De óh nagy szerelme e gyarló életnek!
Melly jó ha szemeink a napra nézhetnek
Jó az élet, és bár sok baj szorúlt belé
Még sem kívánkozunk menni a sír felé.
Ha hát életemért még is esedezem
S köntösöd széléhez ragaszkodik kezem
Búsúlt mérge között fel forrt haragodnak
Halld meg nyögő szavát el alélt rabodnak
Ki meg bánván bűnét, a Jézus sebéért
Irgalmasságodnál instál életéért.
Mert bár érdemei a Zrínyi nemzetnek
A jövő haláltól már meg nem menthetnek
Bár a fogadások mind elégtelenek
Melyeket Lobkovitz s Hocher Úr tettenek
De irgalmas vagy Te, s én is bizván abban
Utánnad kiáltok e szél-veszes habban.