V snů kukli zapředen a v soumrak ztmělý,
v své dílně seděl mistr Bandinelli.
Již dlouho v prachu kladivo a dláta
netknuta leží; rameno jak chromé
se vznésti nechce v bázni nevidomé
ku práci, dílu; lampa duše spjata
mlhavou clonou, v nížto tvůrčí tucha
zaniká mžikem jako jiskra hluchá.
Proč jako kovkop v hloubi nitra pilně
v myšlénkách zabrán mistr ve své dílně?