„Chcete se mnou?“ Běla ptá se.
„Ano, moje milá!“ –
„Ach můj Bože, což bych sama
domů netrefila?
Jste tak bled a churav také,
jen se roztřesete!“ –
„Chci, mám na vsi pacienta!“ –
„Tak? když tedy chcete,
pojedeme spolu!“ – Vsedli.
„Na, na!“ kočí zase. –
Jeli, všude boží země
krásou oděla se;
po dešti vše sebralo se,
setba pěkně mládla,
voda stála jenom v rýhách
ostřejšího rádla;
všecko vlahou opěknělo,
čáp měl v lukách zvídky,
z lip pěnkala pěnkavice
jarní průpovídky;
polní potok vedle cesty
prohluboval stružku,
holičky juž zasedaly
na květovém lůžku,
květy luhu rozdávala
Vesna rukou plnou,
berušky se v nebi pásly
s vytříbenou vlnou;
krásno všude. Šťastná Běla
zřela kolem všady,
koně vpřed – zpět utíkaly
zkvetlých stromů řady.
Slunce cestu vyzlatilo
plápolavým šlehem,
z prachu jiskry vylétaly
klusným ořů během.
Hovořila cestou Běla: