K šeru večera juž den se valně kloní,
strumenem se vine zřídla jarý tok,
a dnes mutným hlasem vlnka vlnku honí.
Jako ku poctě sem k vodám zrádný sok
mrtvou Vandu snes’ a v chlad ji stínů cloní.
Sem i Brunhilda svůj namířila krok,
u ní Ludiše se bolem rozechvívá
a svých tváří bledost v bílých dlaních skrývá.