Tam zíral dolů ku břehům,
Jež keře vzkvětlé vroubily,
Na palác bílý, otcův dům,
V němž cizí plesy hlušily.
Tu „s Bohem!" zvolal divým hlasem,
Jejž v hrdle zdávil palný žal,
Tak tklivě, že i spády skal
Trnouce v zvěně shlukly žasem...
Pak šel – a stavil zas spěch kroků,
Hrnoucích slzí proudy v oku:
A na tom samém místě stál,
Kde nad krajem já zaplakal.
Tam slzným okem v modrou dáli
Mé roznícené zraky plály,
A divou slastí těkaly
Od modrých vln tam na skály,
A se skal mešných v divou pláň,
S níž snoubila se nebes báň.
Tu slunce růžné na obzor
Juž vystoupilo z šedých hor
A vše svou září ozlatilo.
Ty vody červcem zabarvilo,
Že zdálo se, jakoby zem
Svůj proměnila dřevní lem
V proudící nachem oceán
A vzplála v nebes rudou pláň.
Z blízkého města hustý kouř
Vystoupal nad m’hu sivoranní,
Jak temný mrak se dutě hraní,
Když v černém nitru chová bouř.
Však jak nočního s jara stínu
Se tmy v dál modrou rozplynou,
A čaropůvab rozvinou,
Jejž chovaly dřív v chmúrném klínu:
Tak prchl kouře hustý mrak.
A volně zíral vlhký zrak
Těch zahrad květy porosené
A vodotrysky rozpěněné,
Jež v mramorových kašnách svůj
Tok přijímaly v sněžnou sluj;
Ty bílé villy nad vlnami,
Jež mile kryty křovinami
Svůj krov ve vodách smáčely
A odlesk v hloubce srážely;
A k tomu všemu ptactva zpěvy –
Nad lesy zlatomodré pruhy,
Jak tisíceré kdyby duhy
Barevné rozčářily zjevy:
A nad hlavou ten modrý vzduch,
Tak hluboký, tak daleký,
Tak tichý, vlažný, přeměkký,
Že v těsném víru volný duch
V té divosladké závrati
V nebesa bleskem odchvátí:
Tak jsem tu stál... A v modlitbách
Jsem trval slovem nevýslovných,
A tonul ve zázračných snách,
Nad něž jsem nesnil dosuď rovných.
K tomu ta pověsť o jezeru,
Jež lila krásu tisíceru
Na každý stín, na každý břeh,
Na vlnu sivou, tichošumnou;
Jež v píseň lesův truchlodumnou
Svůj rozkouzlila sladký dech;
A pak ten v srdci hlubý žal,
Že nad sebou jsem zaplakal,
A nad osudem milých dvou,
Již věrni sobě spočívají –
Ta v hrobě vlhkém, nad nímž hrají
Klouzavé vlnky píseň svou:
On vzdálený však mnohé míle
V pažiťné, slavné u mohyle:
Ó za takou bych opět dobu
Půl žití svého daroval,
A všecku lesku, slávy zdobu,
Již v marnosti jsem často ždal!
Za jeden taký okamžik,
Kde rozkoš – láska – bolův vznik
Celou to duši opanuje,
Zanáší k nebi, k zemi snuje,
A pojí všecko v celek stkvělý,
V němž zas vše splývá, vše se dělí:
Za taký krátký slasti sen
Celý svůj život chtěl bych dáti,
Když, v skutečnosti uvězněn,
Duch jednou za čas v nebe chvátí...