Ah, odsouzenci z Andělského Hradu.
Však mrtvi jsou – kdo dovolil jim křičet?
– – Oh, přelud byl to, všude ticho, ticho,
v mé duši hluk jen. Nejed jsem už dlouho
a hlad ten chodí prázdným tělem mojím
a touže nasycen být, vzbouzí všudy
minulé zjevy, aby hlasy svoje
spojily s hlasem jeho, doufaje tak,
že bude ukojen – však marná touha.
Jsem příliš syt už, abych ještě jedl.
Má duše kypí žlučí tak, že stoupá
mi hořkost její na jazyk i v oči.
Tak Gregor umíral kdys, velký papež,
však jemu triumf dal jsi, Hospodine,
nad odpůrcem svým, nepřítelem jeho –
mě pokořit dals, pokořit i sebe
a nedopřáls mi chvíle sladké pomsty...
Spíš, Hospodine? Ochablo tvé rámě?
Kde máš své blesky? Blesky své mi zapůjč
v té chvíli smrti, aby osládla mi.