„Bůh mu račiž věčnou slávu dáti!“
Dím. „Však bychom neseděli v suše –
pijme na spasení jeho duše.“
V hoři tak až k ránu sedíme,
mnohou slzu v pivo cedíme,
až nám – nevím, pitím-li či bolem,
neb snad obojím – šly hlavy kolem.
Na náš rozum těžké klesly mraky.
A v ten čas nám před zděšené zraky
vystupuje zabitého duch.
Šaty jak by hložím rozervány,
krev mu chlípí z mnohé čerstvé rány.
Hrozně na nás hleděl vpadlým okem
z bledé tváře oplakaný druh.
Rád by každý rychlým prchl skokem,
ale hrůzou všaký sval nám stuh’.
Posléz otevřel jsem ústa sinná:
„Každý dobrý duch chval hospodina!
Rci, co žádáš, bys moh’ klidně snít?“
A on odpovídá, rukou kyna,
dutým hlasem: „Píti chci, jen pít!“
A kdy ret mok svlažil ječmenový,
jak by v tělo život lil se nový.
Dojemnými strast svou líčí slovy –
ne již hrobu zjev, to přítel živý.
My pak jako bychom zřeli divy,
ruce tisknem, líbáme se spolu,
výhost dán již zármutku a bolu.
Přítel sdílí nám svou útrapu.
V les on prchnul, ale ve kvapu
zbloudil, a tak od večera
houštím těkal do ranního šera.