To cítí ve své bolem zryté duši
a vzpomíná... má opět ženu milou
a děti nevinné, k nimž démon žene
zas bídu, škrtitelku zasmušilou;
smrt vidí – exil – trýzně neskončené – –
Jest otřesen. On s přesvědčením náhlým,
jak poštván pekelných by pitvor hejnem,
v noc chvatným krokem spěje za Valdšteinem,
a stihnuv jej, dí schvácen: „Pane, stůj!
Jsou vlivy démonů, jsou vlivy hvězd!
Cos mezi nebesy a zemí jest,
co tajem silným, víře neobsáhlým
a vědě nevýzpytným, světu vládne;
to něco slepé, kruté, tupé, zrádné,
co kuje osud lidí, osud můj!
Pojď, chci ti hádat z hvězd, jsem hotov k práci!“
A Valdštein zří, jak vyřknuv tuto zvěst
se Kepler omráčen mu k nohám kácí.