A žil jsi, příteli! Dnů málo jen –
než, za rok života byl každý den.
Ves půvab země obsáhl tvůj zor:
klín moře bezměrný se pod ním vlnil,
dech jihu slzou rozkoše jej plnil
na patě sněžných velkolepých hor,
noc jižní v lokty kouzelné tě jala,
a pralesem tvá noha putovala.
Tam v božský večer, když se třpytné hrany
hor ledovatých odívaly v nach,
když zkvetly bílé nesčíslné stany
po stráních jasných, v šerých dolinách,
když jak les živý s úbočí se řítil
řadami železnými temný šik,
a prachu oblakem ve hřivách svítil
hrot kmitající nachýlených pik,
když písně kozácké kol ohňů zněly
a bubny kolem vířily a hřměly –
v ten večer poznal’s rodu svého sílu,
jejž dotud zřel’s jen v bídě, povržení;
tam olbříma jsi k velkému jej dílu
jdoucího spatřil v němém vytržení.
Ba, divákem jsi němým nebyl jen
ve slavný lidu slovanského den.
Ach, kolikrát as v jezdců mraku lítém
vichorem letě, hlavu vzpřímil’s, výskl,
a kolikrát meč nahý z pochvy blýskl,
bys pokochal se slunným jeho třpytem,
jak často na rty palčivé jsi tiskl
kov studený a zpomněl, skřípě zuby,
na všechnu hanbu, trýzeň domácí,
jak mrzké jho tam ducha, srdce hubí
a sterým poutem síly podvrací,
jak nohou cizota tam deptá šíje
a na vše, co nám svato, drze plije.
Zde děj zas velký nad tvou vanul hlavou,
duch okřál bleskem nadšení a slávou,
zde spatřil’s bouři slovanského moře
a v očích stotisíců svatý žár,
i zaslechl jsi, poklesaje s oře,
vítězný hrom, jímž duněl Avliár.