A’ paloták’ szép rendgye között el-hintve kerengtek,
vagy leveles tser-bóltok alatt mélly gondba merűlvén,
írtanak a’ Daliák; míg egy nagy falka Tudóskák
nagy hahotálás köztt egy helyről másra bolyongtak.
Meszsze valék tőllök, ‘s már is füleimbe zuhantak
a’ riadó lármák: Márst vélted volna tsatázni!
‘S hogy közelebb léptem, hihetetlen tsúf tsuda! szintén
három Grammatikust, láttam, mint verte, pofozta
a’ dühödő dandár; láttam, mint tépte le róllok
a’ pipes öltözetet, mellyben a’ végre jövének
e’ tudomány’ árnyéka utánn nagy füttyel enyelgő
nyájhoz, hogy ragyogóbb köntösben szólni tanúllyon.
«Jól esik!» így szóllott egy bajszos Pára megettem;
«Grammatikus minek a’ született és tiszta Magyarnak?
Mintha Magyar fets könyve kivűl még annya’ tejével
szopta saját nyelvén igazán nem tudna gagyogni.
Könny, köny, után vagy utánn mind egy; kiki mondgya vagy írja
íze szerint; ‘s szabadon bánnyék nyelvével akárki.
Van faluról faluig tág út; és a’ ki Hazánkban
mind ezeket ki-szabattatván, egyenesre vonatni
‘s a’ görönyöst, gödröst meg egyengettetni akarná,
vaj! mi kobak velejű, melly ostoba volna előttem!
A’ kinek a’ rögös út nem tetszik, fekve maradhat
fűltt kulyibájában: úgy szintén, a’ ki talántán
rég’ anya-nyelvünkben nem akar szenvedni göröngyöt,
szép sima nyelvre szokott ajakit száraszsza deákúl.
Gautiert, Grammatikust mind el kell űzni pokolba.»