Zve jarní den, jak hledí v okna fary,
jak větví kývá květem obsypanou,
jak pojí ptačí zvuky v hlahol jarý,
zve faráře. Zved hlavu zadumanou,
šel za tím hledem jara, za tím květem,
šel za tím hlaholem v svou alej zmladlou,
šel s těžkým v hlavě myšlének svých světem
a v srdci s mnohou upomínkou zvadlou.
Leč – každý krok jak mizela by tíha
se skrání, prsou, vše tak jasno, vlídno,
vše mluví k duši, vše se v svitu mihá,
srdce v prsou náhle tak jest klidno.
Ty zvadlé květy upomínek znovu
se šatí leskem, svěžestí a vůní,
a co již dávno kleslo v temno rovů,
v své dávné kráse opět v mysli trůní.
Zří farář mnohé svého žití chvíle,
Zří dětství, lásku, ztráty, utrpení. –
Pak spatřil se zas všeho na mohyle,
a srdce klid se v divou bouři mění. –
Na stín svůj farář zahleděl se k zemi,
a blahý úsměv přeletěl mu tváří.
Šel zvolna zpátky k faře alejemi,
zřel stále na stín, obetkaný září.
I mnil, že vidí svoji duši vlastní...
Šel, usmíval se, kráčel stále za ní,
jak v blahých myšlénkách jdou lidé šťastní,
až došel fary v tichém usmívání.
I sedl v jizbě, v pamětní psal knihu:
„Dnes konečně jsem došel svého cíle,
dnes velikou jsem náhle střásl tíhu,
jsem u výsledku svojí velké píle –
dnes nalezl jsem, spatřil vlastní duši...“
Víc nenapsal, jenom zapletené čáry,
jak písmo, jehož smyslu nikdo nevytuší,
dál pojil ve záhadné, divné tvary.