„Chceš pomoci se jeho dovolat?
Ach, ubohá, on není štědrý tak,
jak páni z Častolárů bývali,
ti dobří, které odsud vyhnali
do bídy prý, a zkázu úplnou.
Já stará jsem, a často vzpomínám.
Ach, blahé časy, když po schodech těch
v dnech krásnějších – bylť ještě živ můj syn –
květ paní všech v své slávě kráčela.
Zde stával sněhobílý její kůň!
Můj syn byl štolbou tu na Dřínově,
a mnohdy pravíval mi na večer:
„Ach, matičko má zlatá, věřte mi,
jest paní Saloména andělem,
ne krásou pouze, ale dobrotou.
Bůh zajisté že žehnat bude jí
po celé žití, dá ji korunu
pak v nebi zajisté.“ Tak mluvíval,
Bůh ale dal jí z trní korunu.
Nuž vůle jeho velebena buď.
Syn zahynul, já jsem žebračkou.“