Mikor Mátyás Német-Újhelyt
Ostromolta...
Hajh! hogy elmult a dicső kor,
Be szép volt a!
Mint sugár a nap után, ha
Beestellett,
Repül hozzá örömmel az
Emlékezet...
Örömmel és mégis a szem
Könnybe lábad:
Ragyog benne gyászló öröm,
Büszke bánat!...
No de cseppet félre, bánat,
A dologra!...
Mikor Mátyás Német-Újhelyt
Ostromolta:
Akkorában kelet ura
Mahmud zultán.
Szólt hűséges emberéhez:
“Eredj szolgám,
Ékes nyelved-, szép elmédnek
Híre nagy van,
Most mutasd meg, mi lakik benn
Bölcs agyadban.
Eredj, hívem, nagy Mátyáshoz
Föl Budára,
Mondd, törökök ura neki
Ezt kivánja:
Hogy közöttünk mindörökre
Legyen béke:
Legyen övé a világnak
Egyik vége,
És a másik majd enyém lesz,
Tudom, egyben,
Csak mi egymást ne rongáljuk
Eztán ketten.”