Měsíc nad západem jasně pluje,
nad východem zora vystupuje,
nocí tichou kmitá záře bledá.
Vašíček teď těžkou hlavu zvedá,
modré oko šíro rozvírá,
pomaten si čelo otírá,
snů svých nitky sbírá, zkouší, hledá.
„Jednu pravdu chci! Jich tolik, běda!
Z kolika to světů slepen jsem?
Kolik živlů mně to dala zem?
Sen je také pravda hluboká!
Možno-li mi odříznout se zcela?“
Jak vlk zavyl, slova odumřela,
táhle, zoufale a zvysoka.
„Slaboch člověk! Kde je síla moje,
kde je král, kde klidu štěstí je?
Kde jsou studánek mých tiché zdroje,
z nichž nic neví, kdo se napije?
Půjdu hledat zas! – Kdo volá, vábí?
Píseň čí dvou tónů střídavých?
Kdo se to sem belhá vyschlý, slabý?
teď klap’ prázdně ústy! teď ten smích!
Ne! to nejsem já! Jsem silný, smělý –
Kdo to zavolal zde: ,už je čas!‘? –“
Radostně se oči rozevřely,
třikrát zavolal tak dutý hlas;
snad to zvěr kýs zahýk’ v blízkém lese,
snad to promluvil bůh lidskou duší.
Ze vsi dole klekání se nese,
proužek měsíce je užší, užší.
„Západ volá, západ pochopení,
východ slunce pro mne není, není!
Balvan blízko byl! Pak musím dále
k bodu klidu až své po spirále! –
Jak je mocna živá láska ženy!
Tělem otřese, až duch se zmítá,
cit se kolébá a vášeň lítá,
v hlavě požár, v srdci mořské pěny –
Ah pryč, údolí ty slzavé!
Jediným já činu rozepjetím
po paprscích luny na hrad vletím,
vidím otevřené nebe své!“
Zadumal se, dlouho hleděl v dáli.
Zašla luna. Mraky šedivé.
Vloky sněhu měkké, blátivé
padaly a na tváři mu tály.
Vítr zafičel a zahouk’ dolem.
K sušírně šel známou cestou polem.