Ty vskutku nemocná jsi, Judito,
v tůň černých kouzel příliš nahlédla’s,
až pojala tě děsná závrať z nich.
Zde já jsem zdráv, zde já, jenž rozeznávám,
co pravdy zář a co je hrozný blud.
Teď teprve si jasně vysvětluji
a ve všem tebe, drahá, omlouvám,
jak mohla’s ty, jenž’s ve všem žena přec,
tak prolit’ klidně Ismaele krev!
Ty, která neublížíš ptáčeti,
jež sama bylas matkou vášnivou
ó pomni jen, jak jsme se nalezli,
prst nedala jsi utit svému synu
pro zákon boží – a pak’s vraždila
jak hyena a lítá tygřice!
Ó Judito, blud z všeho nejhorší,
když otroků svých nadělá si z nás,
tys bludu propadla, ó vzbuď se, vzbuď,
dej výhost kouzlům, snům i mátohám,
vrať k světlu se, které je skutečnost.
Já nepodlehl tvojím přeludům,
já silnější byl, nepodlehej též,
zři v jasné světlo, nehledej víc tmy,
hleď všecko láskou smířit, vyrovnat
a Samael tvůj mému Jehovovi
pak smírnou ruku podá naposled.
Vždyť věčně trvat nemůže ten boj,
jenž v zlo a dobro rozštíp celý svět,
i sporné živly v sled se udolají
a z všeho tryskne shoda, souzvuk, smír!
To veškerenstva slední meta jest
a požadavek lidstva nejvyšší,
ty nevzdoruj mu, vždyť jsi žena přec
a žena láska jest a souzvuk, smír!