„Ty dobře děl’s,“ mu Roland odvětil,
a pozved’ mocný, obrovský svůj roh,
a celou silou prsou zatroubil.
Hrom duněl dolem, lesy chvěly se,
a v horách vyskočila ozvěna
jak z hlubokého spánku vzrušena,
a zařvala, kamenná obryně:
na třicet mil byl slyšán její hlas!
Jak bolestně, ach, volal olifant!
A jakou silou Roland zatroubil!
Krev z úst se jeho lila červená
a s čela, žíly v spáncích pukaly
a smysly jeho mlhou kryly se.
Zvuk hrozný byl, a pohan zarazil
se polekaně, pluky couvaly;
zvuk hrozný byl, a letěl za hory
do Francie, kde Karel slyší jej
a srdce tušením mu bolelo
a zvolal: „Přísám bůh, toť olifant!“
Ném na to zvolal: „Zrada, zdá se mi,
že do osidel reky lapila
tam za horami!“ Císař v zoufalství