A tak jsem jednou k večeru vlek nohy
po prachu ulic, nerozhodnut, mrzut,
když Filo, Hebrej hellenský, tu kráčí
– rouch sklad měl kdysi v Ostii a znal mě
a vrátil se, když zbohat, do Judey –
ten Filo ruce vztáh a radost jevil
– od dávna v přátelské jsme žili vůli –
a vypravoval o svém náhlém štěstí,
až slzy radosti mu stály v očích.
Já ptal se na povahu toho štěstí
a slyšel, že své duše spásy došel
a na království jakés že má nárok.
A mluvil vřele, zval mě, bych šel ihned
s ním strávit večer v kruhu bratří, sester,
ti všichni že jsou šťastni a že všichni
se v království to záhy vystěhují –
a tak jsem šel, půl zvědavostí lákán,
půl vyhlídkou, neb Filo sliboval mi,
že chci-li, též se účastníkem stanu
onoho štěstí. V dům jsme vešli jeden
a vstoupli v zašeřené večeřadlo,
kde mnoho lidí hebrejských i řeckých
sedělo tiše. Velký stůl stál v středu,
ohromné útočiště mnoha osob
v čas jídla. Na to přišel Hebrej jeden
a zaševelil tiše pozdrav:  – Šolem! –
Postavou sporý, mohutných však ramen
z nichž zdvihala se hlava s lysou lebí
a divým černým vousem. Tmavé oči
pichlavě vyzíraly z pod řas dlouhých
a nad nimi kruh obočí, jak mračno
hrozivě stálo, srostlé, jak se vídá
v těch krajích často – člověk neúhledný.
(A Filo všept mi jmeno jeho: Paulus.)
Pak usedli jsme k stolu. Muži, ženy
i děti byli. Přišla žena s chlebem
a jiná s vínem. Hebrej lámal chleba
a tichou modlitbu si šepotaje
nám podával. My jedli. Pili víno,
však málo jen, jen co se jazyk svlažil.
A tu se rozleh síní vzlyk a nářek,
zvlášť ženy lkaly. Já hled na Filona,
i jeho oči byly plny slzí.
A náhle vykřik někdo velkým hlasem
a zpíval, vyrážeje mnohá slova
a mnohé slabiky zas v délku táhna,
a na to se i druzí rozzpívali,
pro sebe každý, a byl křik to, rámus
jak kdyby legie se hnala k bitvě.
Tak divné věci... Ale bylo cosi,
co mrazem přecházelo záda moje
a duši jaksi vynášelo vzhůru,
jak když nás imperator oslovoval
před tuhým bojem stoje v rudém plášti
v tribunů sboru, pod legií orly
a mluvil o slávě a moci Říma –
tak mrazilo to vznešeně a slavně.
A za chvíli zmlk jeden, druhý, třetí
a každý skláněl zvolna hlavu v dlaně
a zakrývaje oči šeptal cosi
nadšeně, vroucně. Setmělo se zatím.
Kdos přines lampu. Hebrej Paulus povstal
a mluvit začal. Zprvu zvolna, tiše
v řečtině těžké, jak já as jí mluvím,
však brzy rozehřál se vlastní řečí
a ohněm jakýms, jenž mu vyšleh v duši,
vstoup do očí a zářil po té tváři
jak světlo slunce. Mluvil nesouvisle
a věci cizí – ale jejich oči
jak jiskry hořely při jeho hlasu
a nadšeně se věšely mu na rty.
Z té jeho řeči pochopil jsem málo.
O jakéms bohu Ježíšovi mluvil
jediném, věčném, vítězovi slavném,
a odbočuje řečí, vždy se vracel
zas k jmenu tomu, jako ptáče k hnízdu,
a cítit bylo, že v tom hnízdě je mu
blaženě teplo – v jmeně tom řeč sládla.
Tak mluvil, – v posled zdál se cele býti
sám žhavým sluncem, světlo tryskajícím
do prostor síně, pod nímž plane všecko,
zrak, tváře, duše. Nepokoj mě pojal
a bolest bezejmená pronikla mě
a jako píseň vzdálená mi zněla
odkudsi v duši tucha blaženosti...