„Útok!“ hučí trouby z kovu.
„Útočíme!“ nad skalami
rozléhá se vzduchem znovu.
Voje jako mořské pěny
na skalin se ženou stěny,
voje jako mořské proudy
po bocích se hory valí.
Hlouček ten je malý, malý,
železné má za to oudy,
nezlomnou a jarou sílu,
jako obr má se k dílu,
jak hromový klín se řítí.
Kdo kdy viděl také seče?
Jako výheň jiskří meče,
dopadají na ty leby
jako náhlé krupobití,
krev se v dýmu kouří k nebi,
štíty zvoní, přílby zvoní,
oštěpy se rázem drtí,
krev z ran chlípí, krev se roní,
a běs mračný s černou smrtí
komoně za hřívy chytá.
Dál se blýskot mečů kmitá,
dále střelbou řady řidnou,
dál se dřevce drtí chvatem,
dále hýří palcát s mlatem,
v jednom rázu, v jednom tepu
dopadají rány cepů
v četných Němců řadu lidnou.
„Kdož jste boží bojovníci“
rozléhá se nad řev boje.
Tu dí Žižka s tváří klidnou:
„Vítězíme jménem Páně.
Chvale, jízdné čety svoje
zaveď rychle dolů v pláně
a hoň vlka v širých polích,
v lesích, luzích, po údolích!“