V kostele je ticho. Vysoké pilíře
Pnou se vzhůru v němém objímání,
Jakoby dva bratři v radostném setkání
Byli zkameněli; a ta krypta dole
Chová již mnohého statného rytíře.
Náhrobku na jednom sedí jinoch bledý,
Pozorně upírá na kámen své hledy,
Podivná čte slova, která kážou ctíti
Reka památku, co v kryptě musí hníti!
– Záleží snad něco na památce holé,
Záleží co mrtvole na tom hnící?
Jenom nás to těší tvory dychající,
Když po naší smrti aspoň kámen hlásá,
Že jsme byli lidstva veškerého spása.
A mladíka nadchne touhou také slovo;
Srdce jeho bývá zahynout hotovo,
Jen-li cíle svého velkého dosáhne,
Zkojí-li ho sláva tím, po čem on práhne. –