Zrána Důbravinka přicházý, a
Před knížete padá, na svobodu
Otce žádá, za něj na smrt sama
Jíti volí. Božena co anděl
Páně hledí na tvář Boleslava
Ztejraného, mlčí, vzdychá, doufá.
Kníže jako ze sna vytržený
Káže: Všickni na svobodu jděte!
Rozkazem tím oddychá sy lehce.
Důbravinka jako střela letí
Do žaláře, ráží pouta, s otcem
Do samoty kráčí. Na svobodě
Všickni, jakby poznovu se na svět
Narodili, s potěšením domů
Pospíchají. Podivín jen od všech
Opuštěn jsa, nemoha y z mysli
Vypáčiti laskavého pána,
Zacházý v poušť, tam se odevzdává
Bohu, obírá se nebešťanem.