Tvář Hynkova se živým ohněm pozarděla,
proud ze srdce k ní stoupal mocnou vlnou;
vzedmul se cit mu hrudí touhyplnou,
až slovy tichými se ústa rozechvěla:
„Vychází světlo věčné! – Zornička už bledne –
ve hloubce mizí, odkud byla vstala.
Jí skončen úkol. Taká něžná, malá –
čím pod velikým sluncem byla by nám ve dne?
Takový cíl je náš. My vlasti zubožené
jitřenou budem. Až den její vstane
a nad slunkem se nebe volně rozeklene,
my zajdeme po práci dokonané.