Pryč, vzpomínko na chvíle sladkých něh,
na kouzlo lásky, sladká opojení,
kdy oči žhnou a valem krev se pění,
a polibky jak motýli kdy v rtech
se chvějí v těsném shluku na ústech!
Buď kletá chvíle, kdy jsem lásce klesla,
a z jeho klínu hlavu k slunci vznesla
se bojíc v studu pozvednouti řasy,
kdy líbal skráň mou, rozplítal mé vlasy,
co mořem zpěv táh’, v rhytmu zněla vesla,
a celý svět, ve západ stopen žhoucí,
byl něha, souzvuk, pokoj, lad a mír!
Vše zmizelo! Teď sotva ret můj mroucí
o nebes štít můž’ marnou kletbou tlouci
a volat k pomstě noc a blesků vír.
Duň, vlno, v skály hřímej příbojem!
Já sama jsem! já sama jsem!