Na protější sráz tam k řece
vytáhnuli kočár pána,
měsíc svítil bledou září,
a však jasně, jako oko.
Jindřich znova hledí oknem,
dívaje se na svou kořist.
„Se skály tam spustit dolů“ –
zahřměl hlasem jako perun.
Kočár řítí se tu v propast,
kterou přeskakuje arab,
nesa pána na svých křídlech.