Vztáhl ruce k výši Oleg velký
jako duch, ba jako z bohů jeden,
stál tu hrdě před Igorem, Olgou,
již se mlčky zadívali v líce,
do zraků a na rty Olegovy.
Pokojný byl zrak, než teď se zavřel,
nad čelem se rozepjaly vrásky,
v líci vlnky přeběhly a nyní
utkvěly tam jako příznak smrti.
Klesl Oleg na zem, na noze se
kroutil had, co v hlavě ležel ukryt,
v hlavě koně, kterého rád míval,
jedovatý had, jejž skryla jeseň,
by se slovo vyplnilo kněží,
čarodějných hadačů a sluhů – – –