Jak ve snách Alambuša kráčela,
když k soudu vedli ji, a mlčela,
když tázali se, stále mlčela,
i když jí mučili, když rozsudek
jí hlásili, jímž smrti propadla.
Stud nejevila žádný, když jí kat
rval roucho s těla, luzy pustý křik
jí neprobudil z temné tuposti;
ryk hrůzy tenkrát teprv šel jí z úst,
když ruce její útlé uťali,
i obě nohy, katův když jí meč
tvář zhanobil, jak lotos spanilou,
když navždy zkazil div ten přírody,
a ranou ohyzdnou ji proměnil
v škleb hlavy umrlčí, z níž vanul děs!...