Je Vídeň město, až se hlava točí,
jí rovného jsem nikde nezřel věru,
co panstva tady, kočárů co drahých
a jaké domy – z kamene jsou všecky –
co arkýřů a vížek rozmanitých,
že člověk hledět nestačí kol sebe.
A kancelář, hoj, to je teprv zázrak –
ten portál divný, z mramoru prý tesán,
a jaké schody! Obrazů co v chodbách!
A pánů všelikých, co na nich zlata!
To napadne vám, bratři, dovnitř že mne
nechtěli pustit, otrapa že prý jsem
a kdo ví co. A moc to dalo práce,
než na tolar se ulakomil portýr
a pustil mne. Tož chodil jsem a chodil,
až jakýs pán mne předved před kancléře.
Však bylo zle. Spis, jejž jsem s Čolkem zrobil,
mi odebrali, prý jsem rebel, láli,
a vy že všichni trestu propadáte,
že bouříte se proti Veličenstvu,
tož jasné Marii a Terezii.
A mám prý říci, kdo a kde se bouří.