Vzhůru po skále lehký krok
Uzounkou stezkou plavce vede.
Dívce se zardí tváře bledé;
Za dub je skryta. – Vstříc mu běží,
Zaplesá – běží – dlouhý skok –
Již plavci, již na prsou leží –
„Ha! běda mi!“ V tom lůny zář
Jí známou osvítila tvář;
Hrůzou se krev jí v žilách staví.
„Kde Vilém můj?“ „„Viz,““ plavec k ní