Jí bohaté se řinou slzy,
až bolestně jí vděčný taví zrak.
V nich nevidí, jak po mramoru
den plane barev po třísních
a klenba touží do oblak,
ni mosaik, kde Svatí přísných zorů
v rouch ledový se halí sníh.
Jen Krista hledá na apsidě.
Zří velebně a klidně dolů,
kam svatě žehná země bídě
a pátrá zrakem upjatým,
kde ještě třeba lásky, soustrasti a těchy.
Snů Thaïs k němu chvátá spěchy
– ač na stěně plá s mosaiky
jen v zdobách skvostů císařských – zde pláč a vzlyky
ji kloní na dlažbu. Kde dým
vlá nad ní bílých kadidel, chví jejími se vzdechy.