To Eva jeho, do temna se rdíc,
mu tajemství své sladké pověděla:
že za rok už tu nebudou tak sami,
že za Dušku dá náhradu jim nebe –
A Svatoň, štěstím nejsa mocen sebe
div neudusí Evu hubičkami,
vždy prudčej líbá – líbá zas a zas
tvář zardělou, rty, čelo, šíj i vlas;
ta zpráva, že se Eva matkou cítí,
je největším proň darem v celém žití.
A jako v díky za dar onen zní
teď malou jizbou, jasně osvětlenou,
ta věčně krásná píseň vánoční,
již pěje šťastný Svatoň se svou ženou.