„Andreji, to bude nový náš národ,“
promluvil Jiří rozjařen,
cvalíčka svého mu ukazuje.
„Nejenom zvát se, než životem
celým on musí býti Jiřím,
musí být opravdu Odvahou.
Plát z něho musí čistý oheň,
ne čmoudný ohýnek pytlákův,
při němž si doma peče své srnčí.
Tak to chci mít a musí to jít.
Filipa v hlavě, vysoký pro luk
cíl a srdce v pořádku.
A vždycky na cestu trochu smíchu,
víš, místo kdysi šňupáčku,
aby jej vesele nabídl druhým.
Smích, to je křen, křen, Andreji.
A vždy ať bohatství, štěstí tady,
víš, tady, tady hledají.“
rozohněn Andreji dotvrzoval,
položiv ruku na srdce.
„Nemáš-li pro ně ustláno tady,
nenajdeš štěstí v dálce kdes,
ono je blízko, je u tebe,
ozve se, máš-li srdce hlasné,
nehoníš-li se v mátohách.
Proto je tolik nečistoty
v nesnášelivém světě tom,
že v srdci pusto je – není tam Boha.
Nemyslím pámbička, rozumíš?“