To vše zločinec ještě jednou zřel,
To vše, jež nyní opustiti měl,
A hluboký srdce mu žel uchvátí;
Hluboce vzdechne – slza slzu stíhá –
Ještě jednou – posledně – vše probíhá,
Pak slzavý v nebe svůj zrak obrátí.
Po modrém blankytu bělavé páry hynou,
Lehounký větřík s nimi hraje;
A vysoko – v daleké kraje
Bílé obláčky dálným nebem plynou,
A smutný vězeň takto mluví k ním:
„Vy, jenž dalekosáhlým během svým,
Co ramenem tajemným zemi objímáte,
Vy hvězdy rozplynulé, stíny modra nebe,
Vy truchlenci, jenž rozsmutnivše sebe,
V tiché se slzy celí rozplýváte,
Vás já jsem posly volil mezi všemi.
Kudy plynete u dlouhém dálném běhu,
I tam, kde svého naleznete břehu,
Tam na své pouti pozdravujte zemi.
Ach zemi krásnou, zemi milovanou,
Kolébku mou i hrob můj, matku mou,
Vlasť jedinou i v dědictví mi danou,
Šírou tu zemi, zemi jedinou! –
A až běh váš onu skálu uhlídá,
Kde v břehu jezera – tam dívku uplakanou –“
Umlkl již, slza s slzou se střídá.
Teď s výše hory s vězněm kráčí pluk
Širokou stezkou v středu mlada borku,
Doleji – dole – již jsou na pahorku –
A znovu ztichl šíra množství hluk.
Přichystán již popravce s mečem stojí,
Jedenkrát ještě vězeň zdvihl zrak,
Pohledl vůkolím – povzdechl – pak
Spustiv jej zas – k blízké se smrti strojí.
Obnažil vězeň krk, obnažil ňádra bílé,
Poklekl k zemi, kat odstoupí, strašná chvíle –
Pak blyskne meč, kat rychlý stoupne krok,
V kolo tne meč, zločinci blyskne v týle,
Upadla hlava – skok i – ještě jeden skok –
I tělo ostatní ku zemi teď se skloní.
Ach v zemi krásnou, zemi milovanou,
V kolébku svou i hrob svůj, matku svou,
V vlasť jedinou i v dědictví mu danou,
V šírou tu zemi, zemi jedinou,
V matku svou, v matku svou, krev syna teče po ní.