Tak černou smrt zří vrah a skáče zpět,
svou vztekem zaťatou jí hroze pěstí:
„To's ty, jež strhla jsi mé síly květ
a kmen můj zvrátila svou hrůzozvěstí,
to ty jsi, černý ďáble, při sám Bůh,
pojď, se mnou potýkej se, plať svůj dluh,
však do smrti-li rty mé zulíbáš,
jsme spraveni, dál volnou cestu máš! –
Nuž pojď, už pojď a chyť mě kolem šíje,
nechť rámě tvoje chladnější než zmije,
viz, podávám ti ruku, budiž mír!“