Zaduněly rány v staré, tmavé věži,
každá mocně v tichý klášter zapadla,
mrtvou chodbou letí, dál a dále běží,
budit srdce, jež už dávno uvadla.
Okna zadrnčí a v matném polosnění
srdce v prsou stísněných se zaraduje,
že to zvonů věčně bdících zvučné chvění
zase další pokrok časův zazvěstuje.
Každou hodinou a každou minutou
kráčí blíže smír už s palmou svou,
zpomínka však děsná prsa dusí,
že to srdce ještě dosti zkusí,
než se s poslední svou sejde minutou.