„Jsme a přec zároveň nejsme, – jsme fantomy, fluida zbylá
po rušném životě tom, jenž hýbal se, hlučel zde kdys;
na všem zde uboze tkvíme, bezradné, bloudící stíny,
beztělé vzpomínky-echa, nešťastná strašidla jen.
Věru tak skutečné, živé tady jsme byly a šily
a teď tu nejsme, oh nejsme – co zdáš se vnímat, je klam,
bytí to zavražděného poslední pozdrav a povzdech,
úsilí poslední myšlenka marná, které tu pro navždy zaklel
Čaroděj nejukrutnější, vrah všeho živého: Čas.
Minulost toho jsme parku, minulost, poutníku, tvá!
Na tvou se věšíme duši, šíj její sklánějí, tisknou
tížící naše paže – vysvoboď, vysvoboď nás!
Nikoho nepotěšíme, stínový obraz a hlas,
každému těžko jen, teskno, smrtelně teskno je z nás,
bloudíme bez užitku, bloudíme bez účelu,
hledáme včerejšek svůj, vtělená marnost a běda,
jsme a přec zároveň nejsme, jsme jenom z podsvětí stíny,
dej svojí krve nám napít – osvoboď, osvoboď nás!“