A modré stíny po úbočích lesů
a šedých skal, jež kolmo letí k řece,
tu a tam kryty stromem, strůčkem vřesu;
a řeka omývá je stále přece –
ač s hněvem někdy – jindy v divém plesu,
jak lásky zvukem sladkým, hned zas hlučným:
Chrudimko! v hloubce modré valíš vlny!
Proč zrak můj prodléval tam touhyplný,
jak s druhem by se žehnal nerozlučným?