Zatím setmělo se; kraj se oděl
závojem až neprůzračně hustým;
kam se vábný obraz jeho poděl,
nelze dopátrati temnem pustým.
Leč duch lidský temnot nemiluje,
z nichž jen klam a nejistota zívá;
proto, když se noc již nachyluje,
v nitru nám se zoře rozednívá.
A když tělesné se oko světu
i svět před ním zvolna uzavírá,
otevře se nitro v jasném vznětu,
člověk zrakem ducha v sebe zírá.
Tak i já se ponořila zcela
v srdce svého málo známou říši,
a před zrakem mým se otevřela
i ta nejtajnější z jeho skrýší.
Tři tam chrámy spatřila jsem zlaté,
v každém oltář lásce posvěcený,
leč jen dva tam vidím ohně svaté
jiskrou lásky v plamen rozníceny.
V prvním chrámu láska k Bohu hoří,
v třetím pálá láska ku bližnímu,
druhý však se ve tmu ještě noří –
scházíť zápal k ohni obětnímu.
A přec oběť tam a nejvonnější
po té, co se k trůnu Boha vznáší.
Komuž vzplane? Kdož jí nejhodnější?
Kdo jest po Bohu mi přenejdražší? –