Ott ül Atyánk! ott mennyei székénn,
mondám magamban borzadó örömmel.
Ott ül fénnye megett amaz égi
résnek, hogy eggy szavával szétlehellye
földünkrűl az örömtelen éjnek
vak vásszait... De festi már ösvénnyét
a’ Hajnal friss rósaveressel,
‘s a’ fellegeknek széleit beszegvén
keltében folyadékony arannyal,
hüs harmatot hínt a’ szomjú mezőre.
A’ földtűl elválik az égnek
kék boltya, ‘s felfelé vonódik. Ezzel
a’ fellegsereg is magosabbra
emelkedik, ritkúl, ‘s a’ csillagokrúl
a’ fátyolt versengve levonván,
a’ tiszta tűznek honnyához törekszik.
Szinte mikint a’ büszke menyasszony,
úgy lép ki a’ homálynak hűltt ölébűl
a’ föld is, megrakva virággal,
megrakva számtalan dúzs termetekkel.
A’ nehezebb folyadékok, az égbűl
színére süllyedezvén, elszivárgnak;
‘s elválván a’ szőke Dunának
két partya egymástúl, kinyílni látszik
e’ széles víznek deli színe.
Ott fenn az ég, itt lenn a’ föld tündöklik.