Sáně, jež se podobaly
velké, pestré labuti,
vysoko příď lesklou pjaly
v lepotvárném vzklenutí,
s chocholem pér duhovatých,
s blýskavicí zvonků zlatých.
V nitru milokrásné hříčky
uviděl jsem Stellu zase
s nachovými mrazem líčky,
v sobolině měkkořasé,
krásnější, než do té chvíle
zářila kdy mému zraku.
Byla rovna luzné víle,
na labuti po oblaku
nesoucí se v letu plesném.
Uvnitř na sedátku těsném
jenom pro ni místo bylo;
ale mladý švihák za ní
trčel na výstupku saní.
Oko průvodce se vrylo
chtivě v úběl čela skvoucí,
v líčko purpurově žhoucí,
které k němu s vábným leskem
snivé oči obracelo –
a teď rychle jako bleskem
vtisk jí políbení v čelo...