Pán šel. Jan klekl, čelo skláněje,
a líbal svaté Krista šlépěje.
„Nechť přijdou, nechať uzří a se koří!
Já, Pane, řeknu: Vizte v klasů moři
loď spásy plouti, kdo jste tonoucí!
Či myslíte, že slunce horoucí
vám živné klasy zlatí do uzrání?
Či myslíte, že déšť je vláhou sytí,
že půda kořeny jim pevně chrání?
Či myslíte, že roste chléb i žití
z té hroudy, jakou svět i člověk jest?
Ó pojďte bludní, slyšte pravdy zvěst!
Tam hleďte, v klasů rozvlněné moře,
jež zlaté roucho lásky Boží nosí;
hle, v záři Svojí kráčí po prostoře
Pán světa, slunce sluncí, rosa rosy!
Žeň zraje dechem Jeho; země rodí,
že po ní stoupá Jeho svatá noha!
Ó vizte Jej, On žehná, kudy chodí!
Ó vizte slunným polem kráčet Boha!“