Políbiti roucha lem – toť k smíchu!
Odlož pak již, bratře, starou pýchu,
Hovořme jen po ďábelsku spolu.
Mníš, že se žaludkem hladovým
Zasednuv si k přehojnému stolu
Nasytíš se okem mhouravým?
Jene, což jsi rozum propískal?
Ho, ho! kdyby krásné dívky tělo
V náruči se milostně ti chvělo,
Jistě bysi chvílku nezaspal.
Samou věc již přirozenost plodí;
Výstřelkem jsi Adamovy krve –
Jest to nyní, jak to bylo prvé:
Starý hřích vždy novou hanbu rodí!