Tlum bojovníků – v dlouhé vážné řadě
se kolem Zbyňka skupil v okamžiku
a páže všechněch k přísaze se zdvihla.
Tu pohnulo se cosi v těsném šiku
a v středu voje postava se mihla
jak ještěřice plachá ve kamení –
jedinký kmit – a již tu Eva stála
vztahujíc bílé ruce ku Zbyňkovi,
jenž hleděl na ni v žasném rozechvění.
„Již ustaň v hněvu“ – prudce zavolala.
„O vůdce slavný – ústa má ti poví,
kdo Táboru je zrádcem pronevěrným.
To sluha páně! – u něho, můj pane,
pod znesvěceným talárem tím černým
je skřehlé hádě zrády uschované, –
jež srdce tvoje hněvným plní žalem.
Já sama v noci včerejší jsem zřela,
jak sluj ta kletá pod Menštejnským valem
se beze stopy náhle uzavřela
za tichým, liščím, Biskupcovým krokem.“