se mi vždy líně, letěl jako vzteklý –
v tu dobu, kdy, ač málo slov jsme řekli,
rty přece hovořily přesladce:
v tu hodinu, kéž mám, jak v pohádce
tu moc, jíž ovinoval mhou se klamnou,
kdo řekl jen: „Mha přede mnou, mha za mnou!“