Náhle však zmizel rodný hvozd,
jenž řece byl za kolébku,
sup kráče v mraku, kde zpíval drozd,
tes lysou pozvedá lebku.
S divokým kvapem,
vířivým slapem
řeka se valí,
v propast se vrhá, kořeny trhá
přes šedé skály,
přes keřů trsy.
Jak Eumenidek rozbrázděné prsy
ji chytají skal bradla,
jimž v pouta padla.
Ubohá řeka dme se a vzteká,
hučí, bouří, hvozdy se chmouří
v hromu a kouři!
A co bylo hrdým tokem,
roztříštěných perlí okem
po hladké stěně
vzdálených hromů mroucí při ozvěně
stéká.