Tu zavřeští náš signál úzkostně,
a zahřmí povel, vskočím na koně,
nám do boku se žene ku chlumu
divokým tryskem četa dragounů;
tasené šavle, uzdy zahled jsem
hrát v záři slunce, rudé kalhoty
a čapky jak pruh krve letící
zjitřily zrak můj. Naše baterie
se dává v útěk. Chlumu hřebenem
jak ďasi letíme. A koní supot,
hvízdání bičů, praskot lafet, kol,
dunění země, temné zazvonění
děl při nárazu slívá se mi v uchu.
Trysk ostrý za námi již zřetelný
nás štve a žene – jízda divoká!
Tu smysly moje nějak ztemněly,
já neslyšel než hřmot a dunění,
já neviděl než cosi rudého,
jak lidskou krev, louž krve, krve
a všechny nervy byly napjaty
jak struny k prasknutí a každý z nich
jak volal by a sípal, prosil: Krev,
krev, jenom krev... a červeň v očích mých
víc ještě rudne, vlní se a hrá,
má svůdnou vůni, já ji cítím teď –
je přisládlá, mám na jazyku ji –
Krev, krev, chci krev... a tu jsem vytrh se:
má pravice je pevně vetknuta
v držadlo šavle!... Věční bohové...
Bestie bílá, bílá bestie!...
Já styděl se... A plachý pohled vrh
na vojáky své, neviděli-li...
Však oni k hřívám koňů skloněni,
zrak vytřeštěn, a žilky bělma jsou
zality krví, jejich pravice
jak v křeči šavli v boku třímají – –
bestie, bratři!... Zrak můj přeletěl
po modré klenbě, kraji poklidném,
a v duchu jsem si náhle připomněl
kus básně nějaké, sen komický
o míru, člověčenství, humanitě,
jejž snivý poet v tiché noci as
spřed v jizbě svojí v třetím poschodí,
i musel jsem se trpce zasmáti.