Je tomu rok, co vlaštovička
přinesla jaro v srdce mi;
vlas měla tmavý, její líčka
se zardívala růžemi;
já o páté již vstával ráno
a líbal ji – a jaký div!
já nepřel se, já řek vždy: ano,
ať tvrdil kdo chtěl cokoliv –
nu, přišel podzim... vlaštovka má
je daleko kdes za horama –
má hruď je poušť a trosky, led...
Přilétlo jiné ptáče s jarem,
po hnízdě rozhledlo se starém,
jen rozhledlo – a letlo zpět...