Na tváři se blyští ranní rosa.
Trocha z ní mi padá do duše,
Širým krajem půjdu tiše, bosa,
v žhavé touze, v marné předtuše.
Za stromem, jenž nechce dlouho růsti,
za růží, jež dlouho bez květu.
Kéž mne jenom síly neopustí!
– Nemožno. Čekám. Pláči. Odkvetu.