Když bylo smutno mně v mém pokojíku,
já do kuchyně vešel podle zvyku
u kamen hřát se a se pobavit.
Ludmila sedíc nízké na stolici
cos pletla právě a na bledé líci,
když vešel jsem, jí červánek se kmit’. –
Umytou předsíň teta posypala
drobounkým pískem, (čistoty vždy dbala,)
pak po kuchyni sem tam šukajíc
obrací ke mně usměvavou líc,
čiperná, čilá, – vypravuje cosi – –
V tom na dveře se ozve: „Ťuk, ťuk, ťuk!“ –
Zarazil všechny nenadálý zvuk
a teta praví: „Vida, klepá kdosi!
jen dále, dále!“ – Nikdo neotvírá. –
I vyšla sama a po síni zírá. –
Pak hlavou vrtíc povzdechla si lehce.
Dím: „Co jest?“ – Řekla: „Smrť si přišla pro mě!“
Chci zasmát se, však žert se dařit nechce. –
„Hle!“ praví zas, „Je prázdno v celém domě,
na písku v síni ani jedné stopy
a klepání přec slyšeli jste oba. –
Jsou věci, kterých nikdo nepochopí. – –
Smrť klepala to, – přišla už má doba! –
Kdo ozve se jí, zemře do roka!
Buď bohu chvála, že já jsem to byla,
já odpočinku dávno zasloužila, –
jsem stará, – stará!“ – Vzdychla z hluboka.
„Rád člověk duši pánu bohu oddá, – –
však vy jste mladí, vás by bylo škoda!“ –