Sluncí a zemí tanec je bez konce,
dvanáctá nechodí bíti tu na zvonce,
kohout zde nevolá k střízlivosti.
Zhasne-li slunce, jež rozdalo žár,
je to jen oddech, nikoli zmar,
znova se obrodí k ohnivosti.
K souloži plodného šílení
tanečník najde si tanečnici,
v objetí strhne ji spalující,
zanikne, zrodí se, splyne s ní –
a rej se za rejem dá v let
s plamenným sluncem uprostřed.