Teď ideál ten luzných krás
mi září v živém těle –
leč běda! propasť dělí nás...
Když k ní se náruč stele,
zas pouhý přelud obmyká,
jen vidinu, již snění tká
do stínu jarních stromů,
a v neúkojném toužení
zřím na hvězd jasné hemžení,
jež provází mne domů.