O prstů utínání Licius
již pověděl, já jinou zprávu mám.
To kruté nařízení Bar-Kochby
na tuhý odpor brzy narazilo,
a rada knězi hned se sestoupla,
neb mnohé matky, mnohé manželky
tak nechtěly dát děti, muže své
víc mrzačit. Však Bar-Kochba stál na svém,
chtěl důkaz síly míti na každém,
kdo vstoupiti měl v zástup Hospodina,
jak ztřeštěnců těch voj se nazývá.
Tu někdo v synedriu návrh dal,
jenž přijat hned byl s velkým jásotem
(já svědkem skrytým toho divadla
jsem, pane, byl za žida přestrojen,
a Joviš ví, že pravdou jest má řeč).
Zněl výrok kněží, k němuž Bar-Kochba
též přisvědčil: Kdo chce být k vojsku vzat,
má vlastní pěstí cedr poraziti,
neb v běhu vyvrátit jej ze země.
Od Betaru, co kámen dohodíš,
se táhne odvěký hvozd cedrový
po mírné pláni v hlubé údolí,
na stráni vojsko sestouplo se v šik,
pod strání na omšené balvany
usedli starší, knězi, zákonníci.
A nyní začlo děsné divadlo!
Z řad mužů první vystoup Bar-Kochba,
šel klidně mezi kmeny odvěké,
z nich největšího obra vybral sobě,
jej klidně změřil od hlavy až k patě,
pak napřáh pěsť svou jako hromoklín
a brvou ani v tváři nepohnul,
a rána zaduněla jako hrom,
to rána jeho pěstě mohutné
a druhá na to ještě dunivější
jsouc dlouhým provázena praskotem,
a cedr třistaletý, hvozdů král,
jenž bleskům čelil v tolikerých bouřích
a vichrům vzdoroval, se zhroutil v ráz
pod mocné jeho pěstě úderem.
Zem zatřásla se ve svých hlubinách,
když na kmen jeho blesky zbrázděný,
on vložil nohu svoji pokojně
jak na šíj skáceného otroka,
a sterý povyk vzpjal se k obloze,
tož z dvou set tisíců židovských hrdel:
„Toť Bar-Kochba! Syn Hvězdy! Messiáš!“
On klidný stál a patřil s úsměvem
na úžas všech, pak odstoup o sto kroků,
v tom druhého si soka vyvolil
svou orlí zřítelnicí v sboru tom,
dal v prudký běh se s výše v hlubinu
a v běhu ku kmenu když dorazil,
jej páží objal – strom se bránit zdál,
on nepovolil, dvakrát zakroutil,
až v praskotu jej divém s kořeny
vyvrátil z rodné půdy a jím šloh,
až hlíny, štěrku celým přívalem
se stmělo nebe a strom děsně hýk,
jak měl by duši, když dopadl v zem!
A nový pokřik, nové jásání:
„Tys Bar-Kochba, Syn Hvězdy! Messiáš!“
A nyní měls to, pane, viděti!
S mohutným rykem jako vichrů rej
když rozpoutá se hustým pralesem,
že praská to a sviští do kola
a praští, puká, houká, hvízdá, fičí,
se za Bar-Kochby vrhli příkladem
na kmeny všichni. Zápas obrovský!
Tu pěstě kmeny kácely jak třtiny,
tam v běhu mihala se ramena,
šat vlající a klubko lidských těl
se svíjelo kol těla starých stromů,
a rvali je a z hlíny trhali,
až tmou se zakryl blankyt sálající
a slunce utonulo v prachu mračnech.
Kmen padal za kmenem, ten skácen ranou,
ten vyrván, odhozen jak dětská hříčka,
a dolů střemhlav se to válelo,
jak obnoven by starý byl tu boj
gigantů dávných! Člověk s kmenem srost,
je nerozeznals, spolu váleli
se dolů strání v divém praskotu
a řvaní divokém! A ptactvo nebes
mníc, bouř že hrozná lesy bičuje,
se vzneslo k výši s hlasným krákáním
a hýkáním a vytím tisíce
tu hlasů zvířecích se mísily
do hlasů lidských, zvuků vichřice!
Sup holohlavý, orel, výšin král,
výr, noci host, a sokol hltavý
a mezi nimi menších opeřenců
mrak celý zděšen vzlétl k nebesům,
a perutěmi v skřeku splašeném
zakrýval slunce jako v zatmění,
co divá zvěř, již hostí onen prales,
se s řvaním lítým dala na útěk
a vrhala se vztekem vznícená
na muže, kteří lesa čelisti
zde otvírali s divým výskotem.
Dvě lvice na Bar-Kochbu vrhly se,
v prs každý se mu jedna zakousla,
on jak dvě kočky chyt je pod krkem
a odhodil sto kroků od sebe,
co šakala, jenž chtěl mu nohu hrýzt,
jak krtka odkop, jej si nevšimna.
Tak jako on i jiní řádili,
a nežli slunce kleslo k západu,
kde prales byl, tam byla mýtina;
sta kmenů vykácených, vyrvaných
se válelo přes sebe v neladu,
nad kterým ptactva mrak v dál ulétal.
Pak začli kněži kmeny počítat,
co kmenů povalených, tolik mužů,
jen na Bar-Kochbu přišlo kmenů sto!
Pak začli velebiti boha svého,
v šik srazili se mocný, pod nimi
že zaduněla země, k Betaru
se obrátili jako živý hvozd
a Bar-Kochba v jich čele jako král!