Perun stvořiv člověka, co břemeno
Pro celičké jeho plemeno,
Hodil mu dva pytle na to krajní – rameno;
Jeden visel vpřed, a druhý vzad.
„Činy tvoje dávej do předního,”
Řekl při tom; „druhý bude pro bližního;
Nyní jdi a měj se rád!”
Člověk šel a rád se choval,
Jak mu Perun přikazoval.
Svoje činy
Házel hezky do předního;
Co však udělali jiní,
Skládal do zadního.
Kdyby se teď ale někdo ptal:
„Jak pak se to mohlo státi,
Že se nyní nechcem znáti?”
Povím hned, jen slyšme dál!
Jednou, času nešťastného,
Člověk do pytle se koukna svého
Zarazil se, jak by rohatého
Viděl v celé slávě jeho;
A jak se mu dech zas navrátil,
Hned i pytle převrátil;
Činy bližních pověsil si pod bradu,
Svoje ale pěkně do zadu.
Od té chvíle každý z lidí
Spíše jiného než sebe vidí,
Na sebe se nechtě podívati,
Jakž pak máme sebe znáti?
Kam se to má dít?
Takto arci musí v každé době,
Chtěj neb nechtěj, člověk sobě
Velkou pohádkou jen být.
Dokáži však, slavné shromáždění,
Že v té slavné,
Vykřičené, starodávné
Pohádce nic velikého není,
A že snadno, moje zlatí,
Člověk může sebe znáti!