Však v zimě školačky si bude k sobě zvát,
když budou vánice, zafičí zima z lad
a dlouhé rampouchy se budou lesknout v duze.
A na roráty v tmě ty ranní časné chůze!
Zem zachumelena. A dech jak dýmu proud
po mrazném kostele se vinout bude z retů,
mdle hvězdy zasvitnou. Co v duši dřímá vznětů
a tichých modliteb, nadějí ztajených,
teď z duše vyvíří, zahoří v světle víry
a ze rtů vymizí slov spoustou znavených.
Se hřbetem černavým na klíně zpěvník leží.
Tam v oknech kostelních je zřít, jak zvolna sněží
a chumle sněhové s říms tají kamenných.