Deváté mé nebíčko
jestiť Věnceslavy srdíčko;
pro tu bych hned umřít chtěl,
kdybych pro ostatní jenom směl.
Děvu tuto zbožně v srdci nosím,
známku tuto denně slzou zrosím,
a ač nemá žádné tisíce,
poklady má v srdci, v hlavičce,
za něž pro svou příští domácnost
nakoupíme sobě skvostů dost.
Pročež nechať žije Věnceslava,
jí buď sláva! sláva! sláva! –