Snad pravdou všecky námitky jsou tyto.
Máť ovšem minulost to děsné právo,
že jistotou jsou všecky její ztráty,
že snem a přeludem je v mraku skryto,
co, lásko, tebou zvem, i tebou, slávo!
Že naděj květ je v kolej bláta svátý,
že bludný to kmit zlatý,
jenž rozplyne se! – Avšak dokud zdrávo
nám srdce bije v nadšení, vždy břehu
se chytáme a zase
po ztrátách, ve zápase,
ve moři pochyb, v zoufalosti šlehu
si odvahy číš rádo srdce přihne
a splaší stín i obav těžkou můru. –
Bol vždycky k zemi tíhne,
však síla ducha orlím křídlem vzhůru!