Opouštěje noci lůže
nad horami vzplál den bílý;
jako v dívčí kadeř růže,
v jeho zlatý nach se chýlí.
V světlé záři kolem skrání
stoupá slunce nad krajinou.
Na koberci květných strání
omývá se bílou rosou,
dovádivě v hlubeň sinou
ponořuje nožku bosou.
Nad Šumavou zadumanou
jeho zlaté líce planou,
nade Sněžkou zimnou v kráse
nevídané usmívá se.
S ranním vánkem ve spojení
rozptyluje noční chmury
kolem tiché, němé Hůry
Kunětické, která v snění
jako dívka do zrcadla
hledíc do vln Labe, vidí,
kterak vlna vlně padla
v náruč tekouc do daleka.
Nachem plane valná řeka
jako tváře šťastných lidí,
jak perlami ze dna moří
posetá pláň její hoří.
Tu se vlna klidně směje,
onde vlny květy lámou – –
a to slunko cestou známou
k lesnatému Řípu spěje.