naběhly žíly v čele, tváře hněvná
zarudla víc – již syčí hněv: „Nač, sochy kleté,
jste vyšly z ruky mé? Jak plevel smete
vás v bezdnou propast vichr zapomnění!
Vám do tváře prach všednosti se lepí –
nuž! co jste, buďtež – hluché, mrtvé střepy.“
Jak makovice soch poráží hlavy
kladivem mistr, dílnu v trosky mění,
pak v noc se řítí jako přízrak tmavý.
Neb v hloubi duše běs příšerný vstává
a šeptá v sluch: „Jak tvá i jeho zahyň sláva;
snad Davida již socha vytesána;
jdi! sraž ji k zemi, jedna stačí rána!“