„„Tvá ňadra, paní světla,““ zalkal s chvěním,
„„ty hrozny plné, ty labutě snící,
ty květy lotosu, jež políbením
svit luny žehná, tak mne blahem spily,
že touhou, žárem, bolem hnán, v té chvíli
bych smrť svou chtěl z nich píti jásající!““