– – a ty chceš slouti ženou Juliovou?
Že včera večer rudá hvězda spadla
s nebeských výšin a že dneska v noci
sny děsuplné snila Calpurnie –
má Caesar bát se vyjít na ulici?
Jizlivý Casca může v senátě pak
kořenit nechutnou řeč vtipy o mně,
by shromáždění pozříti ji mohlo,
a Cassius své pihovaté líce
sešklebí v úsměv propouštěje zuby
poznámku potměšilou svého rázu,
že bědný Caesar nemoh přijít v senát,
byv Calpurnií asi zdržen v lůžku –
což nechápeš, že čím víc nitro naše
tím celým světem povrhá a zhrdá,
tím citlivějším proti píchnutí je
takého hmyzu? Zůstanu dnes doma,
a zítra bude na zdi domu mého
epigram číst se, jak je za peníze
ti řečtí pobudové v Římě robí –
dej ruce s hrdla mého, Calpurnie,
a zastav slzy. Bázně nezná Caesar,
a znamením a věštbám nepřístupnou
je duše jeho. Pohleď, Calpurnie:
chaldejský hadač vstoup mi ondy v cestu
a před patnáctým březnem varoval mě
– ty kýváš hlavou? – mluvil v slovech temných
a záhadně, jak hadačů těch zvykem –
tož rci mi: zná-li člověk ten můj Osud,
jenž v dnešní den se musí naplniti,
pak marno je dnes ukrýti se doma,
kde strop se na hlavu mi sřítit může,
i marno na moře jít nejistotné
a marno zajít v les, kde zem se může
rozevřít k zhoubě... Ostatně, má ženo,