Nám sliby charé cos zas zpívalo,
nad lesy kouřilo kadidlo slávy boha,
v párách nad lučinami rozprášeno bylo,
vše v pouť lákalo, tlumok, uzlík vzít,
spět za štěstím. A kams jsme v dáli tíhli.
A pósu hérů, gestum jsme si vyměřili,
páž vztáhli superbně. Zda v poškleb jen,
sesměšnění dlaň jsme vznesli výš
ku gestikulaci či vznesli rámě?
Ve nitru zahrály sny velikášů,
věrouky aesthetů i mravouky flexe
jsme doby učistěné vzpomněli
katechismu. Sol v sled se vzneslo výš
jak jablko kejklíře, zkřivené touhy
se vzpřímily, zbarvení rozmaru.
Své osvobození nalézt’ jsme spěli v kraj,
samoty, výspy, houště proběhali,
a prohledali tiše zapadlé.
Vše posud žité bylo málo, málo.
Bedra se pod tím ani neschýlila,
co radost přála a co dalo štěstí.
Na dlani unes’ jsi to. V srdci, spíše tak.
Špet blaha to, dnů, vteřin, pídí sčet.
A horování? Vše jsme litovali,
co v regionu jeho nedochůdčetem
bylo, a bylo vetchých mnoho nalezeno.
A v mumraji a ruchu bytostí
my nic nestihli, na jas zlatých vesel
co Tyché připomíná. Až kdes v poušti.
To bylo, síly kdy již poklesaly
nám, nic nebylo vytěženo v líp.
V všem zbýt jsme rozpnuli se celiství
a jak ti jiní, zbyli poloviční.
Šla cesta za bůžkem či za chimerou?
Idea nemohla mít stělesnění, fantom,
však přece formaci. Jen křídla.
Co plulo blíž, se náhle vznořilo,
co přepadlo nás, aby oblažilo,
to byla žena s rohem ve dlani.
A dary různé v cestu sypala a dštila.
To byla Tyché. Leč my vystihli,
se s dobrem, pravdou, krásou leda kryje,
s ní splývá, promítá se trojicí
vzácnou. A blysklo, nemusí být vyváženo
to blaho její z dna, ta látka blaživá,
ukázka v dost kdy z její zážehu,
okřání velké nám i oradostnění,
když z její kynu či jiskry je žně,
ztad původ má. A přec jsme léno žďáli
zúplněné. Cit pravdy, dobra, krásy větší
byl než léno celé obnažení tří.
A my si libovali: pól kdes a daleko
per skřipot znikl pisálků bigótních.
A bylo jasno: kdyby vydatněji jak
zapracovala touha, že by jabko gnose
zub rozrval ve dvé, překousl, ať ono
edenu stromu středu nebo mravné,
chimerské. Ořech věcí v patu zachřestil,
slupka se rozvřela jak lůno panny
a jádro pozdravilo, sladká tresť
poznání, líp zavinutá v formu
i utvořená. A tu vzdychli v vděk
jsme: Vystihujem eliský druh, prvý
z živoucích, jak v akt smělý vznosu
byl blahý Adam, když se zaryl vznětem
v plod pohádkový. Héva útočila.
I Tyché kynula a podněcovala
a bohatší o vzácnou empyrii
mnohotnou, kardinální, jsme se vraceli
ze dómu její, totiž výspy klidné
samoty zanesené. A cestou zpět
jsme pochvalovali si, pouť co dala.
A blazi byli jsme i v vzpomínce,
když příchuť přinesla, v leb ozlacení,
když o uzlících, o tlumocích v dlaň,
o sandálech a bedrech přichýlených,
o holi, o širáku putovním,
o touze, citu, vznětu, úsilí
za pravdou, dobrem, krásou v shodu,
střet, krytí, obdobu a promítání,
v pouť za idólem my vzpěli sladkou píseň!