A Pia blíže učinila krok,
kde kati stáli, oni couvli však.
V tom pohnula se Lapa, zbuzena
jak ze sna, chvíli ohlížela se,
pak spatříc Piu, hořce zalkala:
„Ó, dcero moje, ó, jsem zničena!
Jest po mně veta! Údy zlámané
a rozdrolené, dech už držeti
mi nedovedou. Pio, umírám!
Však dříve řekni, že mi odpouštíš!
Bůh tresce mě, že jsem tě sváděla...
Ty čistá jsi! Ó, všickni slyšte mě!
Vše co jsem řekla, lží jest nesmírnou,
jen mukou vynucenou, ukrutnou!
Ó, Pio, Pio, odpusť, odpusť mi.“