Naslouchají Turci, odkad zpěv ten,
kdo to zpívá? Udiviti zpěvu
nemohou se dosti. Hle, tu se stěn
jaký v pravo z nenadání záblesk?
jaký hrochot, jako z čista jasna
nebes by se prolomila báně,
hrom a hrád a oheň s ní se sypal?
Užasnutí jeden přes druhého
s pravé hrnou na levou se stranu;
než i tu, již jakoby se na ně
obořily nad nimi ty stěny,
hrád a hrom a živý s výše oheň!
Vyděšeni, jakoby to jedlí
kolem nich a po stráních to křoví
na samé se bylo přeměnilo
ďasy, cvalem na útěk se dají.
A jaký to útěk! Neviděl-lis
jakživ zvěř tu lesní, před lovcem jak
těká, – tu moh’s vidět! Nebo také
kamením a trním bez ustání
průvaly a houštím jejich toky,
takové jsou svahem dolů na sráz,
se srázu zas do hlubiny skoky,
a za nimi s jedné strany Gjuro,
s druhé Savić, a za nimi z pušek
smrtonosné s obou se stran broky!
Od pat svahů komských do Meduna
běh a skok to jeden, a všem v předu
Averić vždy podgorický kadi.
Meduna jsou pádem doskočili,
Zatrebače kvapem doběželi.
Avšak ani jedněch za druhými
skákání tu ještě konce není!
Nedříve, než když pak pomezní se
Rybnicí jsou přebrodili řekou,
a nedříve, nežli za Rybnicí
k podgorickým dostali se branám,
stavili se, oddechli si reci!