Umlk’ stav... Leč jeho píseň dojemná se z koutů chvěla,
sociální píseň věku, dlouho v mojím sluchu hřměla,
tisíc rukou, tisíc duší mluvilo v tom zpěvu krátkém
hlasem žití, hlasem pravdy, postem duší, dlouhým pátkem,
už je tomu dávno, dávno... Stařenka si ke mně sedla,
vyprávěla, zastýskala, na klíně jí kočka předla,
všecko plálo zabarveno v krbu šlehající září
do koutů, jež schvívala se, svítíc tkalci, samotáři...
Kdyby pravda nebyla to... pohádka by mohla býti!
Jenže poet slyšel při tom plakati z ní lidské žití.