„Své sbohem nevolej, přesladký dechu léta!“
Od této chvíle není podzimu, ni zimy.
Den rusý, letní den nám v hojné rose zkvétá,
žeň setby oddané, v níž jiskra milostná
rozžíhá onu chvíli. Nebesy bezmračnými
veliké pluje slunce, jak tehdy v zimní čas.
Ten květ že vyzrál již? Ten plam že vydal klas?
Od této chvíle není podzimu, ni zimy –
je teplo nevysýchající, prudká žízeň léta,
je zázrak života.
Tak nyní, moje milá, přišlo toto září,
jež důvěrně i prudce vzkřiklo k tobě: Matko!
Co že mu odpovíš?