Pak ruce její těžce klesaly
jí po boku a s tíží kráčela
a hlava visela jí na prsa
a vlekla černý závoj za sebou
a pomalu se brala náměstím
a ulicemi, branou posléze
a pořád dále po silnici šla
snad den, snad dva, či pouze hodinu,
vždyť ani nechápala už, co čas,
až lesů šer ji pojal v hlubý klín
svůj posléze, kde stromů šumění
ji vyrušilo z ducha mrákoty,
a udiveně ohlížela se
a nechápala hned, co vlastně strom,
co jeho šum, zda duše ve stromu
a slova v šumění, však zřejmě teď
to rozeznávala, že lidský hlas
se žalující mísí v šelest bříz,
a ejhle v stínu jejich seděl muž
a k srdci tlačil hlavu svého psa,
jejž objímal a takto pravil mu:
„Ty tvore věrný, ty’s to jediné,
co zůstalo mi na tom světě zde,
když odešel můj přítel, moje vše!
Co život lidský, život zvířete,
co život rostlin! Nic než vzplanutí,
jež slunce způsobuje ve hmotě,
v tom temném, mrtvém, příšerném tom nic!
Květ plamenem je tichým, srdce tluk
je prouděním jen slunce paprsků!
Když slunce shaslo by, tu žádný květ
by nevzplanul už více, netlouklo
by žádné srdce víc, a tiš a hluš
by příšerně zas vládly temnotou!
On ale, druh můj, Martel, sluncem byl
mým jediným a proto tiš a hluš
v mém vládnou nyní nitru ztemnělém
tak příšerně! Ó jasné slunce mé,
v tu krvavou proč zašlo’s bařinu?
Svět celý měl by v smutek halit se,
neb s tebou zemřelo vše na světě,
co krásné bylo a co mělo vzlet,
co dobré bylo! Všemu konec teď!
Ó lesy lkejte, plačte slavíci,
on odešel, jste pusty, lesiny!
On odešel, jste siří, slavíci!
žel volejte a běda, běda, žel!“
A s pláčem padl na tvář, v temný mech
a nad ním pes vyl hlasem hlubokým.