Synek, který Špetku dobře znal,
bez řeči si říci dal;
vypil jako všecky děti
bez rozumu první, druhou, třetí,
takže po nedlouhé chvíli
vyhlížel jak stěna bílý.
„Nyní máme snad už dosti,“
pravil Špetka se vší upřímností;
„teď musíme, milý synu,
vyvest ňákou čtveračinu!“