„Ano, prapor prsty andělskými tkaný,
seslaný nám bohem v pomoc na pohany.
Nech, ó královno, ať líčí slovo chudé
děj ten velebný, jenž navždy zapsán bude
v desky dějin dánských nesmrtelnou runou,
věčně oslavován pěvců zlatou strunou!
Vojsko naše táhlo divou lesní pouští.
Duby obrovské tu spletí mocných suků
předly hustý soumrak, v němž na kmenech buků
zpola mechem krytých, nevídané tloušti,
míhaly se skvrny bělavé. Jak plémě
hadů hroznotvárných plísní vlhké země
tlusté kořeny se v uzly zaplítaly,
tiplic oblak visel nad močálem tmavým,
z šera hnijícího býlí prosvítaly
jenom jedovaté houby nachem žhavým.
Pošmurno vše bylo v tomto lesním hluchu,
bez ptačího zpěvu, bez žití a ruchu,
stesk se v duši plížil, jak by klín těch lesů
plnilo zlé kouzlo, hejno tajných běsů.