„Snad to platí v zemi tam sesterské,“ odvece Výhoň.
„Však co u nás, kde z hudby oné jen tóny porůzné
zůstaly, matně zvučí, než mrouce na dobro umlknou?!
Vždyť pozvolna i tam v odlehlém cípu moravském
vadne peřestý květ původní úpravy dávné
a zcela zajde časem, jak řídne, mizí ponenáhlu
divný Baska birýt a Skotská suknice pestrá,
jak na nivách římských rouch dřevní tuchne malebnost
a všude tam, kde zemí proniká hloub osvěty záře.
Jí se mění lidu duch, setřásá názory zašlé
a s nitrem změněným též zevní stránka mění se,
rozškubané minulosti mizí též cáry peřesté.
Mrtvy jsou tyto formy staré. Kdož chtěl by je křísit?
Zpět pošinout by musil též vnitřní národa rozvoj,
z nitra lidí vyrvat vítězné osvěty dílo
a vštípit zase tam dřívější názory matné –
však na to málo silen voj všechněch světla nepřátel!
A k čemu byl by jinak zevnějšek bez ducha pouhý,
tvar vyumělkovaný, nevzrostlý z podstaty vlastní?!“