Ale když s mládím zmizely hrady a soutěsky klikaté,
vedoucí k oknu v strmé výši,
a když se ocitly touhy k nedostupnu kdes přissáté
v prachu ulic, vždy tišší, vždy tišší,
z tohoto světa ženu, již potkal a políbil na skráně,
bouřlivě k rozryté přitisk hrudi,
ke krbu nízkému odsoudil celý věk lidský se oddaně,
slunce ať žhnulo, mráz ať studí,
z tohoto světa ženu přitiskl k hrudi...