Rajmund zpitoměl řečí, zmocniv se ozval:
Mělliby hrdina hrůz a dýmu a pěny,
Věčných muk jak dítě se lekati slabé?
Ať sy y Bůh sám, stud a y pověra straší
Bázlivé ženy, co muž hráz pověry zvrátiv
Bez strachu kráčím k lásky a blahosti chrámu.
Smejšleje tak jak z hlubiny trhnuv se k břehu
Oblažujícý lásky, a sevřené srdce
Plápolem zšířuje mocným obr se pnul, a
Hlavou stýkaje vrch své rozkoše Božské
Odpory třel, y sy krásnou podmanil duši.
Svolav v rychlosti sněm, tvář skrývaje smutnou,
S vzdycháním jak žvavý pokrytec mluvil: