Kdo jsi v jemném luny lesku
Noci prosnil v lásky vznětu,
K hvězdám toužil v jejich letu,
I kdy hasly k Tvému stesku,
Noc kdy s dnem se v políbení
Sešla, až se nebe rdělo
Jak pod retem dívky čelo.
Kdo jsi v duše unavení
Naslouchat spěl vlny šumu,
Báji staré v olše chladu;
Kdo si dýchal vůni sadu,
Poslední kdy paprsk chlumů
Dotýkal se horských jedlí,
Šero táhlo – večer padal,
Zpěv se v duši bolnou vkrádal,
Jejž rty ptačí milo vedly,
Že se srdce v prsou chvělo
Věčnosť ždajíc v táhlém zpěvu
Aneb v krátkém po úsměvu,
By tak sladce mříti smělo:
Podej ruku, synu slze,
V žalu zrozen zemříť v hoři
Bez stop jako krůpěj v moři
Jak dým chatky v ranní mlze –
Podej ruku – a buď šťastný!