Ale teď, slunce jak oknem si na mne zamířilo,
zdá se mi, zdá se mi,
jakobych s mužstvem, s rodným mužstvem,
do této vojny vehnaným, ležel kdes v parném dni daleko,
daleko, opuštěn s opuštěnými, v zákopech, v poli,
kde neujdeme ničemu, co na nás čeká,
kde v mužném očekávání, ne bojechtiví, ale vyhnáni v boj
vyčkáváme na stráni holé s tlukoucím srdcem,
co nad námi, napřed, vzadu, na pravo, na levo
houkají, hvízdají, syčivě blíží se, praskají střely,
co povelem náhlým vyburcováni
zdviháme se... raněni snad?... kde?... odkud?... z krvavé louže,
s poslední silou se ženeme útokem s napřaženým bodlem,
vždy proti své vůli, určeni osudem
posloužit nepřátelům k pobíjení svých vlastních bratří,
v šílenství posledních zvěrstev
za řevu zhrdání i děsu valícího se množství
jedněch proti druhým,
až hrdlo praská, oči vylézají z důlků,...
jedni tak mladí,... druzí mužni... abychom... ó peklo!...
oh, je to možno,... možno,... tak mužni... tak mládi...
a přec umřít...
za tohleto Rakousko, nestoudnou děvku Pruska,
za tohleto panstvo vídeňské, pošklebné povýšence,
za tyhlety císaře, nás vraždící,
za tuto šlechtu, toto kněžstvo, tyto peněžní žoky,
jím od věků věkův sloužící,
a na vše české a na Prahu od věků věkův
jedy své vyplivující?...