Sedli pak a hovořili.
Prokop jásal z hloubi duše,
viděl sen svůj vyplněný,
jejž v něm vzbudil příchod Němců,
věřil, tak se mělo státi.
Vypravoval Oldřichovi,
líčil směle živým slovem
nebezpečí, v které pádí
česká země, kdyby k Bohu
cizí řečí lid se modlil,
věštil, kterak tyto stráně,
tento hvozd a údol tichý
ohništěm být mohou zemi,
odkud pravé spásy zoře
rozlije se ručejemi;
prosil jej a zapřísahal,
aby poslal mnichy nazpět,
ukázal mu ruku boží,
jak jej vedla k němu lesem
za stopami jeho laně
právě toho jitra, v kterém
Němci vydali se k Praze.
S úžasem jej slyšel Oldřich,
vyskočil a jal se mluvit:
„Nuže sám ty, sluho boží,
seber zbožných bratří více,
kol sebe je shromažď všecky.
Žijte spolu v této poušti,
učte lid můj českým slovem,
já, co mohu, rád učiním
k poctě Panny, matky boží,
i milého Pána Boha.“