Od vojáků k syrotkům a vdovám
Kníže vcházel. Osyřency pro své
Milé otce, pro zastupitele
V bídách plakali, až stěny nahé
Cýtíc s nimi outrpnosti, třásly
Se, a s hořem pohlížely na hlad,
Na ouzkosti vadnoucýho rodu.
Václav strnuv nářkem ubohého
Lidu, spojil s nimi slzy své, co
Otec potěšoval dcer a synů,
Jako bratr manželek se ujav,
O jich štěstí, o jich spokojenost
Starati se slíbil. S matkami se
Dítky sesypaly k nohoum svého
Strážce, otvíraly srdce hořem
Zkřižovaná dobrodincy, kterým
Nový život opuštěným nastal.
Odcházeje z bytu chudoby a
Hoře, cýtě v srdcy plamen Božské
Odplaty, když slunce za horami
Ještě ohnivými plápoly své
Lásky odkrývalo oko, zabral
V pustiny se, kdežto bědujícý
Ohlas k uším milostného otce
Donesl nový zoufalosti výraz.
Kráčel do temnoty, naslechal, a
Viděl na pahorku plačícýho
Starce, který pod břemenem klesnuv,
Dřívím na zem hodil, klel, až hory
Leknutím se potřásaly, z křoví
Vystrašení vyletěly ptácy.