Buď klidno srdce! – musím k hostům jíti. –
A na prahu mě stará Berta potká. –
Můj bože, jak jí oko hněvem svítí, –
zdaž je to ona, hodná tak a krotká,
jež odporovat nikdy nedovede,
vždy kývá mlčky, skromně klopí zraky? –
Ký červ jí dneska vězí v lebce šedé?
Líc plane jí a po čele jdou mraky
a kypré ruce v boky podepírá
a chvějícím se hlasem mluví ke mně, –
až v prsou cítím hlas ten zvučet temně, –
(však ve slovech si mnoho nevybírá.)
„Nuž přicházím, bych pánu s bohem dala!
odměny pěkné jsem se dočekala!
Jak nevděčným je celičký svět nyní! –
nu, – proč pak šetřit starou hospodyni?
Vy mladší, hezkou nalezl jste kdesi, –
nu, ovšem, ovšem, – ustoupím jí tedy,
ať vládu v domě zcela zabere si.
Jsem stará, hloupá, vlas můj už je šedý, –
co se mnou? – pryč jen! ona bude paní!
Však přísahám, že do večera ani
pod jednou střechou s ní vám nezůstanu.“
„Co šílíš?“ volám, „proč takovou hanu
té paní vrháš na nevinné čelo?
To řádná žena, manžela má taky!“ –
Zas zableskly se její hadí zraky
a v jejím hlase pohrdání znělo:
„Toť povedené! Tedy ještě muži
jste ženu unes’? – Inu, mládež nyní
se nejen zlato, také ženy dluží!“ – –
Já sotva poznal svoji hospodyni.
Dí: „Sodoma!“ a jako stěna bledne,
odchází kvapně, zpět se neohledne.