Opravdová lítost hlas mu tlumí.
Starosta se tupě usmívá.
Mistr kovář, silák s nízkým čelem,
s tváří hrubou, s Herkulovým tělem
zpod víček se k pánu podívá.
Skříživ ruce, mluvil: „Vzácný pane,
dovolíte, to jsou řeči plané:
Co nám na tom, v jaké řeči kněz
káže či se modlí? Našim dětem
řeč naše už nepostačí dnes
a s tou druhou celým projdou světem.
Těmi spory ať se baví páni,
ne ti, kdo se hladu sotva brání, –
jedno víme jenom: my chcem žít!“
Vláďa ohlédl se, rozhořčením bledý,
slyšel kolem tichý souhlas znít,
řekl s pohrdáním: „Dobře tedy,
dle vašeho přání vše má být.
Vykopat dám mezníky a směle
pleňte luka, lesy, panství celé,
za to, že jste dali v temný kout
duší svých mi maně nahlédnout.
Díky vám, jsem o illusi chudší,
člověk, dokud žije, vždy se učí!“