Dům nízký vidím, v hojné révy zdobě.
Na práhu jeho něžná postava,
půl děva vesnická, půl města robě,
drůbeže davy pestré svolává.
Jeť popelka to, zapomněvší skrýti
za rána dárek blahopřejných vil:
klobouček slaměný, jenž plný kvítí
na stuhách hedbávných jí klesl v týl.
Vlas prostý vlnou bohatou se lije
na pružná ramena, po jemnou hruď,
dlaň bělostná kol zrní zlaté sije
a lahodný rtík vábí: puť puť puť!
Mrak perutí se hemží v šumném plese
u nohou jejích, v jasném zápraží –
tak nejprv jsem ji spatřil, vraceje se
z vycházky ranní, s knihou pod páží
a líbezný ten obraz prostých vděků
nesmaže s paměti mé ruka věků.