Vraští Jeník brvy skaboněn,
zítra hody, dlouho ždaný den,
na nějž čeká dobu již tak dlouhou
s bázní sice, avšak s velkou touhou.
Či je chvilka někdy více vhodna,
kdy druh může hlédnout srdce do dna
družce své, již schvátiv o půli
na hruď hruď ji v tanci přitulí,
kdy své oko v oko její noře
vidět může, jak jí na lících
rozleje se nach a blahá zoře,
na rety jak motýl vlétne smích?
Kdy si kleknuv na šáteček bílý
před ni zří jích ňader milý spád
a, kdy ona níže hlavu schýlí,
šeptnout můž' jí v úško: mám tě rád!