„Ropuchu vidím, to je skutečnost!“ –
„Však ony skřítky kolem sebe zříte?“ –
A doktor smál se: „Kde že? Dost, už dost!
Toť z báchorek je jakás zbytečnost!“
A stiskl rty a moc se zadumal,
puls nemocnému zkoumati se jal.
Z modrého pouzdra vyňal okuláry.
„Tím sklem pohlédni, rozprchnou se čáry! –
Nu?“ – Chorý skla si přiložil jen k oku
a dokola vše změnilo se hned,
skřítkové drobní prchli v jednom skoku,
že ani paty už jim nezahled’.
Ti, kteří zlato našli v kapradí,
nechali práce – ovšem neradi,
a ve spěchu by kořist drahou skryli,
hle, prášek zlatý v mechu roztrousili.
Ze všeho pouze chladná, nehnutá
ropucha zbyla, pýchou nadutá.