Új fénnyel látjuk felviradni
anyánk, nevednek ünnepét,
‘s örömre érezzük gyulladni
fiui szívünk rejtekét.
Köz szóval áldgyuk Istenünköt
nekünk fenn tartott éltedért,
eggy szóval nyujtyuk kérésünköt
állandó egésségedért.
Szülőink testi életünknek
ápollyák múló napjait;
de te dajkálod nyers lelkünknek
tartandó boldogságait.
Mi hála volna hatalmunkban,
melly felmúlhassa gondodot,
‘s atyáskodó tanításunkban
sok fáradságodot?
Vedd érte ártatlan szívünknek
fiui érzeményeit,
vedd hálaadó szeretetünknek
elolthatatlan tüzeit.
Még élünk, el nem felejthettyük
lelkünk dajkáját, Váradit
‘s mély tisztelettel emlegettyük
nemes jótéteménnyeit.