vše povím ti, však pouze až tam v lese!“
Ji v náruč chyt’. List jivy tak se třese,
když večer naň severní vánek dýchá.
Zas v plášť ji zahalil a jeli z ticha
přes nádvoří a podhradí skrz bránu.
Jak choré děcko nes’ ji, v srdci manu
on cítil soucitu, kde vášeň plála;
tak jemná, něžná býti se mu zdála,
že bál se o ni každým skokem oře.
Je brzy zahrnulo stínů moře,
zas byli v lese, jeli po mýtině,
tam plály vrby, světlušky v svém klíně,
tam houkla sova jako výkřik bolu.
Však cítili, že byli při tom spolu,
on v plášť ji halil, k srdci tisk’ a ona
jak vedrem unavená lilje vonná
se oddávala jeho něze vroucí.
Teď vyšel měsíc, slyšeli kdes tlouci
v tmách slavíka, kol rosa v perlách hrála...
A zde ten hvozd a zde ta němá skála,
zde modřínů zeď věčně zádumčivá,
zde pustá strž a zde studánka kývá,
zde oře přivázal, ji sundal s koně.
Jak ostružiny rvaly by se o ně,
tak chytali se v proutí, klest i kámen.
Na lebce skály hořel modrý plamen
a náprstníku květ tam u studánky
plál nachem, jakby stopen ve červánky,
sta žhavých much se pletlo v kštice hlohu;
šel, nes’ ji, nejistě klad’ v trávu nohu.
Již byli u cíle. Hlať jako achat
se leskla v stínu, měsíc začal máchat
v ní stříbrné své vlasy z jedné strany,
že povrch vln byl ostře pruhovaný
a hrál a chvěl se stem jiskrných bodů.
„Tak pusť mne za sestrami! Zříš tu vodu?“
„Jdi tedy,“ pravil dojat, „ale rci mi
své tajemství i jejich!“ Rety mdlými