Nit rozprávky chabá zde nadobro utrhla se náhle.
Drahnou chvíli oba v myšlénkách mlčky tu stáli,
až pak Živsa pravil: „Jak luzné všecko je vůkol!
Mním, že je pouhým snem rozkošným chvíle ta božská –
ač květy máje ty tam, vše krasším zdá se mi ještě.
Městu nedávno ušed, sebe sám již sotva poznávám –
tak se mi vábně jeví ten svět, dřív půvabu prostý,
duch znavený životem ve štěstí poznovu doufá –“