„Pokuď osud přeje, použíme doby,
Okusme teď mladistvého věku:
Něžnost děvic kdo zavrhne z reků?
Proč nás přirozenost vrhla do ozdoby?
Půvaby zde samy do náručí loudí;
Kdo té doby blahé nepokusí, bloudí,
Nevrátí se prchlá neužilá chvíle:
V lůně rozkošení dlí se míle.“