Zem kolovrátkem velkým jest,
v nějž vryto písní několik,
jež vezdy opakují se.
Z těch písní mládí nejkrasší,
leč krátké, jako nadšení,
jež zaniká, jsouc sotvy zde,
jak blesk neb ranní červánek.
My nasloucháme písničkám,
my tančíme, se bavíme,
a pláčeme, když smutná jde. –
Však nejde dál ten kolovrat,
když znudí nás svým pištěním,
jsa chudý jednotvárností,
a nového nic netvoře.
Však nejde dál ten kolovrat,
když znudí nás svou písničkou;
a žárliv jsa na slávu svou,
nás zabije a semele,
když vše jsme byli slyšeli;
pak znovu zas nás slepuje,
a jako loutky postaví. –
My opět tam, kde byli jsme,
zas tančíme, se bavíme,
a pláčeme, když smutná jde,
se mučíme a vraždíme,
a myslíme, že nové jest. –
Zda věčný tento kolovrat?
Kéž z něho lze se vyšinout,
a letět rovně ku předu!
Se obdivuji pachtění,
jež zovou oni osvětou,
smích tropíce si ze světla.
To světlo jiné musí být,
ne plno vražd a dušení.