Byl’s v světě sám, jak opuštěný kmen,
a vítr bral Ti lupen po lupeni,
a když jsi kles’, – sám bouří vyvrácen,
to mohl Tobě záviděti král,
jak tisícové s Tebou ku temeni
se brali svatých Vyšehradských skal! –
Neměl’s tu matky, bratra, sestry žádné,
však z cizího-li oka slza padne,
ta váží tolik, jako krve svazky:
Tvůj lid Tě miloval a hrob Tvůj svlažen
byl tisícerou krůpějí té lásky –
Tvůj lid to cítil, kdo mu bouří sražen.