Tél vége volt, a gólya megjött;
A déli szél, s a napsugár
Egy kézre dolgozván, kiszikkadt
A hóvizes hegy és határ.
Az özvegynő cserjét kapart
A jó meleg napon,
És gyűjte száraz ágakat
Az erdőoldalon,
Hogy lenne a kenyérsütéshez,
- Anélkül volt régóta háza
És már harmadnapja, hogy a
Teknőben kél, poshad kovásza.
Lassú munkája közt kezének,
Ajkára ily szavak jövének:
»Mért is teremt koldust az Isten!
Hogy éhezzék, s elvesszen gonoszúl?
Vagy hogy legyen lába-kapcája
A henye dusnak, akire szorúl!?
Bánom, hogy e rakás kölyöknek,
- Mert egyebet nem mondhatok! -
Nem hurkoltam nyakára jókor
A mentő bölcső-madzagot.
Kenyérért üldöz untalan,
S nyolcra keressek egy magam?!«