Krev uherské révy z pohárů se pění –
hoj, dnes na rozluku hody na Zvoleni!
Na Zvoleňském zámku v malované síni
s měšťany se loučí páni moslemíni.
S měšťany se loučí, s upřímnými pány,
že jim otevřela pohostinnosť brány.
Ale smutno nyní v malované síni,
hlavy k ňadrům věsí páni moslemíni.
Kudy ujíť z města? V horách zárub plno,
a v zárubách horských chlapců nesčíslno.
„Branko sám je s nimi!“ tak zní hlasy zvědův,
„Branko, jenž ví pouštěť – v ráj jen Mahomedův!
Jaj, kdy v noční kraje padá zoř tří vater,
pouta na valašky otroč mění Tater,
do skalnatých hradů ze blízka i z dálky
valašky své snáší, dobré samopalky,
ku valaškám pěsti, k samopalkám oči:
nikdo na tom světě Slovač nezotročí!
Dřív než Branka spatří, klesá, páni bratři,
klesá, a krev lije pod ním bedelije!“ –