I usmívá se k tomu Marie,
a šepce jemu tichým hláskem svým:
„ty sníš si o věčnosti rozkoší,
snad ani konce jejich netuše;
ty krásné doby minou brzy již.
Vždyť Jindřich brzy odtud odjede,
chtě opět život trávit na jihu,
a mne tam s sebou vléci ubohou.
Již k odjezdu vše připraveno jest,
ba připravena již i hostina,
kde se svými se druhy rozloučí.“