Slz hojný proud jí bránil mluviti,
však přemohla se, koně přivedla,
jenž nás byl nesl na luh mladosti,
jenž nás byl nesl v květnou samotu.
„Hle, Ossiane,“ Niam pravila,
„na luhu mládí všeho hojnost jest,
jen jedno na něm schází! totiž čas.
On nikdy nezavadil o náš břeh.
Ty lépe poznáš, co tím říci chci,
až mezi lidi zase vrátíš se,
kde on tak krutě vládne, přemocně.
Jdi! Jedno však si dobře pamatuj:
Ať noha tvá se země nedotkne!
Ty s koně nesmíš, chceš-li opět sem!
Jakmile s koně toho seskočíš,
jsi věčně ztracen pro mne, pro náš kraj,
na rodné půdě číhá stáří tvé,
dny, kterým’s ušel – smrti spojenci!“