„Proč ani neodepsal jste mi?“
tak šeptala a brada její
se třásla, zrak se upřel k zemi
a pod škraboškou ohnivěji
vzplál výmluvný a zase němý
a ruce lehce chvěly se jí.
(Já po jednom z těch zvláštních gest
a po očích, jež tak mi známy,
jsem tušil, že to ona jest,
jež ve průvodu starší dámy
po tradici Pražankám běžné
chodívá k Matce Boží Sněžné.)
„Já čekala jsem tolik neděl“
– a cítil jsem stisk její ruky –
„ó kdybyste vy tušil, věděl,
co připravil jste mi dnes muky...“
A jako pohněvána děla,
když blesk jí náhle okem šleh’:
„Leč odpusťte, já nevěděla,
že ona má vás v osidlech.“
„Kdo?“ „Carmen, s níž jste teď se bavil.“
„Leč promiňte, kdo dal vám práva
tak soudit?“ já jsem drsně pravil.
„A slečna věru vyhledává
podivný tón, když mluví o ní,
jíž nezná.“ „Znám ji,“ tiše děla,
„já na nábřeží jednou loni
jsem vedle vás ji uviděla
a pátrala jsem...“ „Hle, až příliš
jste laskava...“ „Je vdanou paní,
vy šílíte, vy – vy – ty šílíš!“
A sama nevěděla ani,
jak protivnou v té byla chvíli.
Já zastavil se. „Díky, slečno,
za tuto vzácnou kratochvíli,
leč thema to mi málo vděčno.“