Nad snící les, jenž v úvalu se těsná,
noc schýlila se parná, červencová...
Je ticho, chvílí pták jen tiknul ze sna –
a pod křídlo zas útlou hlavu schová.
Jen řeka, která srdcem lesa teče,
z hluboka šumí stromů pod krytem
a vlnky bijou v staré dřevo kleče,
jež z písku tkví na člunu rozbitém.
Jak bílý stín mha na vodách se válí,
a teplou rosou vlhnou kře, i skály,
jež na pobřeží z páry do temna
svá povztyčují bedra tajemná.