„Nuž, Hanuši z Řičan, zda-li víš,“
Maradas dí, „co ti za potíž?
proč jsi souzen? Že jsi bouřil zemi
a zlý odboj šířil mezi těmi,
již jsou zde, a jejichž vzdorné hlavy
Huertou jsou třeny u Čáslavi!
Proč tak činil’s? otázky se zbav,
přiznej se, než tobě ukážeme,
že je lehké, co se těžkým zdá,
a že vykonáme vše, když chceme,
že též železo se štípať dá,
a že s lebkou na tvém tuhém vaze
půjde nám to ještě mnohem snáze!
Přiznej se, a milerád pak svolím,
že ti kata utužilá páž
ostřím meče, dobře ocelovým,
rychle tak, že ani nepoznáš,
zradyplnou hlavu dolů sklátí,
a že ti ji v rakev velkodušně
jako šlechticovi, řádně, slušně,
pod nohy chci nestřihanou dáti,
místo bych ji na železném hrotě
vztýčil na věž, v kořisť různé psotě
nebo lačné křehotavé káni, –
vidíš přec, jak přečestně tě chrání
mysl kavalírská, vlídna všem,
proto jen, žes také šlechticem!“