„Ustaňte, tvory, v žalostném lkání,
Nové vám shůry věje smilování
I obzor světla vám se nezkalí.
Hleďte, juž pramen žití věčného
Za Světovida zemřelého
Nad veškerostí k nám se valí.
Co v jedinké myšlence se chovalo,
V neskončenosti nechť se rozplyne,
A, by vám všem podílu se dostalo,
Ni květ, ni červa záře nemine.
Však mocnost svoji poznati nesmíte;
Ve vás že nesmrtelná zář spočívá,
Zjeví se vám, až ní se posílíte,
A vyšší pak ve vás želání se ozývá.“