Tam Bílá Hora ční. Hrom zmaru s ní se snesl,
lid ovál náhle smrti mráz
a – staroměstský rynk! – tam v krve jezu klesl
květ vlasti, na dlažbu se střás’.
Až na srdce mu šla ta prudká, smrtná rána,
on vzúpěl v děsném postrachu,
a píseň národní, ta labuť, šípem sklána,
jak mrtvá klesla do prachu.