Zašeptala víla slova:
„Sotvas asi, hochu, tušil,
že než východ vzplane znova,
na věky už budeš mým.
O jak dávno toužila jsem:
kéž tě věčně líbat smím,
kéž se na tvých loktech mohu
chvít večerním sladkým časem,
jak na sněti kalich hlohu.
Teď v mé skloň se objetí.
Dřív než jitro v růžích vstane,
ukryjem se v květ, jenž plane
tamo nachem na sněti.“