Zlost rozpoutávala se v Pavlovi, chuť k bitce
neb aspoň do sporu, k útoku na pokrytce.
Však na koho! S kým? Kdo on?... Pavel vycítil,
že nejlíp, na sebe by zlobu vyřítil.
Své cítil slabošství i ztrátu všeho klidu
a s nudou vnitřní chlad, jak nese zlostnou bídu;
jak vše v něm vzpírá se a „Svrhni! Setřes!“ dí,
a on se nemůž’ zmoci do odpovědi;
jak v pouta bezduchá se mění, která věší
se tam – áh, stydno myslit! – kde to méně těší.
On velkou nepříjemností se trápil bled:
„Věř, že jsi hlupák,“ hlas mu děl, „a zmoudříš hned!“
A cítil: „Uvěřím-li, všemu bude konec...
Jak uvěřit však, že – – fi!...“ Toť ten bláznů zvonec!
Tak naladěn si used’ v sále nejzazším
na jednu papírosku, aniž kdo si všim’.