A jí zděšen ve křik pada Ivo:
„Ustaň,“ velí, „přenešťastná, ustaň!
Maksima jen popuditi nechtěj!
Přetěžce mu ublíženo námi,
svárlivéť on mysli, prudké krve;
snadno slovem započaty půtky,
radovánky přeměněny v smutky!
Pročež, snacho, pro všecko tě žádám,
nevolej ho, darů raděj vzdej se!
Na Žabljaku věž tam plna statků;
tvé jsou, kup si, co si přeješ, sama!“