V lidském hluku zmíral jeho vzdech,
jak ston matky vlasti v hluku zbraně,
ach, vždyť musil jako každý Čech
klidně státi také při pohaně,
nechtěl-li, jak jiných na tisíce,
sběří utýrán a uvláčen,
na sloupě mříť hnusné šibenice;
hněv, jenž vzplál, ztich zase jako sen,
který žhavou rukou k srdci sáhne
než svou netopýří peruť stáhne.
Kdo že tušil, že při sklonu hlavy
studem bled a zlostí zuby skřípal,
že na místě modlitby v ty davy
kletbu na měšťanskou chátru sypal,
která v polospánku ráda byla,
že si vrch vší úlevy, všech líků:
pádný meč a dvojbroušenou dýku
za růženec s křížem vyměnila...