Ó Luno tichá, jež’s mne tolikkráte
Svým tajným světlem slastně tišila,
Když sestry tvoje, milé hvězdy zlaté,
Na pouť si vyšly v místa spanilá:
Ó zaplaň ještě jednou v bledém svitu,
A čaruj dávnozašlé zjevy zpět
Z těch dob, když srdce v hojném ještě citu
Svůj nejkrásnější snilo luzný svět!...
Když po horách jsem bloudil v klidné noci
A s duchův stíny spolně obcoval,
A unášen jich divotvornou mocí
Juž volným letem s nimi harcoval:
Když vymknutý kdys světa z těsné dráhy
Všem cizinec sám sobě jsem se vzdal,
A přes lučiny, přes stráně a sváhy
Miznoucí tváry snův svých stopoval:
Když zadumán v rozmyslech tužeb vroucích
Na skále zvěnné zastavil jsem krok,
A v slzách maní z oka se linoucích
Jsem těchy nalez’ vítaje jich mok:
Tu tichomluvné ke mně přilétaly
S nebeských výší stkvělé podoby,
Tak čiré, krásné, že se zářiť zdály
V povabech svatých hvězdné ozdoby.
Ó rozplaň, Luno, citův žár a puky
A oživ zjevy dávno umdlené;
Rozproudí valněj’ srdce mého tluky,
By zněly písně sladce vzkouzlené!
Pak duch můj vzletne větru libodechem
V ty říše milé zlato-stkvoucích snův:
Zlehčí se srdci hlubým tímto vzdechem,
Když vleješ v ně nadšení plamenův!