Krakonoš se pozasmál,
poděkoval – a šel dál.
Přišed k mistru Klubíčkovi,
zaklepal a vešel směle.
Uprostřed stůl trčel nový,
mistr s brylemi na čele
hleděl, tu-li knoflík scházel,
nějaká snad paráda,
tovaryšům rány sázel
na hlavu a na záda,
jako vladař, jako král
na stupínku nízkém stál.
Mistr: diblík vyžilý
v šafránovém oděvu,
nohy se mu kroutily,
pysky jako do zpěvu,
na vysedlé lícní kosti
smutné stopy života,
jakých vetkala tam dosti
jeho bezdná lakota.
Lakota, již každý znal,
vrabec v letu se jí smál,
kamení, jež v potoku
ztrácelo se v hluboku,
větrů tichý, smutný kvil,
kterým kolem hlaholil
a se nesl ve chvatu
přes paláce, přes chatu.
K tomu vešel cizinec!
Návštěva je vzácná věc,
pro našeho mistra zvláště.
Dosud šil jen pro známé
spodky, kabáty a pláště,
vše, co kolem vídáme,
šil jen pro své občany,
pro měšťanskou elitu
zimníky a kaftany,
jak měl psáno na štítu,
který visel na ulici – –
odznak, mistra hlásající.
Nyní přišel cizinec!
K tomu nesl s sebou látku,
drahou, přeskvostnou to věc,
že pan mistr ve svém zmatku,
v užasnutí nad ní stál,
a že dlouho trvalo,
než se zákazníka ptal,
čím má sloužiť – nedalo
mu to, by se nedotekl
za sebou jí kolikrát,
by jí k světlu nevyvlékl
líp se na ni podívat.