Dál bloudí krok. Zde paprsk luny hraje
po tiché mohyle, v níž dřímá kmet,
duch lačný pravdy, hloubný, pronikavý,
jenž mládce záhad labyrintem ved’ –
teď obzírá snad pravdy šíré kraje,
a rozevřena před ním kniha taje...
Kol něho leží jiné milé hlavy
z mých mladých let – měl hojnou žatvu zmar –
a já zde samoten, syt světa vřavy,
nad hroby jejich čelo chýlím stár.