Nad lesy – daleko tam na východu –
jak Orientu tajůplná báj
nám duši jímá jako v luzném svodu,
že daleko tam někde skryt jest ráj,
až posud ukryt tajem lidstva rodu;
kde není bolu, věčný kyne máj,
jejž někdy lidský duch zde pozatuší,
kdy jako lásky blesk se mihne duší. –
A vzduchem svěžím lašťovice družná
šveholíc jako šipka lítala
a napínala křídla útlá, pružná,
jakoby návrat světla vítala.