Dva uplynuly dni a Ghismonda
v své dlela komnatě a v myšlénkách
se zdála hlubokých, pak psala list
a vinula ho kolem rákosu,
jejž v rákos větší zase vtěsnala,
tím způsobem, že skryla psaní své
tak mezi oba stvoly rákosí,
a byla věc ta velmi podobná
těm píšťalám, kterými pastýři
si krátí čas. Pak k otci poslala,
když večer bylo už, a prosila:
„Hned pošli mi Guiscarda, smutno mi,
ať zahraje mi píseň veselou.“