Smrt kdo nezná, nemůž věčně žíti!
Z hrobu tmavého též národ vstane
K světlu vítěznému, k živobytí.
Červíček, když blahé jaro vane,
Když mu slunce pokrov jeho světí,
Co motýlek z rakve k slunci letí.
Probuď světlo, tím též jarní hody
Zbudíš, hody nebem osvěcené;
Led a bujný proud, toť obě vody –
Slunce jen – a led se zhůru pne!
Než – co tlachám! odpusť, druhu milý,
Mám též někdy slabou dobu svou,
Kdež mě myšlénky z onoho kruhu,
V němž jsem horovával, ovanou.
Teď pak, chceš-li, na cestu se dáme,
Před sebou vždyť mnoho ještě máme!