Jen echem dálným, šeptem tiché břízy,
kdy deštěm těžká do okénka bije,
v San Marku klášteře šum zní a mizí,
jímž chví se kolem hlučná Florencie.
Jak mlhy plášť se zdivo zdá kol šedé,
jímž vrouben klášter; na výspě jak skalné
zde vlna života se láme, tříští
v bezcennou pěnu. V arkád vzdušném loubí
duch samoty co pavouk sítě přede,
ze stromů vůní pryskýřnou se prýští,
v let vánků mísí se a v písně žalné,
jež fontán tiše rybkám pěje v hloubi,
a mnichům v čela zbožné dumy sází.
Nejvíce Giovanni mnich snivý, bledý
zbožnosti ohněm plane; všecky tužby
jak zrna kadidla v ten plamen hází,
jejž jako věčnou lampu ve své hledy
v stráž zavěsil své boží, svaté služby.
I tvůrčí sen, jímž jeho štětec veden,
jen v lásce boží jako v záři duhy
svou peruť hrouží, jak by s nebe éden
chtěl barvou snésti na pozemské luhy.
Včel zlatých rojem z duše díla četná
již vyšla hravě, zahrada co květná
San Marko zkvítal leskem jeho štětce.