V Bari všecky zvony slavně vyzvánějí,
lidé biskupští se mečem ohánějí,
s posláním, by mocí svaté tělo vzali,
ve chrám biskupský je řádně odevzdali.
„Vida! Rány nedal, ale kořist rád by!“
vzkřikl Tredulf s druhy a pod městské hradby
hnali trabanty, kde pozadu kdo zůstal.
Však co dál? Spor v těžkou zápletku již vzrůstal,
se střelami s hradeb pršely již klatby.
Kdo má ustoupiti? Biskup – otec dětem?
Bohatýři mají couvnout před tím kmetem?
Bohu poručili – tělo s lodí vzali,
na vůz vložili a krávy zapřahali,
práskli bičem pak a nechali je jeti.
Kam ty poplašené stračeny as vletí?
Rozjely se – hrbouc! – až do moře vjely,
ale na mělčině stanul tam vůz celý,
krávy zabučely, k nebi zdvihly hlavy.
Tedy rozhodnuto! – Nový chrám se staví
na baštách, jež tady v moři provedeny.
Brzy stkvějí se již mramorové stěny
a pod baldachýnem, který stříbrem září,
Mikuláše tělo spát má na oltáři.