Vláďa mhouřil zrak a zkřivily
jeho rty se v úsměv nemilý.
„Odpusť, otče, však se věru bojím,
že před soudem tvým zas neobstojím,
nesplním tvé velké naděje,
na vždy rozplaším ti spíše je.
Nepřišel jsem, abych na věk celý
ke pluhu se připřáhnouti dal,
abych posléz život neveselý
mezi hrudami tu dokonal.
Je mi líto, otče. Rozmetány,
ztraceny jsou všechny dávné plány,
marně volá dobrá matka zem,
nechce se mi chodit pod jařmem.
Chci být volný, nespoutaný ničím,
třeba v tříštícím se peřeji
i na troskách sterých nadějí
hrdě s novou silou hlavu vztyčím!
Na chvilku jsem tady, – půjdu zpět
v širý, nekonečný, volný svět,
tam, kde nechal jsem svůj vonný květ.
Žínka moje, náruč její měkká
a ret její sladký na mne čeká.
Za cenu své spásy, štěstí svého
nechci dne tu ztratit jediného,
toužím k jejím nožkám, u nich jsem
dobrovolně na vždy otrokem!“
Zaplály mu oči divným leskem,
nervósní v něm hrálo vzrušení.
Starý otec ptal se s tichým steskem
po nahořklém dlouhém mlčení:
„Proč jsi tedy přišel?“ – Rameny
pokrčil jen Vláďa, někam dolů
upřel náhle pohled zmatený.
„O tom ještě promluvíme spolu!“
tiše pravil, sotva pohnul rtem,
nepokoj svůj zakryl úsměvem.
„Promluvíme spolu, – ale chvíli
přej mi odpočinku, chvíli jen, –
jsem tak dlouhou cestou unaven, –
než se vrátí rozrušené síly.
Jak po víně hlava se mi točí,
zavírají umdleně se oči,
půda kolísá se pod nohou.
Zdá se mi, že rychleji se žije
tam pod jižní teplou oblohou,
a rychlejším tempem srdce bije
rozehřáté krve návalem,
než tu na severu ospalém.
Těším se už, kterak v klidu božím
těžkou hlavu k odpočinku složím,
a jak mrtvý budu tvrdě spát
beze snů a tiše – jedenkrát!
Cítím jak mi hlavu mdloba tíží,
nebuď mne, můj otče, nech mne spát!
Oči samy maně se mi klíží!“