Krev vřela ve mně: tatarský ten sobak,
ničema, otrok, „ani člověk“, ten zde
hodinu celou ovládal ty duše,
ty duše plaché, bídné, zotročené,
jak znám je u nás, jak je nenávidím,
protože hořem pojíti bych musil
nad hořem jejich, jež tak tupě nesou.
Ty bleděmodré čekankové oči
bez ohně, vzdoru, bez záblesku síly,
lampičky hrobní nad ubohou duší,
pokorně ždaly kynu – Tatařína!