jak mroucí ona chabě zašeptala:
„Co na mně chceš? Má síla juž tak malá.
Já zhynout musím. V zakletí zde žily
jsme sestry tři a tys měl dosti síly,
žes k životu nás mečem svojím zvábil,
však v mžiku tom též všecky tři jsi zabil.
Po lidu poesii rukou drzí
tys králi sáh’, ó nediv se, že brzy
ti zmizela, pak lidu po svobodě
jsi hodil mečem, až krev její vodě
se snoubila... Co mohu já zde třetí,
já, lidu štěstí? Žel, že rozuměti
jsi nechtěl nebo nemoh’, juž je pozdě’
Jdu za sestrami... pohleď, v tmavém hvozdě
noc na trůn sedá, svět je tůně bolů...
já musím umřít...“ „Tak umřeme spolu!“