Ő mond: »a költő csak lantjának él,
Nehéz koronát érte nem cserél...!«
S indúl, de a királyleány legott -
Képzelni szebbet, álma sem tudott,
Nem földi ő, tündér világi szép! -
Elébe napszemét lesütve, lép:
»Oh dalnok! - így cseng égi dalszava,
Emelkedvén szűz keble bűvhava -
Oh dalnok! a trón, gyöngy s arany mit ér?
Szivem maraszt, s szerelme lész a bér...
Mennyről te lantod bájos hanginál,
Oh én tudom, gyakorta álmodál:
Mennyből a mennyet néked e kebel
Lehozza, dalnok, lángérzelmivel...
Maradj... o légy miénk... szép dalnokom!«
Küzd, szédül a költő e hangokon,
S a tárt karokba elbűvölve hull...
Megpattant húrral a lant följajdúl...
Feledve lét... dal... ajkok összeforr...
Hah! szellemem győzelmet űl a por...?