Avšak hle, když ve dvoře se sešli,
pojednou tu vrata uzavřena,
svorem těžkým napříč přepažena,
u nich čtyři katové, dva černí
Arabové a dva Latiníci,
a jim ruce po páž skrváceny,
v rukou šavle krví potřísněny.
Nemálo se svatebníci toho
zalekli. Však ještě víc se lekli,
nejčelnějších dvou kdy mezi nimi
vzácných druhů spatřit nikde není, –
Miloše to vévody, jejž na čas
učinili zetěm, a pak děvy,
za níž z dáli přes moře jsou pluli!
Posečkali, nač to as. Však dlouho
nestrvali: – po kamenné dlažbě,
slyš, tu koní dupot, lidu jásot,
a na bujném koni na vysokém
do dvora, hle, vjíždí statný Miloš!
Koníku jak uzdy přitahuje,
koník pod ním bodře poskakuje;
k družstvu s ním jak koník zarejduje,
družinu on dvorně pozdravuje
a jeho zas ona: „Zdráv’s, ženichu,
zdráv, Maksime, ženichu náš sličný!“