho halí!
A jiný, vlasti, zvučně tebe chválí,
by tyl z tvé slávy a co jiných řada
ti s pokryteckým lkáním k nohoum padá
a jmenem tvojím svou zakrývá mdlobu,
já hledím dál přes ústrk, škleb a zlobu
v té síle, jíž se marný hluk vždy hnusil.
Já psal, co chtěl, a chtěl vždy, co jsem musil.