Zaštěbetá teď prostořekou zase Héra hubičkou:
„Což připadá ti! Neboj se, že hanbu budeš z něho míti;
Všecky budou tady Grácie1) naň svým házeti očkem,
Nejspanilejší již ze bohyň proň chřadne milostí.
Této panence lepé když vyznala já to tajemství,
V chyžce nizounké kdes že miláčka svého ukrývám,
Po straně svou prosbou ustavně dorážela na mne. –
O, takovému že jest tvoru – víš – cosi těžko odepřít! –
Mne k němu až doprovázela má přítelkyně jednou;
Často bezemne potom však vkradla se tajně na Lemnos.
Dlouho nemohlať sem pochopit, zove proč mne maminkou,
Jindy její sem bývala jen přítelkyně věrná,
Až pak sem nevěsty milé u Hefästa dopadla.
Měch nevrzal, nebyloť tenkrát ani jiskry ve vyhni,
Kdežto po prstech sem do jeho z ticha vešla kovárny.
Ejhle vidím, okolo krku an labutího drží syn
Svou tu milenku. Puzen byv láskou vroucně ji líbal.
„„Pospolu hezky se vám to sedí na kovadlině dítky,““
Křiknu, a měl si vidět, jak jim se uzarděly líce.
Z ust nebyly v stavu překvapené ubožátka vypustit
Ni slova. Outrpnost muselo s nimi srdce mateřské
Mít. „„Vždyť jest to maminka, jenom nelekejte se,““ řeknu.
Pak mi milenci teprv svou vyznali lásku horoucí. –“