I člověka, když světlo dnové
Zde ponejprvé spatřuje,
Když nemluvňátko ještě slove,
Si matka vroucně pěstuje:
Na všecko zapomíná ráda,
Co při porodu skusila,
Své dítě v roušky poukládá,
Jež pod srdcem svým nosila,
A potěšení z toho mívá,
Když uhýčká své robátko,
Pak na kolébku se jen dívá,
Kde uloží to poupátko.