Stín těžký zastřel duši badateli,
a jako stínu toho vtělení
se černý obrys kreslí v sněžné běli
a blíží se. To není vidění,
toť lidský stín. Zrak hněvný blýskl z šera,
a mračný stanul Valdštein u Keplera.
„Tak jsem tě nalézt chtěl, tak právě v díle,“
dí Valdštein hvězdáři. „Co žádám, víš.
Mně dávno slouží astrologů píle,
a dávno zvěstila mi slavné cíle
svou nadpozemskou mluvou hvězdná říš.
Však nevěřím všem věštbám pochlebným
z úst zištných, dobrodružných lžihadačů;
však z pravých čisté vědy vykladačů,
již ku hvězd mysteriím velebným
zří s úctou vážnou, – z těch ctím nejvýš tebe.
Chci tebou zvědět, co mým losem jest!
Mne volá čin, jest čas, – nuž zkoumej nebe,
bys tlumočil mně ryzí věštbu hvězd.
Chci zvědět, jest-li vhodná, šťastná doba,
bych počal záměr srdnatý!“ – Tu něm
vzpjal Kepler k výši dlaň, – i mlčí oba,
až Kepler dí: „Tam věčných světel sněm
plá nade mnou, a před jeho bych tváří
byl kejklířem? A nevěříš-li lháři
ni prodavači šalby, slyš mě tedy:
co žádáš vědět, nikdy nevyloží
ti učeň chladné, pravdomluvné vědy.
Já zkoumám dráhy hvěd, – ne soudy Boží.“