Naposled se zaskvěl mistrův zor,
skráň též poslední se vzpjala silou:
„Tedy přece uhájil můj vzdor
mému rodu tuto půdu milou! –
Však ne sám – tvá práce, drahý synu,
zásluhy má lepší polovinu.
Spoj to dvoje: Pracuj statně dál
a stůj pevně, jako já jsem stál!
A teď, milé dítky, spojte dlaně
na mých prsou, přichylte se níže, –
oh! mé ruce! – železná v nich tíže! –
jak jim daleko na vaše skráně! –
Tak – mé požehnání na vás plyne,
drazí! A k mým rukám jiných dvé
neviditelných se tajně vine.
Cítím blízkosť drahé Anny své –
dobré oko hvězdou v šeru kyne –
za chvilku s ní navždy duch můj splyne!
Buďte požehnány, hlavy drahé!
Pod tím krovem, jenž boj spatřil můj,
v tiché práci plyňte vám dni blahé,
a duch lásky vždy vás obletuj!
Ó! – vše zaniká mi v pustém víru –
vidím slunce jen – tam vzchází rudě –
a já hasnu navždy – hasnu v míru –
neb kde žil jsem, na té zmírám půdě!“