Že budoucnost? – Eh, je-li člověk v hrobě,
a hošík ve školách se učit musí
s kyselým pocitem, že malovali,
že psali jsme, že formovali hlínu –
to zvete slávou? Děkujeme pěkně.
Když zahraje si člověk jeden večer
slavného krále, druhý vojevůdce
a třetí ministra – v tu chvíli cítí,
že je, co hraje. A to cítit dáme
i divákům. A naopak my víme,
že král, že ministr, že vojevůdce –
kým jsou, že toho vždy se snaží hráti.
A často bídně, velmi často bídně.
Zde vidíte, jak rozdíl jde v náš prospěch, –
my snažíme se vždycky dobře hráti.
Při hodech světa arci zase oni
se mají lépe. Pohár se šampaňským
my zdvihnem pouze – oni pít jej mohou
a pijí; kdy my nápodobujeme
účinky jeho – oni mívají je – –
leč pochybuji, že by slušný herec
chtěl měnit s nimi: celý den být králem
a zítra zas a pozítří a vždycky
a nesmět vysvleknout se z toho všeho
a jako pagoda tkvít na světu trůně –
ne. Pro nás není. Poletat jak ptáci
dny pestrými a měnícím se světem
a zažít tady to a tamo ono –
to značí: žíti. Ostatní je – shnilost
a úděl podagristů. Ondy hráli
jsme Loupežníky kdesi. My jen vdechnem
básnickým dílům duši, pohyb, život –
Kleist, Raupach, Birch a Nestroy, Schiller, Goethe
– jsou bez nás mlčícími mumiemi,
my v koutech světa nejzažších jim dáme
promluvit k lidem, k nimž by slovo jejich
se nikdy nedostalo – já hrál tedy
v těch Loupežnících ondy Franze Moora.
A jak jsem hrál! Když potom šel jsem domů,
sedláci rozuření vyčkali mě
a zbili mě za podlost na jevišti –
toť prosím sláva! Takto vládnout lidmi!