Három nap óta egy kicsi szamáron
kocogok át a falun. Jóságos és
türelmes, Bertának hívják,
mint azt a kislányt, akibe
hat éves koromban szerelmes voltam.
Ma hull az első hó. Az emberek
köszönnek, köszöngetnek, senki sem
csodálkozik, hogy szamárháton
töltöm el életem egy-két
elcsitult percét. Befordulok
a fenyves útra, az ágakba
súrlódom, friss hó lepi el
arcomat s olyan jó hűvös ez
a sok láz után. Minden dombon
megállunk szórakozottan: Bertuska
is gondolkodik, én is. Állunk
messzire látszón, mint egy
nyugalmas, tréfás szobor.