Tiše vyšla z otevřených vrátek.
Bohdan, bez vlády a vědomí
ztrnulými zraky hledí za ní,
drže ve svých rukou ohromených,
které ztuhly bleskem svědomí,
děcko, které kryje vetchý šátek;
hledí, nemyslí, ba neví ani,
že to není smyslů omámených
pouhý přelud, jehož tíže hrozná
uleví, až vzbuzen pravdu pozná.
Zírá v prázdno; bezvědomě čeká,
že se vrátí, že se vrátit musí
ona duše milostná a měkká,
v nížto krutosti ni pomsty není!
Či by na tom světě plném hříchu
neměla jen pro něj odpuštění?