Před slunce východem se vzbudil Tristan
ku tuhé práci, huče do svých vousů:
– „List králův, ano – kam pak jsem jej schoval?
Nu ovšem – – tady... Madona jej hlídá...“
Sáh’ po listu a protáhnul své údy.
– „Mám dvacet pověsit jich, hezká práce!
Hej, Ninetto, sem přines korbel vína,
ať posilním se!“ – Sáhnul v řídké vlasy.
– „List od krále! – však ano, mám jej v ruce –
však ještě jiný? – Ne, to se mi zdálo,
jak plete se to v snách a opakuje,
mně zdálo se, že Ninetta mi řekla:
Zde druhý list, jenž první doplňuje!
Však byl by zde a tady jest jen jeden,
ten, který dal mi včera Olivier,
a jiný žádný, jak se to v snech plete,
br, hloupé sny, však raděj chutě k dílu!“