Tu brzy nebylo již generálů,
ni plukovníků, ani seržánů,
nebylo Velké armády, jen davy
všech druhů zbraní táhly silnicí
až po kolena sněhem, vánicí,
v groteskních cárech, směšných výstrojích,
uzmutých druhům, cestou pobitým,
neb Rusům, postříleným při bojích.
Bubeník s hlavou modře ovázanou
vlněným šátkem, s bubnem na zádech,
šel s kyrysníkem v přílbě třpytivé,
jenž místo krunýře si ovinul
kol prsou pestrý perský koberec;
za nimi ubíral se granátník
v mužické vestě rudé, bez pušky,
s rukama strčenýma do kapes
děravých kalhot, dragoun v kožichu
s kořistí pytel na bedrech si nes.
Spíš psancům podobni než vojákům,
šli tupě, bez myšlenky, stále vpřed,
neb ledný vichr, mráz a hladu hnět
je jako stádo hnaly před sebou.
A všichni viděli, jak císař sám
se brodil sněhem v čele maršálů
a zasmušile jako žebrák šel
o hůl se opíraje, silnicí.
A ti, kdož za ním zcela blízko šli,
ve hvizdu větru s hrůzou zaslechli,
jak s někým mluvil: „Nechápu tvůj cíl,
ni smysl všeho. Proč jsem musil jít
do těchto plání, bych tu zdrcen byl,
já přišel s lidmi se, ne s živly bít.
Proč pykat mám a jaký je můj hřích?“
Dál vířil sníh a u cest v návějích
trčely káry, děla uvízlá,
kus kola, palaš, lesklý bajonet,
kopyta koňská, ruce vztyčené,
v pěst zaťaté, jak z hrobů sněhových
by nebi hrozily. A bylo hůř.
Sníh jen se sypal z šedých oblaků,
dny krátily se, noci dloužily,
mha vsakovala v hadry vojáků,
jež mokré mrzly a jak střechýly
chrastily na nich. V nocích třeskutých
pod širým nebem leželi jak psi
kol ohňů v sněhu, často bez ohňů,
a ve dne šli. Už nechápali kam.
Šli tupě, bez myšlenky, stále vpřed,
jen rychle pryč z té země hrůz a běd.