Jsouť svazky tvoje s Čechy potrhány,
jeť umořen i lid tvůj ondy svěží,
duch z přehluboké krvácí mu rány
a síla na bojišti zbita leží. –
Ó Moravo, ty's bědně zaprodána;
ač nemáš krále již, máš přece pána,
ač nemáš pána již, máš přece krále,
on na smrt v poutech pohání tě stále,
on, vášní rab, ti pyšně vojevodí,
on místo v říze, v plášti hanby chodí,
on tajně nosí místo zlaté čelky
na zradou potřísněné hlavě šeré
lži pásku jen, té pravdy tupitelky,
a kletby lidu svého tisíceré! –
Ty nemáš krále a máš pána přece,
on hnal tě v hradbu kopí chlapův svých,
jak čihař ptáče do železné klece;
máš Milotu! ten hrozný tvorstva hřích,
máš lstí a pýchou pěstěného lháře,
jak vrah tvůj k pohaně chtěl, za vladaře! –