Jak giganti, ve vzdorném mysli vzletu,
věž Babelskou vztyčili proti nebi,
my proti losu, jenž se na nás šklebí,
a proti předsudku, s kterým se bijem,
ten chrám vztyčili na důkaz, že žijem.
On první jest, co vskutku svého máme,
sem s zbožnou myslí všichni zaletáme,
nechť naše snahy vlnami se tříští,
v něm zříme velké jitro svého příští.
A dokud chrám ten k hvězdám neční celý,
my nežijem, nás ještě hrobu ztmělý
vzduch oblétá a balvanem nás tíží.
Jen v jeho dokončení nám se blíží
den první vzkříšení, den první slávy.
On zlomkem jen – jsme tělo beze hlavy,
On troskou jen – vše jiné v nivec taje,
na nás se splní o Babelu báje.