Tak volal jsi při zmírajícím světle,
jež na Kavkazských obrů ledné štíty
své slední růže házelo, při zvuku
kdes fléten hasnoucích, v jichž lichocení
on šťastnější a vítěz dále kráčel
do nové doby, které stal se otcem.
Ty’s dlouhou chvíli mlčky hleděl za ním,
pak vešel’s v chatu, bouch’ za sebou dveřmi
a zůstal’s o samotě malou chvíli,
než velkolepé zjevy hvězdné noci
zas překazil ti nový povyk ženy,
jež divoce ti začla vytýkati,
proč bratr šťastnější a roven bohům,
proč ty’s tak malý a tak nízko v prachu.
A slovo dalo slovo zas a všecka
tě zahrnula stará bída žití
a beznaděj a tupé odříkání,
jež dostaví se vždycky naposledy,
když není síly, ukončit vše rázem,
jen přemítat kdy zbývá, jen se trudit
a s okem zakaleným dlouhým pláčem
zas vítat jitro... bozi – kolikáté?