Tak jsem pohřížen v upomínky na léta mladistvá
v krátké chvíli ve města tichých ulicích se ocitnul.
Krok za krokem teď potkávám známé všude houfně,
nastalo se všech stran vzájemné pozdravování,
stisk ruky leckde dodal, povědět co zapomněla ústa;
marně čekal jsem jen, potkám-li tatíčka milého,
jak se o hůl, věrnou svoji družku, opíraje kráčí,
své aby v obvyklou dobu navštívil pacienty...
Všecky chaloupky malé, jako dlaň jich okénka nizoučká,
zahrádečky ty usměvavé – vše je, jak bylo jindy;
jen domeček, v němž nejkrásnější chvilky zažil jsem,
děsně je teď smutný, jako klášter stále uzavřen,
okna halí husté všude záclony, – marně čekal bych,
až jedním tvář matky mojí vyhlédne miloučká...
Těžký vzdech z ňader se mi dral, když jsem tudy kráčel. – – –