Stín starých buků nad hlavou, skal stěna
jí tvrdou poduškou. Žár poledne
jen sálá s oblohy a z holé skály.
Ni vánek ochladu se nezvedne,
jak žhavě slunce rozkalené pálí,
ač dole rovina sní zahalena
such lehkým oparem. Skal na vrchole
znoj prudký žehne, na úpatí pole
již vláhy touží do stébel a klasů,
by do bohatých nalily se zrn,
však dlouhou dobou slunce v plném jasu
jde oblohou. Jen hloží keř a trn
tu v rozsedlinách skal a stezkou bují,
šat Františkovi chudý rvou a rují
jich ostny bodlivé, v krev nohy raní,
kam k modlitbám se jimi do ústraní
dral na horu, kde nyní odpočívá
a teskně s hor se po údolích dívá.
Kde háje oliv zelených se stíní,
jak šedý prach jim v lupení by lpěl.
Dvě táhlá jezera se do hor klíní –
mdlým olovem se nádech jejich stměl.
Jen hnědá hledí dosud země z vinic,
kde jindy bujná zeleň, kmeny stíníc
svých družných opor, pod korunou stromů
i tlumy bílých objímala domů.