Šenk, rytíř, vedle stál, jenž bezbranného reka
byl proklál kopím svým, teď cítil, kterak stéká
mu potu chladný proud přes unavené čelo,
neb víčkem zavřeným královo oko zřelo
mu na dno duše až, i budilo v ní děsy
a rozkoš šílenou a kralovraždy plesy.