Sůl s mísou – vše mi zhltil z ruky,
a ještě není dost těch hrůz,
jsem jist, že pozřel by z té muky
jak Bumbrlík i sena vůz.
On bubří stále, v údech, v pase,
tvář jeho síto plající:
tak rostou v dnešním tvrdém čase
jen pekaři a řezníci.
Mám koňak dobrý, osvědčený,
co láhev stojí zlatek pět,
snad pomůže si zubožený
a zmodralý v té nouzi šet.
A láhev, zátka – všechno v pekle,
však nepominul ďáblův hryz.
Žel, nemám víc té stvůře vzteklé
ni lahví, zátek ani mis. –
Tu skvostný nápad šleh mi hlavou,
a v kupu knih jsem znovu sáh,
dvé knížek tučných s vazbou tmavou
jsem bez receptu povytáh,
to „Zdravovědu“ – líto mi jí –
i „Domácího lékaře“
již nesu na tu bakterii,
jež v těle ďábla hrozně vře.
Vše zhltil opět bez ostychu –
čas nejvyšší – toť jistá věc:
tak sezobne si zrána v tichu
váš kanárek svůj semenec.
A jedva mžiknu, vědí bozi,
tak balon dme se, nežli prask,
a ďábel po té šťastné dosi,
jak dříve byl, tak opět splask.