Rá borúlék-édes ájulásba esett
Lelkem tsókra hevűlt ajakin repesett...
Ó édes tsalódás! ó nap gyilkos fényje!
El-űzöd az álmot, s el-fojt búm örvényje;
Átkozom hódító szépséged ketseit;
Ők törlék - s ők ontják Abelárd könnyeit...
De mit festem én itt fekete színekkel
Búmat? mit szaggatom szíved új sebekkel?
Említsd inkább azon bóldog pillantatot,...
Hol Amor szerelmem tzéljára juttatott.
A derűlt Est-hajnal tsillámló fényjében
Nyugati szél játtzott ligetünk tsendében.
Reszketve intézték lassú lépésedet
Kezeim, sóhajtás emelte mellyedet.
Szerelmet lángoltak kedvesed szemei,
Kebledbe görgöttek örömed könnyei.
Ölembe zártalak, s eggy névtelen szemérem,
Artzádra le-festé, hogy boldog tzélom érem.
Ó édes érezés! ó boldog éjszaka!
Meg-ejtett szívedben Abelárd győz vala.
Héjába vádola ártatlan rebegésed,
Amor meg-siketűlt, s nem hallá esdeklésed.
Majd kőltsön ízlelvén szerelmünk javait,
Értted meg-tapodám az Ég törvényjeit...
Kedves! ha szívedet szívemre zárolhatnád,
Múlt bóldogságomat talám még fel-hozhatnád.
Ajakidon függvén újúlna életem,
Ollykor tsudát is tész az égő szerelem.
S karjaimon nyugván tűndéres képzelésid.
El-oszlatnák ollykor fájdalmas érezésid.
Úgy de az Ég hellyben nem hagyja tettemet!...
El-tépem lántzait, s fel-bontom hitemet.