Pět dnů pan Bligger neopustil valy
a jeho lidé stáli jako skály,
na kterýchž jeho hrad se k nebi zdvihal.
Boj neustál; noc, ten sup černý, stíhal
bílého orla, den; boj nerozhodnut.
Na mostě zdvihacím sám Bligger bodnut
byl dvakrát šípem, lhostejně jej chytil
a z rány vytrh’; lev raněný řítil
se znova v seč. Tma padla v dlouhé lesy
a černý havran kroužil pod nebesy
a při pochodních bojováno dále.
Jak křídla narostla by každé skále,
tak zář se rozlívala rudá kolem,
a žhavé smoly kotle tekly dolem
jak potopa; voj pod hradbami řídnul,
hlas trouby padl v hluk a Bligger zhlídnul
v tmu spouštěje zas nové smůly řeku,
že nepřítel jest dole na útěku.
Však opatrný nespustil most, čekal,
juž dole ticho, smůly proud jen stékal
přes balvany a ohořelé trámy,
jež chvíli praskaly novými plamy,
zas vyšlehly a opět v šeru hasly.