U farní zdi však stanul nenadále:
tam hošek v písku bezstarostně sedí
a jamky hrabe, na cizince zírá,
však neznaje ho kope jamky dál.
A Šimona cos u srdce teď svírá,
rád zatesknil by, rád by zajásal,
potopen polou v slasti, polou v hoři,
a zorem pevným do hocha se noří...
„Synáčku –“ vyklouzlo mu s brady bílé,
a hoch svůj upřel zrak naň udiven
a zlatý vlas a očko roztomilé
Šimonu zazářily – dávný sen...