Tys, tělem hřešíc, povznést chtěla se
a po lepší jsi lásce toužila.
Kdo milovat chce, často zabloudí...
Teď jinak žij! Sám nesmím milovat
pro rozkoš ženu. Rádcem přátelským
ti budu jen; mám ale přítele,
jenž mohl by stát se tvým milencem:
Lazar se jmenuje a miluje
dech květin, slunce žár, zpěv pramenů,
jež, plny vůně lesních pryskyřic,
se derou krajem. Žije v Bethaně
a touží – stejně jak ty – po lásce,
která by ze dne na den podobu
svou měnila, netratíc v podstatě
na něze své... Když rozloučil jsem se
s ním před rokem, musil jsem přislíbit,
najdu-li někde v světě dívčici,
jež v studánce svých zraků hlubokých
by hada zrady na dně nekryla,
že za nevěstu mu ji přivedu.
Nuž, chováš-li upřímný úmysl
jen cestou ctnosti brát se životem
a nemnožit řad starých poklesků,
podej mi ruku, abych vložil ji
v pravici Lazarovu. Uvítá
týž přátelsky, koho mu přivedu,
však na tobě pak bude dokázat,
žes hodna, stát se jeho manželkou!“