Čet, čet, čet,
až začal jemu přecházeti zrak.
Ať v otců zkazkách čet’, ať v dějích lidu
odvěkou štvanici, pravěkou bídu,
ty cesty vyhnanství a bez poklidu,
hnus do duše mu pad’,
že měl se člověk zvát,
i chřad’ a vad’
a čet’, a čet’ a čet’
a zapomněl nad tímto čtením svět,
až každý tvar mu zbled’,
a z přítmí Smrti mrak se černý zved’,
všech běda běd –
zlá Slepota! – Skláp’ knihu naposled!