Mindig felebb, mindig felebb,
A végtelenhez közelebb
Emeli őt ifjúi vágya,
„Hol a mindenséget belátja”:
Be a falut és a mezőt,
Hol a kender vetése zöld,
Egyéb minden sárgulni kezd,
Sűrű a boglya és kereszt,
S a tarka dolgos nép a réten
Oly apró, mint tyúkok szeméten.
Ezek felé
Nem röstelé
Kiáltni mostan egy nagyot:
„Rám nézzetek: én sas vagyok.”
S hogy elhiggyék: ismételé.