Klid zas prchal z lékařova nitra;
lesy těkal od božího jitra,
a když slunce na své denní pouti
blížilo se zvolna k cíli svému,
stesk ho pojal, náhle bylo jemu,
jako kdyby se měl rozběhnouti
k myslivně, kde srdce svoje ztratil.
Stěží mocnou touhu překonal,
a když do své jizbičky se vrátil,
jako děcko usedavě štkal.
Po dva dni, jež věčností mu byly,
s mocnější vždy touhou zápasil;
třetí den už neměl tolik sil,
krátkou pouze váhal ještě chvíli,
pak se kvapným k myslivně bral krokem,
duchem tona v nejluznějších snech.