Již slunce v modro za hory se hrouží.
Na východ z mračna temna nenadále
vystoupá zjev, jenž hruď nám divně ouží,
pocitem nadšení; on vzrůstá stále,
že duch náš kyne s ním a za ním touží.
Přes temný mrak se klene oblouk jasný,
zjev duhy velebný to, čarokrásný.
Jakoby blesky, které zde se chvěly,
půlíce mračen neprůhlednou tučí,
v ten jasný oblouk z ohně zkameněly!
Hrom časem ještě z hloubi mračen hučí –
však západ ponořen již v světle celý,
a jak se leskne vše té září vůčí,
jíž slunce jako zmladlé line k zemi,
s tou vůní – zpěvem plynouc haluzemi.
Tisíce kapek k matce zemi padá
a každá bezbarvá jest o sobě:
však každá aspoň kousek duhy spřádá,
by zaleskla se v čarné podobě;
proběhnouc světlem – bezbarvá zas svadá,
jsouc vlahou zemi – nebi k ozdobě.
Kdy miliony ale v nebi hoří –
teprvé převelebnou duhu tvoří.
To vážný pokyn lidstvu veškerému:
jak potřeba jest kapek miliony
ku zjevu duhy v nebi velebnému,
tak milionů lidí žití, skony,
přiblíží teprv lidstvo k cíli svému,
ve vytoužené, blahé kraje ony,
kde tváří v tvář se sejde s zjevem krásným,
svým idealem – jak ta duha jasným.