„Marno všechno. Večer v pusté cele
bičuju se krutě důtek ostny,
až krev splývá po trýzněném těle;
ale v uchu nápěv přemilostný
stále zvučí, jak jej prsty drobné
vyloudily tehdy z loutny zdobné,
když pak v lože kladu čelo vzňaté,
andílků tu roje nad ním hrají
tento nápěv na housličky zlaté
a jím ve spánek mě kolébají.“