A nyní nakázal mi svatý otec
zesnulý v blaženosti Eugen papež,
bych v Řím se vydal a zde namaloval,
co přát si ráčil. Převor dovolil mi,
a já jsem vyšel s duší rozjásanou,
že popřáno mi bude uzřít hroby,
v nichž leží těla svatých apoštolů,
že vzduch ten budu dýchat, který oni
dýchali kdysi, na oblohu patřit,
k níž upřely se kdysi oči jejich
a cestami jít, jichž se nohy jejich
kdys dotýkaly. Tak jsem vykračoval
já stařík svěže, neb mě naděj vedla,
pod božím sluncem krajem usmívavým
k svatému městu. Zdráv a šťasten došel.
V klášteře řádu u Sopra Minerva
přijali vlídně bratří bratra starce,
už úctu vzdal jsem apoštolským hrobům
i pozůstatkům mučeníků světců,
vším duši opojil jsem, po čem práhla –
a teď tu stojím před svatostí tvojí
tvou šťasten milostí, jíž nezasloužil
jsem nikterak, však beru ji a těším
se z ní, jak člověk bere teplo slunce,
ač si ho také nijak nezaslouží.
Ty, otče svatý, dědictvím chceš převzít
s tiarou, berlou po předchůdci mrtvém
i dovednosti v malbě, svěřené mi
nebesy kdysi. Převzít starce mnicha,
jenž doklopýtat směl se v svaté město,
by umřel tady. Dokud dýchat budu –
ty poruč, svatý otče. Co ti libo,
já malovat chci. Dar ten Bůh mi svěřil,
bych užíval ho k oslavení církve,
jež sadem jeho je na této zemi
a jehož ty jsi vrchním zahradníkem.