„Hlele jak kolem železné tam mříže
koketnost černooká věnce víže;
tam má svou kolonii sbor náš mladohlasý,
a vrtí se to jako neposední ďasi.
Aj ďáble, – slečna Málka – náš pan oboista
ji nechal sedět, slečna dozajista
si zase jiného teď vyhlíží!
Nu teď to jde bez velkých obtíží,
a nechme jí tu nade světem radost
se v černém očku podle chutě mihat,
zakrátko zmizí lesk, hlas, krása, mladost,
a zbudeš v chóru jen, když umění
se dramatické dobře ocení,
že totiž umíš jednu ruku zdvihat.“