Ah, to byl kůň! Byl červený jak liška
a jako měď se leskl. Nožky laňky
a jimi proto dotýkal se půdy,
by odstrčil se a moh letět rychlej,
než bylo by mu možno v pouhém vzduchu.
Jen jednu vlastnost měla milá Lisette,
nepěknou sice – ale pro tu necnost
já lacino ji koupil, a ta necnost
mi u Eylau i život zachránila.
Ta Lisette zběsile se hnala po všem,
co v dosah tlamy přišlo: věc i člověk
i jiný kůň – a kousala jak ďábel.
Můj sluha Pierre, Gaskoněc a chlapík,
však vyzrál na ni – jedenkráte jí podal
na rožni pekoucí se skopčí kýtu
a Lisette ovšem kousla nehorázně
až spálila si tu svou dravou tlamu:
od této chvíle Pierre jist byl před ní
a když já tentýž experiment proved,
i mně pak čelistí svou nehrozila.
Adjutant žádný v štábu maršalově
tak věru bleskem cválat nedovedl,
jak já s ní lítal. A můj maršal Augereau
tak zíral na ni, tak se vyjadřoval,
že kdyby byla mrška nekousala,
dojista by ji odkoupit se snažil.