Dívám se do ohně s blouznivou touhou –
hle, jak se třepetá; jak na zdi prouhou
tančící mosaiku kreslí!
Jiskry a paprsky v dýmu se tříští –
zda to v nich naznačen osud můj příští?...
V dřímotách ruce mi sklesly. –
A tu kdos najednou něžně a tiše
schýlenou hlavu mou pozvedá výše,
mluví k ní slovíčka sladká:
„Hochu můj bláhový, proč jen se trudíš?
Těžko to loučení? – Vyplač se, budiž!
Požehnat chce ti tvá matka...
Z té lásky k domovu vyznej se směle –
náležíť ona k tvým cnostem!
Ty’s domov miloval věrně a vřele,
nebyl’s tu pouhým jen hostem:
za to jej najdeš zas znova a cele
i v novém hnízdečku prostém!“