Přijel také baron jestřáb – větroplach,
jenž před kněžnou v každém brku cítil strach,
a pak zástup sokolíků, orlíků,
samých pyšných, urozených chlapíků:
ten byl tajný, ten zas dvorní rada byl,
kdo byl vládním radou, s tím už nemluvil.
Slyšels jenom „Eminence!“, „Jasnosti!“
a tam opět „Excellence!“, „Milosti!“,
někteří z nich hlavy měli bezvadné,
nohy všichni tenké, nosy důkladné.
Pak stál luňák, pan polesný – divná věc! –
a s ním v párku revírník byl – krahujec.
Divíte se těmto funkcím? Možno-liž?
„Tak to bývá na tom světě! Je to kříž!“
řek’ i vrabec. „Malý zloděj oprátku,
ale velký pyšně chodí v pozlátku!“ –
„Ej, to, brachu, vzals mi z huby, zrovna z plic!“
Pak se každý skrčil – šeptal: „Ticho – sic – !“