Teď lesního dotaz vyrušil jej z rozmluvy vábné.
Však byl vádě obou veselé jen z půle naslouchal,
a proto nepřilnul jeho odvět přesně k otázce.
„Arci že réva“ – pravil – „jest nad chmel povznesenější:
Vzácná šťáva její, žhoucími polibky zrající
čisté záře nebes, nám sluncem žíly prohřívá,
ohně i světla plná, nese v éther křídla myšlénky.
Však chmelu, ječmene mok jen ke hrudě tíhne pozemské,
poutá mysli peruť, krev línou v útrobu vlévá.
A proto réva jenom velebí se v básni a písni
pěvců různorodých, struny východu, západu hlasné
chválí víno jaré, jež snoubeno kráse a lásce.“