Pánů zrak se nořil v pohled její smavý,
že až dívkám líčka žárlivostí bledla.
A když pak jí řada hostí představena,
s Vladimírem se ta krásná střetla žena;
oj, což tmavé oko vzplálo ohnivěji;
mluvilť Vladimír s ní rodnou řečí její!
Pak se kvasilo. Když posléz hodování
přerušeno na čas, hosté odebrali
v místnosti se jiné, kam je svůdně zvaly
steré požitky: tu zasedli si páni
ke kartám, tam jiní – bojovný žár v lících –
utkali se v krutém, neústupném boji
na lurči a dámě, skvostných šachovnicích,
jiní zkoušeli zas trpělivost svoji
na rebusích temných, těžkých na šarádách –
ba, kdo znal by her těch rozmanitých jména! –
Společnost tak jenom chvíli rozprášena;
brzy opět sešla se a v dlouhých řadách
do salonu spěla, odkud sladké zvuky
ozvaly se právě: Camilla tu zpívá
píseň, v níž se zračí lásky trpké muky,
hned zas radost jásá, vášeň bouří divá
Vladimír jí sladkou skvostném na klavíru
hudbou doprovází. A když píseň krásná
vyzněla pak náhle v luzný akkord smíru,
se všech stran se strhla chvály bouře hlasná.
Děva hostem kloní s úsměvem se vřelým,
potom Vladimíru s díky ručku malou
podává a jinoch slastí neskonalou
opojen ji tiskne ke rtům rozechvělým.