V boru vonném, jeho šerem
Odvěkým šat bílý míhá,
Noha volně nohu stihá
Ku pěšině míříc směrem,
Poslední až haluz pružná
Poodskočí z táhlých hranic,
Slunci nad západem bráníc
Pohleděť, čí ňadra tužná
Práhnou spatřiť, jak umírá,
Jak se k smrti v zlato strojí,
Rubínem rdí, kadeř svoji
Poroztřásá v moře širá,
Pochodně z hor zapaluje,
V příkrov skvostný mračna vroubí,
Rosu v démanty, smrť svou by
Skrášlilo, v hlať přibrušuje.
Ne to oko touhy prázdné,
Ne ta ňadra bez želání
Vyšla spatřit, jak se sklání
Slunce zhynouť – krok v před vázne,
Z nádhery té použásá;
Snad i ruměn tká se v líci,
Jak by chtěl či měl si říci:
Ještě nezhynula krása,
Ještě plane, ještě hoří,
Ještě kouzlí, ještě vábí,
Ještě blaží, láká, aby
Věřil duch, kdy vše se zboří;
Vše kdy mlčí, čím se vzchopí
Bolestí duch udolaný,
Čím se žene jelen štvaný,
Kdy se smečka psů naň sopí;
Vše kdy mlčí – vše kdy zticha,
V čem děs smrti pousíná
Úsměvem v pouť k sobě kyna,
Jak ret dívky na ženicha,
Jak dech jara na sníh bílý
Sněženkou se pozasměje,
Jak v keř stehlík píseň leje,
Než se křídlo v jih mu schýlí;
Umlklo, čím život hyna
Zas se může upjať k žití,
Nejhorší se kletbou sytí
Hru(, kdy vlastní tíží vina.
Vina ta, ta vina vlastní,
Nikým ještě nezhlušená,
Ničím k spánku nezmámená,
Nikdy němá – vždy jen dásní
Ostrou, zubem dravým hlodá,
V nitru pálí – k šílenosti
Vleče oběť – nikdy dosti,
Stále štve a drásá, bodá;
Vysmívá se slze v oku,
Úšklebek dá prosbě snažné,
K útěše má slovo vlažné,
Zmíjí upíná se k boku
Jedem trávíc radosť dříve,
Než jde s citem v duši zvonit,
Než smí zrak se slzou ronit
Krví podleje mu tklivé
Bělmo. Běda! vlastní vina!
U prsu to dítě lačné,
Ssať-li jednou z blaha začne,
Věčně ssaje. – Tak i Mína.
Vinou vlastní hnána z domu
Neví, čím by ukojila
Rozbouřená ňadra bílá,
Bolesť v nich – ba nemá komu
Svěřiť, vinu vyzpovídať,
Pokání vzíť na očistu;
Marně hledať – toužiť k místu,
Kde by mohla pokoj si dáť,
Zvednouť ruce ku modlitbě.
Modlila se k nebi před tím;
Ale jak by bůh byl kletím
Žehnal hruď, té její litbě
Vypad pohár, sotva vznešen,
Rozbit v kusy, rozmetaný
A kam kročí, ostrohranný
Zpomínek hrot bezútěšen
Bodá v duši každou chvíli;
Zvuky skřivana v té výši
Krvavě se v srdce píší,
Nejsou tím, čím druhdy byly,
Ani květ ten zvonkovitý
Nezvoní, jak jindy zvonil,
Kdy se nad ním modřík honil,
Či ten chrostek v kalich skrytý
Rozhoupal mu srdce žluté;
V obžalobu tráva pučí,
Kdy jí zvedá vánek ručí
Kmínky nohou ušlápnuté;
Lukem slunce je a šípy
Z paprsků si brousí k ráně,
Každý raní, nikdy planě
Nejde mimo; i ten lípy
Stín, v němž lelek pousedne
Chladiť peruť unavenou,
Listem každým jest jí fenou,
Roste v příšery, že ze dne
Jasu vanou noční děsy,
Usedají v zlatém vlase,
Opakují zas a zase:
„Tvá je vina!“ – Marně chce si
Zašlé blaho volať v stíny,
Kde tak šťastnou byla jindá;
Vše, co z minulosti vyndá,
Nechce zvážiť její viny.
I ten vítr od jezera,
Jenž jí horké líbal líce,
Kdy ta loďka holubice
Ještě v dáli dlela šerá;
On už šplouchavého vesla
Tepy nosil k duši její,
Plachty houpal na peřeji,
Až se blíž a blíže nesla
Touha její i cíl touhy,
Až jí ruka stiskla ruku,
Ke rtu ret se beze zvuku
Štěstím spínal – přelud pouhý! –
Sotva paměť k tomu stačí,
Že tak kdysi bylo, a byť
Někdy bylo, sladko zabýť
Blaha, jež se zvrhlo k pláči,
K němuž v oku rosy není,
Jíž by prsou žár se hasil;
Kdo sel vinu, plevel nasil
Bujnící vždy nad osení.
Urván byl jí život šťastný,
Proudem hnán a stržen vírem,
Neměla v svém světě širém
K naději ni paprsk jasný,
Jímž by zhřála, co jí schladlo.
Tolik zrak as mluví němý
Dlaní stíněn, upjat k zemi,
Kdy mu slunce nachem vpadlo
V modro jeho bolem kalné
Barvíc bledé tváře obě,
Jimž byl stín víc ku ozdobě,
Nežli stínem. V stráni skalné
Kvete sama rovná růži
Krásou vonné v pozdním letě,
Rovná sudbou ku planetě,
Jež se zlato v sluncích dluží,
A kdy blednou – hasne s nimi,
S nebe padá jak květ lilje,
V diadému vodních vil je
Hvězdou zas a kouzly zlými
K sobě láká na záhubu;
Rovná růži už jen bledé –
Bílé jen, kdy růměn svede
Slunce zašlé v horstva srubu.
V mramor bílý ustrnulá
Ne tak rouchem – více pletí,
Jíž by luna záviděti
Mohla, kdyby ona plula
Nebes dráhou – jest jen květem
Agatu, kdy stichne vání
Větru, – mrazem jest, jenž hrání
Se na olše holým snětem.
Byla mráz a květem byla,
Květem jest a mramor není! –
Buď že nová v srdci chtění
Ku činu se porozvila,
Buď že prolomil duch své sny
Vraceje se sobě – tělu,
Či snad touhou na úbělu
Ňader dmul se šat jí těsný.