V té děsivé se chvějí předtuše,
že rodu jejich skončeny jsou děje,
kmen Slavatů že k svému konci spěje,
by v dějinách se nepovznesl více, –
tři jeho bratří zemrou – bez dědice!
Na prahu žití, na vrcholu štěstí,
ve květu mládí dvaceti dvou let
on jediný je rodu ratolestí,
k níž v naději dům Slavatů teď zírá.
Zlá předtucha však dnes mu srdce svírá...
Zda z ratolesti vzejde nový květ?
Či velkých činů dovršena míra,
jež vykonal kdys Vilém, jeho děd,
ta jeho rodu chlouba největší –
a celý kmen teď vymře po meči?
Kéž kvete dál ta sláva jeho činů
za otců víru, drahou domovinu,
kéž nevyhyne s ním a bratry třemi!
Ó jakou lásku chová k rodné zemi,
jež slavného mu odchovala děda!
Jak po ní toužil druhdy v Nizozemí,
škol vysokých kam vábila ho věda!
Kéž rodu jeho nebe zajít nedá!