„I jdi ty, chůvo broukavá!“
Lutobor družně zahrává,
houf žen zas děda zastává.
Však sama Ludmila s blaženou tváří
kynula děvám a rozkoší září –
a hle, už béře na svůj klín
to slunečko, svůj květ a svět –
„Teď, Lutobore, mlč!“ děl děd.
Byl samo štěstí matčin klín,
v dál prchl všechen stín.