Kdys v objetí mé stulen těsně
jsi se mnou cítil žal i ples,
mně rozuměl’s a chápal přesně,
co žvatlá zdroj a šumí les.
Však pohrdnul jsi matky klínem,
trav kobercem a větví stínem,
a za fantómy v dálku spěl;
tam’s utvořil svět vlastní sobě,
kde ve zdí spoustách, v dusné kobě
jsi nadobro mne zapomněl.
Řims řadami a sloupy, vlysy
jsi nahradil mé prosté rysy
a vypudil můj každý zjev;
teď u mne stana bludným krokem,
již zíráš v líc mou cizím okem,
a nechápeš můj vzhled i zpěv.