A vyšli z chaty šli lesem
a přišli až ku břehu;
tam zřeli, blednouce děsem,
jak Perkunas v zážehu
svých rudých blesků je čekal,
jak zkáza s ním číhala,
jak v zraku, jenž po nich těkal,
smrt jistá se skrývala;
hled každý jeho byl bleskem,
hlas vichru se podobal,
když takto hromovým třeskem
na královnu zavolal:
„Tu lásku zaplatíš smrtí,
jíž blažila’s člověka!
Náš zákon rouhače drtí,
msta káže tak odvěká!“