Vítek jde a nezná říci,
Co zapadlo v duši snící,
Co v ní rostlo chtíc býť činem,
Chvěl se svěřiť – a hned jinou
Nic si upne: v sobě hádá,
Co as Irma v duši střádá,
Že tak němou, že tak stinnou,
Že i úsměvem tak vážná;
A kdy zašel v sebe ptaním,
Nevědoma zas ho pláním
Navracela péče snažná.
Ba tak odvšad k němu šero
Tlačilo se pode skráně,
Že, ač pozval, nepozvaně
Teď mu oko na jezero
Zašlo. – To v šíř rostlo, v dáli
Stříbrolesklé vlny pnulo,
Tamo k nebi modrem lnulo,
Tamo staví siné skály.