A tak marně měsíc bloudil,
Marně kol se svitem loudil;
Kráčel dál, kdy neprůzračná
Kštice buku pozakryla
Stínem dítě krásy větší
Než noc sama ve vší péči
Úpravné. Tak krásná byla
Irma o kmen podepřená,
Složené v klín ruce bílé,
Kdy z těch očí každé chvíle
Pohled štěstí na vzdálená
Čela hor slét; tam byl doma
A pod řasou, než v dál spěchal,
Jemnou stopu blaha nechal,
Že sám úsměv přelét rtoma,
Šťastný tak, že slovem řečen,
O všecko by blaho přišel;
Ba kdo by jej z řeči slyšel,
Z pravdy byl by na lež vlečen;
A v těch ňadrech rozdech touhy
Tak hruď bílou ponadýmá,
Jak kdy štěstí tamo dřímá –
Lehký tep a záklep pouhý
Zbudil by je v plné znění,
Rozhoupal je sterým zvukem,
Až by srdce blaha pukem
Práhlo zmírať v sladkém chvění. –