Kacagva most, a két istentelen
Erős várat rakott nagy hirtelen;
De rosz hirű, és rettegett falát
A vándor messze elkerűlte;
Inkább az éj csipős szelét, havát
Az ég alatt fázlódva tűrte;
Mert benne csendes nyúgovást
A jámbor lélek nem talált
Hol a vén nő s a vár ura
Gonosz lélekkel cimborált.
Hová nagy éjfelen,
Fejetlen méneken,
- A várt hétszer kerűlve meg -
Betértek a rút szellemek;
Tüzes seprővel megsöpörvén
Az útat nékik jókor a vén.