Kdo by jen, kdo by na našem pochodu
na bílém praporu zlatý znak země,
na bílém praporu zelený věnec
před těmi nesl, kdož rodí se, rodí,
puzeni k sobě a držáni od sebe –
kdyby to básník nečinil denně,
stupeň a stupeň, krok a krok?
Pod svojí halenou má míti ukryty
tvých zubů závistných krvavé stopy,
které si odnesl z tvrdého zápolu,
zběsilá smečko, s tebou.
Z víry a shody, z lásky a kladu
má míti složenu zorniček barvu,
hledící v život jak šalvěj.