Spí věčné tajemství ti na zavřených rtech,
zpět nevrací se, kdo v tvém kotvil přístavišti.
Jsi sen, jejž nezbudí již radost ani vzdech,
v němž hvězda Nepaměť se z černých mraků blyští.
Tvé lůno mrtvo jest, zhas žár tvém na ohništi,
jen zhoubou bez konce tvůj pohár přetéká –
ó bezdno, ztrnutí, v něž vše se obléká,
– nic není, co by tvá nestihla střela dravá –
všech konec nářků, slz a strastí člověka,
ty, jež nám neseš mír, buď smrti zdráva!