Jak se pamět navrátila zboru,
Povstal hluk, a pláč a proklínání.
Bratr líbal bratra, s protivníkem
Nepřítel se mířil, otcové a
Matky objímali outlé dítky,
Bědujíce, v květu mladosti že
Jak stín z rozkošného světa zmizý,
Naříkáním nad milými dětmi
Zapomněli na své bolesti, a
Pozbývajíc rozumu, co mrtví
Na zem padli. Jejich zoufání mé
Srdce proniklo, a slyše kletby
Matek, trhnuv sebou, zděsyl jsem se,
Jako diviš z lidské společnosti
Vyběhl na poušť, a zde oplakával
Nepohody nešťastného lidu;
Jako mouby zacházeli vinou.
Celičký svět na mne ležel, vůkol
Zhlížeje se po pomocy, nikdež
Stínu ulehčení nenacházým.
Ode všeho světa opuštěný
Utíkám se k Bohu, na modlitbách
Dnem y nocý ležím, volám jako
K otcy o pomoc, a nechcy z pouště
Strašlivé se hnouti, dokud Bůh mne
Nevyslyší. Na pustině vzdychám,
Hladem mru, a žádný, s svým se hořem
Obíraje, na mne nepomyslí,
Žádný přítele se nepozeptá:
Co se s naším velitelem dálo?
Každý svou smrt před očima maje
Chodí jako pomatenec, pláče,
Na rozmilé patře strachy schne, a
S nimi, Bože! na věky se loučí.
Podivín jen, na nebezpečenství
Zapomenuv, po mně pátrá, lesy
Přehlíží, a našev opuštěnce,
Srdce své mi otvírá, a semnou
Dělí nesnáze, y semnou pláče.