Kraj hýřil stříbrnými úsměvy,
jež posílalo slunce v kotlinu.
Bohaté moře klasů, honosíc
se chlubně zlatem zrn svých, vlnilo
se tiše melodickým ševelem.
Nebeská báň se sytě modrala,
zdvihajíc nedozírně vysoko
svou klenbu, pod níž ptačí šveholy
se mísily v zurkot řek kvapících.
Zrající fíky větve listnaté
rozpínaly, zvouce tak poutníka,
by odpočinul pod jich korunou.
Na sklonu pohoří dozrávaly
trpkého vína hrozny obrovské,
a zlatých růží plané skupiny
bujně se rozpínaly. Cikády
zpívaly monotonně v obilí –
A z dálky, jakby ve prach stříbrný
byl dříví jejich někdo rozdrolil,
nesla se vůně kmenů cedrových...