Sen uprchnul; kdo může, ať jej chytá!
V mém nitru šero, chvíle ta, když svítá,
než slunce vyjde nad rozsáhlé moře.
A sen byl krásný; tuším na obzoře
v tom zlatém mráčku, který v západ pluje,
zřím jeho křídlo, jak mi odletuje.
Já lkal bych, volal, prosil: „Zůstaň!“ za ním,
však s vděčností v prach šedou hlavu skláním,
že vidím den, že pozdravit smím světlo!