Dostvořena ve své slávě, –
Stvořitel když na ni zřel,
dlela zem v svatebním hávě
u prostřed nebeských těl;
bory věnčily jí skráně
královský jak diadém,
kvítím pyšněly se stráně
a jak rosa v jarním ráně
květ se sunul na vši zem.
Ňádro něžných kvítků snilo
první po zrození sen
a kdy jitrem kynul den,
ze slz prvníkráte pilo,
jež mu nebe uronilo.
A kdy háje v slunci zplanuly,
rozpělo se lůno jejich temné
v písni tklivé a tak srdcejemné,
jakby z nebe zpěvy vanuly.
Z mechovin a cypřiší,
z tamaryšků, z křovin všech
vonný rozléval se dech,
až pak v kobce malebné
přírody převelebné
pnul se v oběť ku výši.