Ki ült már benn, leragadt, lázas nyelvvel
a Bodegába lent Nagyváradon?
Hol vidéki est hangulata szárnyal
és megtelepszik sötét válladon.
S mint búgó gerlicemadár, meleggel
színig megtölti szived s poharad;
s a karcsú óra sárga nehezékén
s a két mutatón az idő szalad.
Fehér kötőben jő a bodegásné,
ki száz év óta minden éjjelen
elmondja néked, hogy sehol a földön
nincs, mint őnála, olyan kényelem;
hogy olyan bort, mit ő ád, még a püspök
sem ihatik (ha nincsen nékie)
s vastag szivarbul fujja rád a füstöt,
mert hát néki is csak kell élnie.
És elmondja, hogy vásárolt az őszön
száz hektót, olcsón ezért adja ő.
S ahány írócska az ő borán kezdi,
az mind Pestre jut és mind nagyra nő.
És elmondja, hogy fiatal volt ő is
és kurizáltak néki doktorok.
De - megöregszik a legifjabb nő is...
S öregen nem jók már, csak a borok.
És megdícséri a hajad bodorját
s hogy mily jól áll a mellen a zsakett...
... S eközben új pohárral s új mosollyal
jő Böske-lány és a szőke Zsanett:
e két leányzó az üzlet alapja,
a keblükön ákácillat terem;
szagos szappan az életük virága,
szivükbe gyorsan kész a kegyelem.
Ahány pohár, ahány éjjeli vendég:
álinukban annyi a szép vőlegény.
A jegyzőt, bankárt, pincért: mind szerették,
tetszettek nékik; ámde főleg én.
S ha cigarettát vásároltam tőlük,
ráírták lopva kedves nevüket -
Ó, mért oly önhitt a szív, amíg ifjú,
mért oly könyörtelen és oly süket?...
A színésznőket, ó, hogy irigyelték
s hogy kritizálták őket. - Szembe, épp
ott volt a színház lépcsős bejárója
s tolongott színház után ki a nép.
Ilyenkor sikítva, hangos robajjal
rohant az ajtón ki a két leány.
A vidéki szép esték lanyhasága
örök szerelmet csókolt énreám!