– Můj pane, sluha děl, víš, co to značí
v kocábce plouti v širém oceanu?
Ba věru, s sebou máme drahý náklad
papírů cenných, nejdražších to skvostů,
cennějších nežli království a říše,
leč sami jsme. Kol nekonečné moře!
Já sešedivěl v službách rodu tvého
a s tradicemi těžko člověk starý
se loučí. Teď však konec je, ó pane!
V pokoji propusť svého služebníka!
Mne srdce bolí, studem hoří tváře,
já hledět nemohu na mučennictví
těch statisíců, pane! Člověk jsem přec, člověk!
Já dosud spoluvinník byl tvých hříchů.
Já vím, jda s nimi, jdu jen zhynout bídně,
leč milejší mi s nimi umírání,
než děsný život, sám být po tvém boku
prokletý, opuštěný! Zdráv buď, pane! –