Jak těší mne, když z rána vyhlédnu
a vidím, kraj že zavátý jest celý!
čas pomalu se táhne k polednu,
leč mračno šedé slunce nerozdělí...
Tu mnohá myšlénka vjezd v duši slaví,
tu tiše, potají
ke mně se sletají
sny mladosti a táhnou kol mé hlavy;
jest mysl má jak chmurné nebe zimní,
jež volá k duši mé: ó dřímni si jen, dřímni!