„Nuž vypravujte rytíři náš bludný.
Co mlčíte? Ach pane, vy jste nudný!“
A hlavičkou svou vábnou pohodila.
Již chtěla odejít, jak na vzdory.
Tu slunce vystoupilo nad hory
a krajina se celá vyjasnila.
Pan Aleš kráčel s ní, však jako němý.
„Hle, máte oděv celý pomačkaný
a zvlhlý – jako rosou pokapaný.
A oči máte kalné – milý pane,
co za oheň z nich divý dneska plane?
Snad neusnul jste mezi stromy těmi?
„Ba usnul, Lenko. Ve snu se mi zdálo
o žití – které marně dokonalo.“