A zatím v hloubce hvozdů po silnici
se loudá pošta, archa šíroboká;
spí vozka; koně zpocené v tom vedře
jen stěží vlekou lidský náklad líný,
jejž velké město vysýlá tak štědře
ven v kraj i hory, v lesů tiché stíny.
Dvé pocestných to židův obyčejných
a v každém voze poštovním vždy stejných;
kdo poštu v Čechách zřel kdy bez žida?
Ti podřimují, srážejí se v spaní,
a proti nim kýs němý nelida
zří chmurně ven a neposlouchá ani,
co čtvrtý hovoří, z nich jediný,
jenž počíná si čiperně a švarně;
on brzy chválí půvab krajinný,
zas městský sport, pak sebe, – vše to marně,
jak kdyby anděl s nebe zpíval hluchým!
A že by příliš umdlel s hrdlem suchým,
tož mělnickým je vlaží výtečným
a nabízí též druhům netečným
svou lahvici a chválí svoje víno.
A kdyby tomu divousu tam v koutku
jej vyslechnouti nebylo tak líno,
tož byl by zvěděl, kolik starých soudků
s tím tokem rudým chová mluvkův sklep, –
sklep s ledem, jenž proň není přepychem,
anť pro své choutky má přec moudrý mezník:
je( praktickým, jeť povoláním řezník,
jeť ,doktorovy‘ dcery ženichem,
a jeviště, kde vznikl svazek sladký,
kde tchán i zeť se našli, byly jatky.
Však chmurný posluchač byl hluch a slep
a nedbal šviháckého společníka;
spíš byl by řečmi vzbudil nebožtíka,
než zavděčil se tomu balbousu.