Hasan slouchá, v duchu-li to chorém
třeští hra, snem blbým zplozená,
zda to kejkle jsou, jež tepen tíž
horečná a bouřně šílená
v mozku žeřavém jen pitvoří;
zírá ve starcovu sivou líci,
minulosti jiskra doutnající,
památky zda sled z ní zahoří.
Zrádce ten, ten mrzký otrok padlý,
ten že jeho modlou býval kdysi?
Zírá v obličej ten mrtvě zvadlý, -
vzkřikl, - poznal zbídněné ty rysy!
Toť ta duše, jejíž lesk jen zoče
očistěn by jim se nad se vznesl?!
V zoufalství zřel renegát a sklesl
vedle zrádce, vzúpěv: „Otče! otče!“ –