Kdys v letní den, mrtvý a žhavý, jsi za městem
ve hlubokém úvoze usedla v mdlobách;
neb toho si přál ten vlídný člověk.
A z mrákotného, žhavého snění
jsi povstala s ňadry rozhalenými
a prochvělými neznámou bouří!...
Zda vzpomínka náhlá na matku ve vsi,
zda zděděná úcta před Panny obrazem,
zda plachý stud před jejím pohledem cudným –
co tebou tak zachvělo v divé té chvíli?
Však ruka tvá sjela na ňadra zvlněná
k obrázku Madonny
a ruka tvá zakryla s dětinnou bázní
obrázek Madonny.