Nyní vedle zasnoubence svého
pyšných lící, vzrůstu mohutného,
za Marií něžný obraz děví
jako luna za sluncem se jeví.
Oděnoť je tílko její celé
s hrdla po střevíčky běloskvělé
stříbrohlavem jemným; v jeho třpytu
libý obrys útlé postavy
zdá se utkán ze stříbrných svitů
jarní noci. Zástup zvědavý
tichne kolem, jako z obavy,
že by mohl všední zvuk a ruch
zaplašiti vděk ten divuněžný,
jakým pouze báje divný luh
odívá své hvězdorouché kněžny.