,Nevím,’ dívka praví znova.
Zmateně zří na vše strany.
Hle, tam nad krbem tu sochu:
Kohout, zkován rukou mistra;
nohu zdviženu má trochu,
hlava jeho hřebenatá
trčí pyšně povypiata,
z ní se blyští očka bystrá,
chvost má černý, křídla zlatá.
Sto let jistě, ne-li déle,
kohout, symbol mysli smělé,
z krbu po síni se díval.
Českým bratrům také býval
víry symbolem vždy bdělé.