Vážně jezerem tmavým ve hloubi mlčících lesů
stříbrnou labuť jsem spatřil veslovat mezi třtiny,
za ní mláďata v tempu laškovném táhla a v plesu,
poprvé s úžasem vidím, nevzhledná, plna jsou špíny,
v praničem nerovná matce, jež plála jak sníh.
Myšlenek vířivý příval mou hlavou se mih’.
Čeho třeba, vznésti se k čistotě duchů nad bláto žití,
plný špíny mládí háv na stříbro změnit, jasem jež svítí?
Zkušenost, stáří s bolestí přinese čas,
ty změní špínu křídel tvých v jásavý jas;
ale bys zapěti mohl hlaholný triumfu sten,
labutě který jest úděl, potřebí smrti jest jen!