Náhlý vůkol šum. Všech zraky poutá k sobě
panoš dvéře síně otevírající –
rozletly se – sálem ticho jako v hrobě –
slyšeti zvuk varhan v dáli zmírající.
A hle! nyní vchodem v panovnické slávě
Přemysl se zjevil. Ve královském hávě
lepořasém vyšel jako slunce skvoucí,
záře zlatem ryzím od hlavy až k patě.
Králová pak sličná vedle něho jdoucí
s lící milostnou, ve stříbrotkaném šatě,
podobá se luně, když nad hory vzchází.
Než aj! mezi nimi – – Zda to vyprovází
jitřenka je luzná v rosné mlze sněžné?
Jaké zjevení to dívčí čaroněžné?
V bělostného roucha lehké, vzdušné přízi,
plné démantků, jež v záhybech té řízy
třpytí se jak rosa v řásních růže bílé,
zjev ten lehounce se chvěje hlavu chýle
k ňadru vábnému; zrak stinná řasa kryje;
obličej sám bled jak růže sněžné lupen
v roji kadeří, jenž v hojné mráčky skupen
chmurou hnědou kolem luny té se vije
na ramena, k ňadrům; nad milostným čelem
kadeře ty spíná stříbro diademu;
vínku z lilijí má tvar; na jeho lemu
rosa démantů hrá v mihu čaroskvělém.