„Nu což –“ řekl Prokop. „Možno cele,
že i já se přidám k této mele.
Líbíš se mi, kováři! Ty’s pravý
věru muž! Jen takých mějme více
a hněv lidu vyvstane jak lvice,
jedním skokem tyrany své zdáví –
moře bodáků ho nezastaví!
Než my baby! Každý jen se třese
o ten život bídný, horší skonu,
a dál těžké, potupné jho nese.
Možná, kováři, že při tom shonu
najdeš také mne... Což ztratit mohu?
Žalář míň, než volnosť taká, hněte –
smrť – ba lepší než to žití kleté –
žena, děti – poroučím je bohu!
Což je čeká? – – Aspoň jednou sobě
ulevím! Té bouři, jenž mi hlučí
spoutaná již dávno ve útrobě,
lačné zlobě, kypící té žluči;
aspoň jednou duše má si nahne
z číše pomsty, po níž dávno práhne!“