či skutečnosť to? – Rázem skočím s lože.
Co? ona u mne? Možno-li to, bože?
to vysnilo jen srdce plné touhy?
Krev bouřlivě mi do skrání se žene,
do dlaní tisknu čelo rozpálené
a na všechno se rozpomínám znova.
Ples, hostinu, – vše jasně vidím zcela,
ba slyším posud jednotlivá slova –
a cítím, kterak ruka se mi chvěla,
když do kočáru mladé, hezké paní
jsem pomáhal, – jak tulila se ke mně!
vrch kožíšků pak položil jsem na ni
a zaobalil její nožky jemně, –
jak do trysku jsem pobíd’ bujné koně,
však pánu bohu nechal starosť o ně – –
Co bylo dále? – Zde má paměť stojí, –
Zda přivezl jsem domů kořisť svoji?
jak souseda jsem uhostil tu asi
a jeho švarnou, nebezpečnou ženu?
Vzpomínám, dumám, – marně! Nevzpomenu
a v zoufalství div nervu sobě vlasy.