I obstoupili mládenci sestřičku,
A v dalekopověstné, v té Hadí Skále,
Jeden po druhém její čelo líbají,
A za její službu a lásku jí děkují:
„Ach, sestro naše, ty sestřičko milá!
Ty tělo mladinké, a dušičko libá!
Jak ti poděkujem za tvou stálost?
A co ti darujem, aby tě to těšilo?“
Ale dívka, ona jim neodpovídá,
Než na své ňádra, na bílé a mladé,
Jednoho po druhém ona tiskne;
I nebylo pro radost pomysliti na svět,
Leč na otce, na hněvného a dobrého!
A když se tak nad sebou radovali,
A když se, nemluvíce, věrně líbali:
Větrové zahučeli, a stěny skal zazvučely,
A ta Hadí Skála potřásala se,
A k jedné straně v divokém praskotu rozevřela se! –
I opustili bratrové tu osudní skálu,
A radostně do rodné dědiny sou kráčeli.
U prostřed nich šla jejich dobrá sestra,
Jejich sestra, a nejmladší bratříček;
A on se radoval, a on si poskakoval,
A tím krkavčím křídýlkem potřepoval. –