Tak zdálo se mu: Kráčel městem Římem
a veliký byl, že se nebes klenby
dotýkal hlavou, s níž jak druhé slunce
koruna trojí svítila a plála.
A dole viděl celý okrsk světa,
císařství římské, království a města
a viděl vládce jejich, kterak na tvář
klesají v bázni před pohledem jeho.
I prochvěl pocit hrdosti a slávy
útrobím jeho, sepjal bílé ruce,
zrak pozdvih k nebi, modlil se a řekl:
– Jak v arše tvé hůl vedle desatera
tak leží nyní v hrudi papežově
moc zničení a milost odpuštění.
Tak spravujeme odkaz Petrův, Pane,
že nepatrná hřivna rybářova
na poklad vzrostla, který nerozmetá
ni síla lidská ani zloba času.
A skála tvá teď teprv pevně stojí,
že brány pekelné jí nepřemohou.