„Ó, nepěj, nepěj, andílku milý,
skřivánku malý, kvítečku bílý!
Vždyť ani nevíš, nemůžeš vědět,
co tobě lidé do vínku svili.
Ptáčetem jsi ty v hnízdečku holým,
co ještě lítat neumí k polím.
Neumí lítat, umí jen sedět,
zpod křídel matčiných do světa hledět.
Ó, přitul, přitul, přitul se pevně,
dušičko zlatá, přitul se ke mně,
na moje srdce, co pláče temně!
Ó, svraští se kdysi, svraští tvé čelo,
obočí tvoje hněvem se zkřiví,
a tvoje očka, jestřábci siví,
zablýsknou strašně, jako by hřmělo.
A tvá až bude hlavička starší,
rozoumek v ní se rozváže mladý
– slastí by štkaly oči mé rády! –
až kdysi jednou ve hrozné jitro
zachce se tobě zavolat ,Otče!‘ –
oni ti jedem otráví nitro,
že zhořkne na vždy to slovo ,Otče!‘
V očích se zatmí divokým bolem,
samotu pustou ucítíš kolem.
Babičky nemáš – ve hrobě leží,
dědouška nemáš – odešel za ní;
ptáče, jež volno po poli běží,
bohatší tebe: hnízdo je chrání,
klásek je živí, živí je nebe.
A nesmíš hladit tatíčka dlaní,
tatíčka nesmíš zavolat jménem,
on věčnou hanbu nechal mi věnem,
on se mnou bídnou zavrh i tebe.
A budeš o mně mluvit kdys krátce
a snad i klnout pro hřích své matce.
Ó, milý Bože, lépe by bylo,
by první havran, který nás zočí,
vykloval nám tu oběma oči,
vyrval nám srdce, kde ještě zbylo
chudičké lásky široké moře,
jako ta zeleň v jedlové hoře!“