Májový větříček
březovím šustí,
mrzutě táhnou pryč
stínové pustí;
slunko se usmívá
ve zlatém třpytu,
země se rozplývá
ve sladkém citu.
Rákosí vlní se
nad tmavou tůní,
vážný les dýše kol
mladistvou vůni:
srdečko v ňadrech mi
radostí bije,
vše, co mu zemřelo,
zase v něm žije
ve zlatu slunečka
v podletní kráse –
takž i má obraznost
rozzelená se.