Chlapci po poledni klouzali se
na potoku, kterýž teče k Tise,
jak to bývá obyčejem v lednu.
A že měli klouzačku jen jednu,
musel jeden za druhým vždy jeti.
V Uhrách jsou tak neustupny děti,
asi jako u nás páni z Prahy,
jedná-li se o národní snahy.
Dva z těch hochů umínili sobě
přejeť po klouzačce v téže době.
Hádka toho druhu vzchází zhusta.
Adam, větší o něco než Puszta,
na stáří se hrdě odvolával.
Puszta, ač v tom za pravdu mu dával,
předností se chlubil v směru jiném:
Adam prý je sedlákovým synem,
kterýž žije z bramborů a mlíka,
on však, že je synem úředníka,
a že proto nesmí ani trochu
povoliti sedlákovu hochu.
Za tohoto povídání
dal se Adam do klouzání.
Ale Puszta, by mu radosť zkalil,
podrazil ho, až se chudák svalil.
Byla by snad z toho vznikla rvačka,
na štěstí však jedna spolužačka
řekla, přicházejíc z druhé strany,
do školy že čas je svrchovaný.
Adam zarazil se, to ho mrzí;
slibuje, že pomstí se mu brzy:
až ho potká někde o samotě,
vezme na něj tyčku, co je v plotě.
Chlapci výhrůžky ty poslouchali,
při tom zvolna do školy se brali.
Sotva že si sedli na lavice,
vstoupil katecheta do světnice
a chtě zachovať se po předpisu,
učil biblickému dějepisu;
načež ptal se, přísně na něj hledě,
hocha, který též byl na tom ledě:
„Víš to, kterak Adam k pádu přišel?“
Hoch se lekl, když ta slov slyšel,
mysle si – vždyť bylo to jen děcko –
že pan katecheta už ví všecko;
řekl tedy, mávna ku lavice rohu:
„Tamhle Puszta podrazil mu nohu.“