Dlaněmi sobě pokryl zanícené čelo
i poodvrácen – mlhu stíral s oka, –
a vzdechem tichým duše ze hluboka
mu na rtu chvějícím to bolně zaúpělo. –
Ubledlá co ta pýř na vlastní její skráni
a studená co šedá pod ní skála
tu Laura tiše podle Hynka stála.
Pak jako v zapomnění hlavu k němu sklání:
„Jen tiše, tiše, srdce! K čemu klesat vírou?
Tvé lkání volá českou děvu ze sna –
vykvete její láska opět zemí šírou,
a matičce dá nové květy vesna...“