Igy húny el az oltárláng, midőn tövig leég,
Előbb, mint elenyészik, fellobban újra még;
Az áldozó nap is, mely rózsák közül kele, -
Hunytát az égre újra rózsákban festi le.
Ki mondja, hogy nem Isten intéze újra itt?
Ő az, ki megszámítá a hölgynek könyeit,
Ő adta meg, mit esdett, sok szenvedés után,
Hogy újra lássa üdvét a megtért férj karán.
De hogy többé csalódás ne érje szívhonát,
Kötésül érte égbe fölvitte őt magát!
A férj pedig bünéért azzal büntettetett:
Hogy, kit megúnt éltében, holtan szeresse meg.
Mert im! csodák csodája! napról nap múlik el,
Hónap telik hónapra, ezt év emészti fel:
S a szép halott, miképen halála reggelén:
Ott fekszik egyre épen a síri bolt ölén.
És évről évre híven a férj hozzá lemén,
Mereng a halvány arczon, sugártalan szemén,
Kezére csókokat hint, könynyel áztatja meg...
Hiába! a dicső hölgy örökre szendereg!
S igy éli túl húsz hosszú s még három éven őt,
Ki néki élve holt volt, s most halva él, a nőt.
Hozzá bucsút jár a nép, a jámbor hegylakó,
«Az Úr kegyes - mondották - de bölcs s igaz biró.»