Jak ptačí hnízdo, skryté do křoviska
hluboko v horách leží naše víska,
a napolo se mezi stromy ztrácí...
Teď v zimě zabloudí sem jedva ptáci,
jež vyhnal hlad a divý vichr z houští;
jen stopy vran zří oko v sněžné poušti,
a větví třpyt, jež tíží zmrzlá rosa –
a v sluch zalétne jenom hvizdot kosa,
jenž v pustém lese tklivě s větrem kvílí
a naříká na dlouhou, smutnou chvíli.
Zde naše víska! Kolkol hvozdy stojí –
tož jedle, sosny, samé tmavé chvojí,
jen jeden průsmyk východ otevírá
a za ním pláň spí – zavátá a šírá.
Tam, kde se v mlází rysy plotu tají,
viz, laň se mihla lesa na pokraji,
a zas jak přízrak mizí v křovin temně,
jen pod nohou jí zmrzlá zvoní země...
– Po kalném nebi šedé chmury letí;
zas tlupy nových prvým ve zápětí
vysoko vznáší vichr od závěje –
a bludný zrak tvůj volně s nimi spěje,
až zemdlen utkví v nedohledné pláni,
kde jako motýl mha svá křídla sklání
a v hustých sloupech bílou hmotu kupí.
Kol ticho vládne, v lese mráz jen úpí.
Tam sosna každá povlak nese bílý,
vše sněti její doň se obalily
a větrem jen se třesou beze zvuku.
Pňům jinovatka visí tam kol suků
a jako přelud lesklé noční můry
plá všady z trhlin drsné jejich kůry...
Den v krátce míjí. Nad vrcholky jedlí
juž v daleku se těžké mlhy zvedly
a v neprůhlednou splývajíce směsi
sinavou zeď svou valí tiše v lesy,
a plno jich, kam padnou tvoje oči.
Nad naší vískou modrý kouř se točí
krouživě stoupá vzhůru nad komíny
a rozplývá se v azurové stíny,
až doteknuv se černých skrání lesa
zas chladným vzduchem nazpět k zemi klesá!