Vy zatím rozkošná v tom šatě z krajek tmavém
hledíte s úsměvem a zpola nevinou
nic o tom netušíc, co zmítá mužů davem,
co srdcí nazvalo Vás v hloubi: jedinou!
A kolik hrudí tu, s tím květem v prvním puku,
s tím žárem, vznětem sil za cit a pravdu krás,
jež rády, s hrdostí, za bílou Vaši ruku
by život podaly a k štěstí vedly Vás! –