V svém domě, když se snesla tichá noc,
rád hostil hlučnou přátel společnost.
Tu pohár koloval a voněl síní,
neb nejen vodu k vínu přimísil,
ale i rudých růží vonou krev;
tu na jasný den noc se měnila,
zněl zpěv a smíchem otřásal se dům.
Sokrates býval u nás hostem častým
i Antisthenes, cynik Diogenes
a malíř Zeuxis s žáky. Jak roj včel
tu poletaly řeči jídelnou
s moudrosti medem, vtipu žahadlem,
lahody hudbou. Tyto hovory
nám hochům byly školou nejlepší,
v níž jazyk ostřil se a bystřil duch.
Posuďte sami: Jednou Antisthenes
v svém plášti přišel, sešlejším než jindy,
a tak jej nes, že jeho otvory
všem hostům zvláště padly do očí –
i rozesmál se hlučně Sokrates
a dobral si ho: – Proč pak, Antisthene,
se pyšníš pláštěm svým tak před námi? –
Za Antisthena odsek Diogenes:
– Ó Sokrate, ty stavíš moudrost svou
jen z cizích chyb a sám pak nad míru
zbytečných věcí kolem sebe máš,
na plášti spony, v domě nářadí
a v lůžku přikrývku a – Xantippu! –
To zlostně řekl, jak byl jeho zvyk,
a neusmál se, ač se smáli všichni
a nejvíc Sokrates, jenž na to děl:
– Ó Diogene, chyba moje jest,
že nelze dostoupit mi výšky té,
kde stojíš ty a můžeš zhrdat vším.
Mám sponu na plášti, že přišil ji
tam krejčí odborník, jenž rozumí
řemeslu svému líp než já i ty;
mám dům, že nelze nalézt v Athenách
sud druhý, jenž by tvému rovnal se;
a lůžko mám, že také ženu mám,
a ženu mám, že protiví se mi
pět hymenaios rukou jako ty. –