Potůček v lese – divý neposeda,
ve dne i v noci pokoje si nedá.
Nedá si klidu, pádí přes kamení,
jakby se lekal stromů zašumění.
Dále jen chvátá z rána do večera,
snad že se děsí tajemného šera? –
Však bych já také nesedával v lese,
kdyby tam slavík neklokotal v plese,
kdyby svou písní nelil v duši těchy,
kdyby mi v radosť nezaměnil vzdechy. –
Houpej jen dále, vždyť ty neznáš bolu,
pospíchej kvapně lesem do údolu;
však až tam uzříš stero lidských tísní,
zatoužíš také – slouchať lesní písni.