O jak by zahnal rád ty postavy kynoucí,
Co upírají naň strhaný zrak a mroucí!
Robátek nezrozených jek mu v útroby se dere,
Svedených dívek žal na chorém srdci žere.
Však jedna postava se kolem rakve točí –
Ach! jak by zavřel rád svých vyvalených očí –
Postava – že divě z rakve skočí.
Přítele to stín, kterého v žití zradil,
A v oklamaného ještě jedy vsadil;
Bratra stín, jenž jej o lásku žádal –
O dáreček lakomce pyšného –
Jemuž hodil sousto okoralé,
Nehledě na pomstu zděšeného;
Jemuž srdce pukalo, a přece chladné
Nechtělo v přátelství vejít žádné.
Jeho postava teď v duši jeho kvílí,
Když ku pokojnému spánku on se chýlí.