Ty vzpomeneš si, jednou v červenci
na jedné z našich toulek horami
nad vodopádem jak jsme stanuli,
a oba zřeli v pevném objetí,
jak v prach se drtí vodstva šumná zeď.
Víc tiskna k hrudi mne tys zašeptal:
„Tak spolu dolů!“ – to by byla smrt!
Že tenkrát slovo skutkem nebylo!
Však pokračujme... Měsíc později
na vřesu seděli jsme kvetoucím,
tys prsty vlasy moje propouštěl
a já se ptala, jak to bude dál,
kde zimu ztrávíš... nechtěls mluviti,
jen políbils mne, za krátký však čas
jsi o rozchodu začal mluvit sám.
Pak o pracích jsi mluvil, v hlavním městě
jež na tě čekají... o díle svém,
na kterém visí celá budoucnost
jak má i tvoje... Já se zachvěla,
však mlčela... tě dobře nechápala,
proč neměla bych s tebou do města,
tvé sdílet starosti a obavy,
krok za krokem tvou dráhu sledovat,
tvé sny a slavné jejich splnění,
proč neviděti tvoje dílo dřív
než tupý cizích dav a lhostejný?
A když jsem při loučení naposled
tě o to prosila, bych směla s tebou,
tys tvrdým stal se... z této stránky dřív
jsem neznala tě, krátce odmítls.
„Buď vítěz v dílnu svou tě uvedu,
neb více neuzříš mne; v bídy kal
a malicherné všední zápasy
svou lásku nestrhnu a nesšlapu,
mne máš-li ráda – pak mne pochopíš!“