tkví na slunci až dosud černá skvrna,
z níž na osmanské meze Evropy
stín padá příšerný, v děs temný hrna
ty země, jež by mohly rájem zkvést;
a nemohly jí žádné zoře smést
a nesmyly ji krve zátopy,
již za světlo a spásu ode věků
tam prolévala srdce slávských reků.
Však již ji smyjí, slunce osvobodí
i rodnou vlast! A nechť se barbar chmuří,
jenž Evropě jest kletbou, nechať zuří
svou hrozbou dosud: vítězně dnes brání
ji Slovan ďaur, Evropy požehnání. –