Tu Moral starý proti mně se klátil
a z dálky kýval hlavou šišatou:
„I hlele, snad mne oči nematou,
že se pan student zase domů vrátil?
Tak jak jdou časy? Pobledly vám tváře –
nu, tyhle louky zas vás pozdraví,
jen v kufru nechte všecky slabikáře
a nepouštějte starost do hlavy.
Ta školní moudrost kazí mladé plíce
a na duši je jako černý mor –
ó věřte mně, že o světě znám více
než přeučený mnohý professor,
však moudra svoje bídná moje hlava
hned na potkanou všude netrousí –”
Pak zamžikala očka jeho žhavá,
ret ušklíbnul se divně pod vousy,
a bradu řídkou přisunuv mi k uchu
jen šeptal: „Vím já, co vás vyhojí,
zde dýchejte si vonné proudy vzduchu,
však ženské nechte pěkně v pokoji.
Těm nevěřte, já znám je, brachu, lépe,
mé oko víc než jiné prohlédne,
jsou ženské v lásce studně bezedné,
a srdce vaše, chudáčku, je slepé!”
Již klopýtal zas po pěšině známé...
Co chtěl mi říci v řeči podivné?
Že Blaženka i lásku moji zklame?
Ó láska naše teprv oživne,
až sejdem se dnes v kouzlaplné chvíli
a sedneme si v chládku jabloní,
až hlava k hlavě milostně se schýlí
a k retu ret se vřele přikloní...