A zase jednou čtu si Turgéněva,
jenž rozsmutní, leč nikdy nepohněvá,
a co se odehrává v Rusku kdesi,
se zvolna mění v kraj náš, vsi a lesy,
a ženy jeho, čisté milující,
tvé oči náhle mají, jas tvých lící,
tvou postavu a chůzi... Věční bozi,
ach, dokud žijem, mrak nám stále hrozí,
blesk může švihnout nebes končinami
a zapálit nám střechu nad hlavami:
obdařit račte bytost onu drahou
poklidným žitím, duše rovnováhou
vždyť osud tragický se pouze snese,
když v romaně neb novele tak čte se
a vylíčen je Turgéněvem právě...
Leč v skutečnosti? Milované hlavě
raději přejem – vy to víte, bozi,
podušku solidní z té dobré prosy
a kočár pevný, jehož potah jistý,
kočího nepijáka, obzor čistý
a cesty rovné, silnice ty bílé,
jenž běží klidně na daleké míle.