Tu Nicoletta trpce plakala
a neznámým volala jazykem
po matce své, a marně nosili
jí hračky drahé, sladké lahůdky.
Dům celý sběhl se a každý chtěl
to plaché dítě těšit, marně však.
V tom vešel hrabě Garin z Beaucairu
se synkem svým. Byl vyjel na honbu
a zvěsť o dívce přilákala jej
v té ranní době proti zvyklosti
do domu Flora, mana věrného.
Syn Garinův, přesličný Aucasin,
když k plačícímu děcku přistoupil
se sokolem svým krotkým na ruce,
a když své jasné oči s úsměvem
na cizí dítě upřel, usmálo
se na něj a sáhlo po ptáku,
a slzami jak hvězdy svítily
teď temné její oči... Z toho dne
ty děti k sobě lnuly věrně vždy,
a rostly spolu jako růže dvě
na keřích sousedních, až přišel čas,
kdy Aucasin ku dvoru krále šel
co páže, aby mravům rytířským
se přiučil. Tam strávil jinošství,
a vrátil se do slunné Provence
co mladý rek. A přišel v pravý čas,