Byl nejlepší čas také tehdy k senoseči. –
Tu náhle širá řeka rudnout začínala
a prudčeji své vlny proti břehům hnala.
A když pan Lubas z okna ráno pohleděl,
vše bylo zatopeno – luka, pole, sady, –
i na dvůr kalná voda plížila se všady.
Svým vlastním očím sotva víru dáti chtěl
a k poručníku chvátal „Co to značí?“ děl.
A strýc jen kývl hlavou: „Inu, je to Labe!“ –
Tu rek náš dupl nohou: „Činí často tak?“ –
Strýc udivený upřel naň svůj přísný zrak
a rty mu zachvátilo jakés chvění slabé:
„Vždy za několik roků úrodu nám zhubí!“ –
Pan Lubas jenom cosi hučel mezi zuby,
pak mrzut vešel na dvůr. Labe stoupalo,
už k domovnímu prahu skoro sahalo.
Náš mladý hrdina mu směle hrozil pěstí.
„Ó, nelekám se tebe, zkrotím sílu tvou!“
a prudce dupl sobě, – ale na neštěstí
jen kaluž rozstřikla se jemu pod nohou.
Tu zahled’ hezkou Floru. Jako děcko malé
si hrázku z bláta staví na pokraji vod
a zdá se, že ji těší hra ta neskonale.
„Co značí to?“ děl rek náš, – ale neuhod’.
Tu pohleděla k němu dívka čtveračivě
a „Pojď mně ku pomoci!“ prosila ho živě –
„Toť zábava je divná!“ s úsměvem jí praví
a ona hlavinku svou hrdě pozvedla:
„Chci spoutat pevnou hrazí“ – řekla – „proud ten dravý,
dál nesmí! moje vůle v cestu se mu staví!“ –
Tak dobře na reka si hráti dovedla,
když dupla nožkou o zem, ručku zatínala,
že na rty jeho úsměv maně vyvolala.
On rameny jen krčil, ale rmutné Labe
se leklo její ručky malinké a slabé
a zpátky ustupovat počlo poznenáhla,
až do starých se břehů zase voda stáhla.
Však na polích i lukách zbyla spousta jen.