A toť se ví, že prší. A mračna nízko jdou,
o špičky kopců chytí se šmouhou šedivou
a ta se po nich válí, babího léta kus.
Den nechce rozkoukat se. A číst je přímo hnus.
A práce by tu byla – hle, lístky z redakce –
pro prvé číslo verše – a prosu ten zas chce –
a člověk nesvede zde nic, páni drazí, nic,
než animální žití a pár těch pohlednic.
A vidí spolubližní a pozoruje je,
jak barometr dává jim jakés naděje,
jak tuzemci, co věští. Nu, pozdrav tedy všem.
Spím s otevřeným zrakem den celý J. S. M.