On její teplou ručku rozveselen chyt’,
však Flora vymkla se mu, než moh’ promluvit.
A přece ještě po něm ohlédla se z prahu,
než do domu zas vešla. – V tichém tona blahu
po břehu labském bloudil doktor zamyšlen,
do noci dlouho bloudil. – S touhou druhý den
po známé stezce kvapil. Po ní každodenně
pak chodil na zálety k mladé svůdné ženě.
Však běda! Každý den tam byla návštěva, –
tři přítelkyně aspoň přišly kávu píti,
o služkách svých a šatech spolu hovořiti –
a jemu dostalo se sotva úsměvu. –
Zda ona tušila as, jaká trpěl muka?
Však když se loučil, vždycky na dvůr vyšla s ním
a v jeho ruce její spočinula ruka
a vždycky děla k němu sladkým hlasem svým:
„Ó, přijďte zítra opět!“ – Její jasný hled
pak děl mu: „Budem sami! zítra lépe bude!“ –
Však utekla mu rychle, sotva hlavu zved’.
Tvář její viděl stále, o ní dumal všude
a nedbal, co se v městě kolem něho dělo. –