Ty dívko tam pod vrbou v stínu jemném,
co ještě pozdě tak tě poutá venku?
Hleď, dávno luna noci polotemnem
již plaví tam se nebes po výklenku.
Hleď, už ti ptáci k svému hnízdu letí,
a spánek na víčku si hoví mnohém,
a pěkným snem svých chvílek dobu světí.
Nuž dívko – dobrou noc! spi s pánembohem!
Ty neslyšiš? Což, pověz, tak tě jímá,
že na domov tvá mysl zapomíná?
Což v mysli nenamyslilas se dosti,
když na nebi ta slunce svíce plála,
že při měsíčku pozdní toulavosti
tě peruť spánku ještě neovládla?
Snad, jak ta luna v nebes modru čistém,
se touhou neseš v temnomodrou dálku?
Či, jako větérek tam s mladým listem,
s tvým srdcem lásky šepot vede dálku?
Či nemožná ti, nadívat se dosti
na luny, nebes hvězd večerní kráse?
Či vyzvídáš, jak v šeré dalekosti
na klamném snění touha kolíbá se?
A nebojíš se noční chladné rosy,
ni blízké půlnoci nevlídných stínů?
Či myšlénky tvá mysl s sebou nosí,
jež nesmíš myslit v tiché chyšky klínu?
Probůh! snad– – –
jak harfa o zpěvu, kdy zpřetrhána,
jak kvítek o vůni, kdy sluncem zvadlý –
o nebes kráse sníš, jak anděl padlý?
Viz daleký ten svět – ta země, nebe,
na každém tvoru spánek tichý loudí –
nuž – dobrou noc! a pánbůh střeží tebe,
ať v mysl tvou zlý sen snad nezabloudí!