Když ale mlčel, vnořila svůj zrak
v ten jeho bezedný, před nímž se chvěl
svět celý, který mečem podrobil,
a zkoumala, proč neodpovídá
a uhodla v něm cosi smutného,
a plna řekla tedy soustrasti:
„Ty trpíš, pane? Je to únavou
a hladem, žízní? Cesta daleká,
ti byla úmornou? Je rozedrán
tvůj plášť, to trní v lese činilo?
Ó usedni! Zde blíže k ohni pojď!
Dům náš je chudý sic, však dovedem
si hosta vážit, jejž nám poslal Bůh!“