Vyšel tedy ze vsi. Z kouta lesa
vítr rozběh’ po celém se kraji,
úpí každý strom se zimou třesa,
vrány, co tu samy krákorají,
když chtí vzletnout, vítr sráží k zemi,
stromy láme, metá haluzemi,
ba i stíny jejich prudce škube
chtě je urvat; hroudy kulí hrubé.
Všechno v jednu ukazuje stranu,
jako prstem velkým. V prudkém vanu
je se bát, by všecko nesletělo,
co zrak vidí. Tak je Antošovi,
který sotva stoje drží tělo.
A v tom vítr klobouk vzal mu nový,
kutálel jím po poli. On za ním,
chytal, lapal, unik’ jeho dlaním,
až jej chytil blízko u Hlohova;
na hlavu jej vmáčknul, vyšel znova.