Imre, mintegy elégelvén
Boldogságát éltének,
Melyet szerez tökéllete
Lilla erős lelkének,
(Mert nagy enyhét leli benne
A szerelmes érzelem,
Ha bizonyos, hogy kedvese,
Ha övé nem, másé sem)
Haragja megszelídűlve,
És fájdalma megenyhűlve,
Imezt mondja Pethőnek,
A bosszút lehelőnek: