Přehlušil jej smích a pokřik dravý,
rozkolísaly se mladé hlavy.
Ještě zvýšil slabounký svůj hlas;
„Cizí! cizí! zde psal data čas!
Zde pod cizí střechou, stropem cizím,
kde duch cizích rodů ještě tkví,
přípitek váš vyzývavě zní!
Smích mne nepomate, který sklízím,
vlastenecký jásot šílený:
pravda tady vryta v kameny,
pevně vryta! Zapírati chcete?
Na zdech, na stropech tu možno číst!
Vždyť i samo jméno těchto míst
hlásá cizí původ! Nezapřete – !“
Nedomluvil, – v bouři jarých hlasů
jeho protesty a výkřiky
zapadaly marně bez ohlasu.
Stál tu vztyčen mezi mladíky,
ruce skřížil, úsměv pohrdavý
po tváři mu žluté přeletí,
patří kol, jak moudrý na děti,
které z mýdla bublinou se baví.
Nedbali ho více. Jiný hlas,
jiná sklenka pozvedla se zas:
„Naše je to rodná půda svatá,
pošlapaná vrahem, mocí vzata,
a z mozolů našich vystavěny
hrdé zámky vzrostly k výšinám,
cizáckými obdařeny jmeny
s vysoka se vysmívají nám.
Ale nechať zpupný sok se rouhá,
co ta cizí slova? maska pouhá!
Pouhý zvuk, jejž vítr odvane,
a co naše, naším zůstane!
Pryč s cizotou, nechať navždy zmizí
i to vnucené sem jmeno cizí.
Vzhůru číše! oslavíme křest!
Znova dobytá píď rodné země
ať i podle jmena naší jest!
Nuže, jmeno, jmeno! Rychle ke mně,
kdo je filolog a historik!
Jmeno! ryzí slovanské a zvučné!“
Smích se ozval kolem, hlahol, křik,
učený spor a výklady hlučné.