A přece touha divná, tajuplná
mne hnala od severu;
tak hvězdy nutí to, by zaplanuly v šeru,
tak spěchá k moři vlna.
A darmo ptám se nyní,
když laur mé čelo stíní,
zda k jihu spěl jsem jako laštovice,
když přiblíží se zima?
Či kraj ten kouzelný, pln lesku, vůně, zpěvů
tak hluboce mou rmutnou mysl jímá,
že luzné sny v mou duši čarujíce
ráj plných vábných zjevů
mne chtějí přemluvit, bych bol svůj zapomenul,
bych s okem veselým a s vyjasněným čelem
chrám nových nadějí a nové lásky sklenul
v svém srdci osiřelém?