Dnes večer měl ses v mracích ukrýti,
když Hanna na pouť – na cestu se vydala.
Znáš přec Haničku, jasnou zorničku!
Tak často vídals ji v nocích májových
v kole s družkami, líbeznější všech:
zazpívá-li, zmlká v háji slavíček,
zatančí-li, utichá rej světlušek. –
A samojedinýs ji provázel
tehdy na útěku lesy-bařinou,
oj, lesy temnými, blaty černými
k nám do tábora partyzánského:
to SS-bandité ve vsi spálené
jí matku ubili, otce rodného,
a zoři-Hannu, bílý kvítek přečistý,
zhanobili podle, zvířecky. –
Pak na výpravách našich vídals ji:
vždy obětavou, vždy tak ochotnou
vzít na se úkol nejodvážnější –
vždy bez úsměvu v tváři kamenné,
vždy bez radosti z plodu pod srdcem. –
Dnes večer měl ses v mracích ukrýti:
snáz proklouzla by mezi strážemi
tam ve stanici u Počajiva,
kde stojí vlaky s jejich municí. –