A kertek alatt jöttem meglapulva,
fagyott burgonyaföldeken keresztül.
Néhány kutya messziről megszagolt,
csak vonítottak, de meg nem ugattak.
De, ni, a combom: vér bugyog belőle,
be jó meleg e sötét, aludt vér.
Egy kerítésen kelle átugornom,
a rozsdás szeg, nyilván az sérte fel.
Be bús dolog, atyám, még kiskoromból
emlékszem rá: a palánkok fölött
nagy, szúrós, vastag drótrácsokat húztak
a boszorkányok s kísértetek ellen.
Most is ebben akadtam fenn, atyám
és elhűlt a vér mindenik eremben.
Kísértetnek éreztem magamat,
a boldog, tiszta, rózsaszínű multból,
kísértetnek, mely vissza-visszajár
a falujába álmos, havas estvén.
Keresni régi kavicsszemeket,
amikkel játszott s amikkel azóta
meleg falakat építettek fel,
míg őneki a lábaiba fagy száll.
Ó, szines kavicskövek és falak,
Ó, életem, te színtelen salak!...