Poslouchal Pavel, rád hru Antošovu slýchal –
jak svému unikl by já, a sotva dýchal.
Tak velký, upřímný a plný noblessy
u vroucném výrazu byl tón té piésy;
v něm bylo to, co Pavel nadarmo dnes hledal,
co od večera chtěl a čeho večer nedal.
To vroucí vyznání, jímž Antoš hledá klid
a vyhrává si ho – chtěl též by vyslovit.
„Komu?... Ba, ano, komu, komu?... Komu víti
do kytic úsměvných rozpuklých citů kvítí?
Rozpuklé jarem hrudi komu dáti květ?
Květ, v němž svůj tajíš svět, ten vnitřní, čistý svět,
v němž láska sluncem jest, jíž teplem vše tam roste,
co v jádru chce už výš i co je v květu prosté?
Komu ten dáti svět? Komu to štěstí vnést?
Přec v srdcích dvou prý musí pravé štěstí kvést.
A srdce tobě zpívá jako ranní moře,
v něm síla proudí – hned ji dráždí slast, hned hoře –
a ona by tak ráda z břehů vytryskla,
zem v náruč schvátila a štěstím zavýskla.
A místo toho cítíš, kterak zvolna zmírá
neznáma, nepoznána; vzpírá se zas, sbírá,
ven z prsou chtěla by se tiše vyproudit
a výkřik radosti ze srdce vyloudit –
Komu?... Toť otázka... Rolnička blázna!...“ Bokem