„Já šílený kles’ k tvému loži
a ptal se, proč mi Bůh tě dal?
Tak mlád, tak sličný, sám prst boží
tvé tahy v prachu rýsoval.
V tom zemském prachu, z něhož Adam
proč – rovněž nevím – čelo zved’;
žil’s dvacet let – a já teď padám
k tvým nohám s duší plnou běd,
ó dítě, synu! Naposled!