- - - - - - - - - - - - - - - - - -
A ti szavatokra lelkem felhevűle,
És Vásárhely kies halmára repűle,
Melyről végignézvén a székely főldeken,
A hűs forrásokon, a fenyves bérceken:
E felséges vidék úgy magához ragadt,
Hogy szűk elmém éppen a felhőkig dagadt,
Színűltig tőlt édes hazámnak képével
És a történetek zajgó tengerével;
Sőt kijjebb csapongván a népek sorsára,
Hol örűlt, hol búsúlt, mint világ polgára.
Mi is emelhet fel egy halandót jobban,
Mint ha az emberség tüzétől fellobban,
S úgy nézvén e főldet, mint azonegy tanyát,
És a természetet, mint egy közös anyát,
[Emberűl tekinti a főldnek népeit,
Mint egy ház fekete s fejér cselédjeit,]
Az emberiségnek sorsán gondolkozik,
S az egek tisztébe beléavatkozik?
Óh, emberi szívnek állhatatlan volta!
- Így szólék magamban) óh, már amiolta
E főldön értelmes porképek mozganak,
Mennyi változások, hány scénák voltanak!
Hányszor mutatta meg az emberek szíve,
Hogy ő a jóltévő mennyeiek míve;
De miatta hányszor kellett e világnak
Piaccává lenni minden gonoszságnak?
Ha egy ember támadt, aki áldást ontott
Embertársaira, száz volt, aki rontott;
Ha sok század alatt egy nép addig hága,
Hogy már mennyországgá lett az ő országa,
Egy nap a hódító véget vetett néki,
S ma csak bús pusztákra rogynak omladéki.
Keletről fú a szél... az éjszín haboknak
Cseppjei lomozó szárnyáról csorognak,
Arról jő, amelyről a dákok főldére
A scythák bajúszos tábora bétére.
Mondd meg nékem, komoly fúvallat! látád-é
Azt a Volga síkját, mely volt az Árpádé?
Vannak-é ott, kik még mogorúl szóllanak?
Sohajtasz, - elsuhansz, - értem, - elmúltanak!
Elmúltak, bédűltek abb’ a sírhalomba,
Melyhez közelítünk mi is minden nyomba.
Tán nem is! ki tudja? egyszer megeshetik,
Hogy a Párizs helyét gonddal keresgetik
Trója és Babylon jövő tudósai,
S fókákkal pezsegnek London tört tornyai.
Hátha még ez a vár, melyen andalgok most,
Vagy ledűl, vagy őriz messzefőldi lakost?
Vagy nagy birodalom fényétől súgároz,
Vagy benne két-három medvefi kopároz?
Csuda gondolatok, kétséges jövendők,
Változó országok, emberek, esztendők!
[Míg elmém úgy bukdos ezeknek hátukon,
Mint ki nagy tengerbe evez kis ladikon,]
Múzsák, kik e várnak alját megűltétek,
Elbuggyant elmémet, kérlek, segítsétek.
Mondjátok meg nékem, mi főoka annak,
Hogy itt szabad népek, ott rabszolgák vannak?
Itt a vidék puszta, ott terem s mosolyog,
Itt éles az elme, ott ködbe tébolyog,
Itt kastélyok állnak, s gályák a partokon,
Ott holt csendesség űl az omladékokon?
Gyarló tudatlanság! zabláltan indúlat!
Két démon, mely minden szépet, jót feldúlat,
Mely a kegyetlennek botot ád kezébe
S gyáva félelmet önt a gyengék szívébe,
Mely a babonának felhozván fellegét,
Elzárja a napnak fényét és melegét,
S hideg homályában oly csudákat tészen,
Melyek az észcsírát elfojtják egészen.
Csak a tudatlan fő, csak a zablátlan szív,
Ami téged, ember, magad kárára hív,
Ahol a szív feslett, a fő meg agyatlan,
Ott az emberi sors megsirathatatlan. -
Múzsák! most oly helyen elmélkedem, amely
A világ abroszán legkritikusabb hely,
Mely a csínos nyugat s a durva kelet közt,
A hatalmas éjszak s tehetetlen dél közt
Középpontban lévén, tisztán kimutatja,
Milyen még az ember s főldünk ábrázatja.
Itt van a legvégső óltára Pallásnak
Az emberiségnek, a csínosodásnak;
Ezen túl keletre nevet a szép Moldva,
De a termés-elme nincs mással megtoldva;
Tovább, túl az éjszín tengernek habjain,
Vad tatár lovagol gazos pallagjain;
Túl a zömök kalmuk hordja sátorfáit,
Túl a mongol futja salétrom pusztáit;
Azon túl lakoznak a mandsuk fiai,
A tarka tigrisek s a hajnal lovai.
Ezek mind okosak; emberek, de vadak,
Kiknek, őseinkként, fő céljok a hadak,
Kikben a hódítás nemtelen szerelme
Elfojtja, amit hoz a jó főld s szép elme.
És ki az, ki végig nézvén e népeket,
E világnak felén elnyúló főldeket
Ne borzadna, vagyis ne sírna ezekre
A még bóldogtalan félig emberekre!
Fordúlj tehát, elmém, bóldogabb táj felé,
Hol már a népeket az ész felnevelé,
Szemléld végig Erdélyt és Magyarországot,
Hol érzeni kezdik már a napvilágot,
Járd el Germánia hajdani Bakonyját
És csudáld most benne a múzsáknak honnyát,
Lépj a franciáknak kimívelt kertébe
S a pérui kincsek negédes csűrébe,
Hol a másik tenger kékellő kárpitja
A leszálló napnak ágyát ki- s bényitja:
Nem kezd-é szívedbe nemes öröm szállni,
Látván, hogy az ember emberré kezd válni?
Nézd a munkás éjszak mint nyüzsög és zsibong,
S dolgos méh módjára, keskeny kassában dong,
Az éjszak a köpű, a világ az a rét,
Melyben a kincseket kurkássza szerteszét,
Sőt számos rajt bocsát a messzi határra,
A Bengala s Boszton virágzó partjára;
De túl a szelíd dél áldott határain
Nézd a barna népet forró homokjain,
Vagy hever s éhezik a paradicsomban,
Vagy koldúl, vagy lop, öl, prédál alattomban.
Rongyos birtokossi ők a gyémántoknak,
Mord s paraszt kertészi a fűszerszámoknak.
Te vagy hát, óh Maros jámbor magyar vára,
Hol öszvefut a jó s a gonosz határa,
Te vagy a pont, melynél a vadság eltűnik,
Te vagy, hol az ember érezni megszűnik.
Vigyázz! mert közel van a homálynak partja,
Elnyél, ha az ősznek fénye meg nem tartja,
Akinek díszére építsél templomot,
És a vakság ellen hányj több-több ostromot.
Tele oly lelkekkel termékeny kebeled,
Kikben meg-megannyi Mentorid tiszteled,
Kiket a nemzetnek és a két hazának
A bíztató egek gyámolúl adának.
Rajta, nemes lelkek! álljunk ki a gátra,
Már Európában csak mi vagyunk hátra,
Hívnak magok után a többi nemzetek:
„Magyarok! derék nép! mit késtek? jőjjetek!
Mit késtek? termékeny bennetek az elme,
Forr szívetekben a dicsőség szerelme,
Vitéz lángotokat jobbra fordítsátok
S a békesség édes hasznát munkáljátok.
A durvaság ellen közös kötést fonjunk,
S Atlástól Pontusig örök sáncot vonjunk.”
Mégyünk, nagy nemzetek! íme, Dáciának
Túlsó határin is már megindúlának,
Törjük az akadályt, melytől nem mehetünk,
S mind az emberiség kertébe sietünk.
Vajha Moldvának is kies parlagjai,
Ameddig terjednek a Pontus habjai,
Magyar Koronánknak árnyékába menne,
S a csángó magyar is polgártársunk lenne!