Svítí dennice, a s Bohem dává
Luna, již se rozbleskuje k ránu,
Purpur zory plane, slunce vstává,
Vítězně již vchází v jitra bránu.
Mladé jitro, mladý máj byl tady,
Rozlehly se luhem, hájem, lesem,
Rozlehly osněženými sady,
Smíchem, zpěvem, vůní, květným plesem
S tisícerým rosných perel bleskem,
S tisícerým pestrých barev leskem.
S veských vížek, s vážné chrámu báně,
Jako včeliček když roje bzučí,
Z blízka, z dáli zvony slavně hučí,
Volajíce lidstvo ve dům Páně,
Kde se světit bude dnes duch svatý.
Ze všech stran se hrne lidstvo valné,
Ustrojené ve sváteční šaty
Zbožně pospíchá z krajiny dálné.
Hučí varhany, a hlasy zpěvné v kůru
S ranním kadidlem se vinou vzhůru.
Tam zas dóm svou hlavu k nebi nese,
Ozářený růžnou mlhou rána;
Okna hoří – v povětří se třese
Spousta kamenného velikána.
Dívý hon se neviděn kol béře,
Do kořan jsou otevřeny dvéře.
Nejsvětější svátost při oltáři,
Kněz ve purpurové jitra záři,
Jenž se barevnými okny leskne,
Veškerému lidu okazuje;
Hříšné srdce v pokornosti teskné,
V prachu každé koleno se klaní,
Svatým tajemstvím se požehnání
V každou duši přemilostně leje,
Když velebné Tantum ergo pěje;
K člověčenstvu stoupá svatý duch.
Žena kyne! Běda! Těš vás Bůh! –
Za hory se slunéčko již sklání,
Začnou hořet večerní červánky,
Při dudech a sladkém houslí hraní
Začínají veské radovánky.
Dudy hučí, cimbál jasně cinká,
Fábor lítá a podkovka břinká,
Sukně vesele se v kole točí,
Srdce každé, nohy plesem skáčou,
Dmou se ňádra, planou rty a oči;
Mnohý párek ze světnice ven
V noční sad je hudbou unešen.
Cimbál volá, housle za ním pláčou,
Neslyší on, květe jen a hoří,
V opojení hloub a hloub se boří –
Procitni! nech rozkoš tuto žhavou,
Růžné svleč a vezmi tváře bledé,
Fábor sejmi, s popelenou hlavou
Modli se – neb morní panna jede! –
Poznej všecku hrůzu, všecka muka,
Při nichž dech se tají, srdce puká. –
Na den svatby jinoch s nevěstou
Vykrádá se z osvětlené síně
V noční loubí májovonné, temné.
Z dáli znějí hudby sladké hlasy, –
Leží v roztoužené děvy klíně,
Ňádra dmou se, chvěje ret, a vlasy
Splývají co sítě zlaté, jemné
Dolů na ňadérka obnažená.
Jeho duše zmdlená, přeblažená,
Neodolá kouzelné té moci,
Topí hloub se, jako světlo v noci,
V temno spánku. To se nad ním svírá –
Hloub a hloub – již spí – tma nad ním čírá,
Procitne – a leží ve své rakvi.
Dívky pláč a kněžů žalmy slyší,
Slyší kropení na rakev stříkat,
Slyší po provaze v hrob ji smýkat,
Hroudy již o její víko bíti.
Hluk se dálí, vše se nad ním ztiší,
A on zrádně zklamán o své žití
V hrobě leží s tlukoucím svým srdcem.