Stařec tam zas v němém zadumání
šedou svoji hlavu k prsoum sklání,
ret jen šeptá: „Drahé moje klouče!
Syna vzali mi a teď též vnouče.
Jak to kruto žít a zemřít sám!“
Zbožné ženy s pláčem pílí v chrám,
muži zase v skupení se řadí.
Řečníci tu vypravujou, radí.
Divoká v to zaznívají slova,
zprávu děsnou stíhá zpráva nová,
a čím více mysle ohromí,
tím víc víry má. Sám vrchní vrahů
vůdcem byl. On padlé pro výstrahu
pověsit prý kázal na stromy.
Potupu tak přidal ku zločinu.
Martin jenom nevěří v tu vinu.
Cechu svého, s odpuštěním, švec,
mudrlant, jak všichni od verpánku.
Svatou dost mu není žádná věc,
by v ní slabou nenalezl stránku,
všecko zkouší, o všem pochybuje,
proto také Martin Rozum sluje.
Čtenářem on pilným starých knih,
a těch množství chová doma v skříni,
ve dne v noci pilně badá v nich.
U všech váhu má, co Martin míní.
O samotě tráví podletí
své, jsa vdovcem, k tomu bez dětí.
Myšlenky mu vrásky na čele
hojné vryly, hoře též i čas,
mladosti však z oka plane jas.
Třeba plný vous i řídký vlas
zdobilo již první zimy jíní,
tělo statné jako z ocele.
Dnes však Martin hluchým uším káže.
Kdo se ještě, zda to pravda, táže,
očí sto když na čin hledělo?
Aby těm se věřit nemělo,
Martin vším svým vtipem nedokáže.
A ne slova jen, již také páže
k důkazům se pádným zvedají,
rouhači by napravily hlavu.
Ten však moudře ztratil se již v davu,
sokové jej marně hledají.
Pojednou však tichne divý hluk,
a vše spěje, kde zní bubnu zvuk.
Před radnicí rozkročený stojí
Brambora, jenž zvukem teletiny
proti Bonapartu voj kdys ved’.
Teď zas buben na svá bedra zved’,
aby s gardou slavné konal činy.
Což mu blaze ve vojenském kroji!
Jako svíčka dlouhé tělo stojí.
Rudá tvář, jak Řip nos maličký
rubínem z ní září do světa,
kníry černé, vlas však prokvětá.
V rukou větrem víří paličky
na bubnu, jenž v bečky podobě
před ním pne se. Netvor kolosální
hřmí, že budí mrtvé ve hrobě.
Bramborův to marš jest generální.
A jak zvuky městem burácejí,
poplach budí v nejdálnější chýši,
běda tomu, kdo si nepospíší.
Muži věru času neztrácejí,
po zbrani což každý sahá ruče,
onen mlčky, tento zase bruče.
Oni běží, ti se potácejí,
jiní ostře vykračujou zas,
a než minul krátký jenom čas,
ve zbroji tu městská garda stojí,
přichystána ke krutému boji.