Dím příručímu: „Vyprostíme Kláru brzy
a ještě dříve do myslivny dorazíme,
pán cizí čeho si tak tuze přeje, zvíme,
podáte-li mi ruku – dnes mě noha bolí,
jak nebolela dávno. Čeho host si žádá,
mne k valné zvědavosti věru nenabádá,
jsem dotužen, že mohu slyšet kohokoli,
však Klára volá, snad ji cizinec již nudí,
a všecko, co jí není vhod, mne také trudí.
Mdlé nohy naše pospíchaly těžkým krokem,
již naposledy kmitla řeka třpytným tokem,
les přidušeně šuměl, jakby mluvil s námi,
svit měsíce před námi běžel pěšinami,
až v plném jeho lesku blýskla stěna bílá,
a myslivna se z tmavých stromů vynořila.