Ty pravíš, ten s vámi že cítil, onen že neškodil vám?
Z trpké moudrosti věků jak málo ses dovedl učit!
Katanem vaším ten-onen právě-li nebyl snad sám,
kdo za jeho syny či vnuky, bláhový, bude ti ručit? –
Ó slyš jen, šibenic těch jak sténá a žaluje les!
Ó slyš jen, okeán slz jak burácí neobzírný!
I v pekle jich zločiny temné ošklivost budí a děs
a za krve tolik a muk trest každý příliš je mírný. –
Či nevíš, co starý ten kat, pýchou zas třeště a zpit,
pro vás již chystal, jsa jist, k němu že Niké se skloní?
Z té hrobové jámy už nikdy nebyl by povstal tvůj lid,
kdyby, jak hodlali pevně, byli jej srazili do ní.
A trestem až na popel bílý těch černých-li nesžehneš vin,
železným nevymrskáš-li prutem lhavého hada,
klnout, po právu klnout synův bude ti syn,
na špalek popravčí v hrůze z tvé viny hlavu zas klada.