A řeka přenesla je poslušně
na druhý břeh, a výkřik bolesti
se vydral z prsou Ludislavových,
když zneuctěné tělo Ctirada
v prach pohozené, nahé ležet zřel.
Již chtěl se k němu vrhnout, slzami
mýt rány bezčetné a hluboké,
když náhle, jako z země zrozeny,
na divých koních děvy zjeví se:
jak krákot havranů jich volání,
jak černý oblak vlasy vlající,
jak blesky zraky jejich divoké.