Tak volá Héla hlasem jako vlk,
když chladný kov mu vniká do útrob,
a Ctirad rozevírá náručí
a snaží se, by objal luzný stín,
jenž na větvi si temné vlasy rve –
v tom zachvěje se druhým hlasem vzduch,
tak sladkým hlasem, a tak bolným přec,
že Ctiradovi srdce zabuší,
že tváře zbledly mu, a neví, proč.
„To volá Šárka!“ posléz zašeptal,
a je mu bolno, jak by zemřít měl,
a je mu sladko též jak v doubravě,
kde snil o neskonalém blaženství...