Jak smutek sám teď paní Roza chodí
v oděvu černém, s tváří uslzenou.
Mám věru soustrasť s ubohou tou ženou!
Tři svoje děti častěji teď vodí
k nám do zahrady, by se pobavily.
(Jen způsobnější kdyby trochu byly!)
Je sdílnou velmi, – hovor ihned spřádá
a o svých strastech vypravuje ráda.
S důvěrou plnou obrací se ke mně,
nic netají mně, – o radu se ptává
a jindy zase z daleka a jemně
vyzvídá u mne, ba i rady dává. – –