Dnes hrozný den byl. Bratři, viděli jste?
Já styděl se, být učněm tvým, ó Kriste!
Ty’s láska byl a mír a odpuštění...
Od rána městem bubnů třesk a hřmění
a jedna kletba... Za károu tu kára
a letí smolnice a oheň hárá,
a tělo kroutí se jak lupen suchý
ve žáru děsném. Což jsi, Bože, hluchý
v ty všecky muky? Ovšem věků poutí
zřel’s mnoho již, co můž’ tě ještě hnouti?
To všecko bylo již i v dávných časech
snad v jiných tvarech, ale v týchž muk hlasech
za Faraonů, feudalních pánů,
za caesarů, sultánů, džingischánů,
však v takém množství sotva... Kriste sladký!
Já kdysi obraz maloval tvé matky,
ty’s, poupě, na bílém jí prsu ležel,
sen blaha sladký mým tu nitrem běžel,
ten klid a smír, tu poesii štěstí
tvou naukou já do lidstva chtěl vnésti
a zatím – hranice a kouř a plamen!
A slzy, kletby, že by hnul se kámen,
jen kdyby plakat moh’... To štěstí ještě,