Spí v stínu šumných jilmů, opřená je v dlaně;
když tísní listů paprslek jí padne v skráně,
ta svítí jako čisté sněhy alpských hor
a pod průsvitným víčkem modrý zor
jak pod stříbrnou mlhou temná plesa:
jest pukající poupě žhavý rtík,
jež otevře se každý okamžik;
co ňadro její zvedá se a klesá
jak vlny v přílivu.
To praví květy kolem cest,
to šumí jilmy v obdivu:
ó hle, jak něžná jest!