Lesům do vlasů své zlato slunce vplítá,
ale nezabloudí dusné do továrny,
na zčernalé stěny hustý prach kde lítá,
sterých strojů hrčí nápěv jednotvárný.
U stroje den celý stojí mladá matka,
nejmladšího děcka – ještě nemluvňátka –
vzpomíná, jež doma, než se k němu vrátí,
s pětiletou dcerkou musí zanechati;
vzpomíná, jak tiše někde v koutku hrá si
a zas kterak pláče po matičce asi.