Obracím se kolem rybaříka,
jehož domek chví se mrazem bílý,
a již noha čiperně se smýká
směrem tím, kde kyne domov milý.
V tisícerém ohlašuje lesku
rodné město unylým se očím,
měsíc kráčí volně po nebesku,
všecko kvete, kamo zrak jen stočím.
Kostelní věž skryta jako v páře,
dřímá klášter s mnichy u oltáře,
a hrad zírá temně do noci,
od smrti že není pomoci;
jenom ze dvou okéneček z dáli
rozlévá se do mlžiny svit –
tam mé nohy prosté pospíchaly,
tam má spása, pokoj můj a klid.