Byl v bídy úkrytu čas k samomluvám duše
mně, světa člověku. Já dumal do tmy hluše:
Jak v Boha důvěřit, jenž trpěti nás nechá,
kdo útrap my jsme nezavinili? Kde těcha?
Dnes vím: jen právě v důvěře! Buď duše čista,
buď lepší, než kdy byla! záruka tu jista,
že Bůh tvůj pouze láskou býti může –
a sneseš kameny, kde vadnou tobě růže.
A právě bolesti mě Bohu neodcizí,
však mocně pomohou, mé sobectví ať mizí,
ať odvrátím se od toho, co vně, co kolem,
a moje lepší část květ vypučí i bolem,
v němž sebe zapru vítězně. Co svět, co osud?
Duch ve mně boží netuchne, jsem jeho dosud,
a cokoli se děje, mnou se také děje,
když Bohu nereptám, s ním jedno býti chtěje
svou vůlí oddanou, a nesa bez výčitky
i kámen na nohou i v čele trnů snítky.
Ne tupá lhostejnost – vždy ovládnouti city
lze na vraku, kdy blesků nad hlavou mám kmity? –
však břednouti i vlnou z bouřky na jezeře
jdu, chce-li Bůh, ni hlubin dole měře,
a dlaní pomáhaje jiným do přístavu,
ač jedna vůle s tím, kdo ruce dal i hlavu.