Její pohled trochu vyzývavý
kolem přelétá. Ji, zdá se, baví,
jak ti mladí páni hledí sem
s neskrývaným zbožným obdivem.
Pomaličku vdechuje dým čpavý, –
ráda má tu vůni. Lehko snad
oželela rozkvetlý by sad.
Závěta však zve ji. Kývla hlavou,
pokrčila trochu rameny,
s prahu ještě s tváří usměvavou
ohlédla se zpátky. Upřeny
všechny oči posavad jsou za ní,
vidí, slyší obdiv odevšad.
Zatřpytil se drobných zoubků řad,
jak se rozesmála. Všem se klaní
s rozpustile vážnou grimasou.
(Jak ty jejich oči lačny jsou!)
Ale už se rychle otočila,
oddaně, tak pokorná a milá,
k Závětovi hledí: „Půjdu s vámi,
v parku je tak krásně ve květech,
když se loudí vlažný jara dech,
cítím, jak se duše zachvívá mi
divným citem sladce tesklivým.
Oh, ty květy bílé ráda zřím,
jak padají ticho! Ale rcete,
hněvati se na mne nebudete,
že vás milým druhům odloudím?“
Koketně naň hledla. Vonný dech
z jejích kadeří a šatů vanul,
zdála se být květem, který vzplanul
ve slunečním svitu. – V úsměvech
na balkon už vyšli, spolu sami
sestoupili zvolna v parku stín,
sami ztráceli se pěšinami,
kde květ bílý padal se křovin...