patrně den plašil noční stíny;
světlo rostlo, moh’ jsem volně v sluji
rozhlédnout se; ohledal jsem balvan,
pevně k skále přilehal jak dvéře,
skulinu měl na jednom jen místě,
tam jsem zvědav přiložil své oko.
Co jsem viděl? Zástupů ty bože,
andělové a vy všickni svatí,
které doufám někdy zváti bratry,
hrůza v led mi krev změnila rázem,
a pot chladný v proudech na skráň hnala.
Naproti po šedé, slizké skále
zvolna slézal drak. Své duše spásou
tomu, po letech kdo tyto řádky
bude čísti, přísahám, že pravdu
chvějící se nyní rukou píšu.
Třicet let jest, co jsem z cesty zpátky,
deset, opatem co žiju tady,
posud vzpomínkou se celý třesu.
Drak juž slézal, nejdřív jeho hlava
kmitla se za skály ostrým krajem,
byla tříhranná a plná štítů,
tlamu otevřel, hrál z ní mu jazyk
dvojklanný a jedem naduřený,
zrak bez víček oheň, krk měl dlouhý.
Šedivý byl jako tyto skály,
po kterých jak dlouhý had se svíjel,
nohy přední jako kachní tlapy
vyšly potom a ty měly ploutve,
tělo netvarné pak, a to celé
hemžilo se hnusným strupů svrabem,
končilo ve dlouhý, těžký ocas,
štíty kryt jenž v ostré kopí končil.
Potvora se svezla zvolna dolů,
slyšel jsem, jak syčela, k své sluji,
kde jsem zmíral těžkým za balvanem,
obrátila se, čmuchala dlouho,
ocasem bušila do balvanu,
rány padaly jak rány hromu;
balvan chvěl se každou ranou, za ním
chvělo se též ubohé mé srdce.
Marný zápas, silou hromnou vražen
balvan hluboko byl, v krátké chvíli
slyšel jsem, jak prchala saň zpátky
volným krokem – brzy bylo ticho.