Do mroucích červánků se dívám, jak můj zvyk,
a srdce ouží se a vlhne oko v mžik.
Co zlatých hradů tam, co beránků a vln,
co květů báječných, kterými azur pln!
Jak náhle týčí se a hroutí, splývají,
z nich známé postavy a tváře kývají,
snů mladých fantomy, naděje ztracené,
mdlým leskem vzpomínky jen slabě zlacené.
To trvá vteřin pár a vše to zmizí v let,
kol stoupá šero již, tma zvolna halí svět.