Od hlavic těch svůj klenby smělý vzlet
v hloub braly nebeského prostoru
a v mramor jedněch báseň člověka
vryl, vtesal Renald: vidět bylo tam,
jak tvůrčí duch se hmoty dotýká,
jak hmota sebou hnula vzrušena,
tvar hledala záhadným způsobem,
jímž křišťál svoje tvoří hranoly.
A člověk příští jako lotos snil
na rodných vodách nejdřív rostlinně
a slunce napil se a svitu hvězd
a jimi zpit stín vůle ucítil
a přerval kořen, který poutal jej
k tmě půdy mateřské pod jasem vod
a živočichem byl, jenž otevřel
zrak udivený světlu, zvuku sluch.
A hlubý soumrak jeho vědomí
se dobou úsvitem stal. Lidská zvěř
žil v sladké, nevědomé nevině,
z níž klesl poznáním, a pádem svým
tak povznesl se vlastně, znakem byl
i jeho hřích, že božství v něm je dech.
A člověk blouznil nyní bez konce
a bloudil neustále na scestích,
však bludem každým stál se lepším jen,
neb kajicnost jej vedla Bohu blíž,
a žízeň, dokonalým státi se,
jej vedla k zdroji dobra, stále výš
po každém omylu, a vzešlo mu
to slunce pravdy posléz na zemi,
jež potupně přibila na kříž tma,
jenž přemoženou být se cítila.
U zdroje toho světla napil se
teď člověk posvěcený, spasený,
by věčně žil a nikdy nežíznil.
Tak za hrobem stál člověk jedna zář,
syn činů svých a dílo krásných snah
a rozkládal jak anděl perutě,
by ještě blíž se nesl k tomu co,
jež nezjevené všeho začátek,
mu z bahna klíčit dalo, paprslek
by mohl vniknout v bezdno jasnosti.