Jer, mond egykor az igazság, te ruhás költemény,
Födözz be, látod, rongyos, meztelen vagyok:
Szállást hiába keresek, tőlem az emberek
Irtóznak. Így szólt, s őtet a költemény
Jól felruházá; sőt barátjának vevé.
Azulta szeretik egymást; kedvesek szegény,
És dús előtt; beszélnek és tanítanak
E nagy világban, mert járnak fel és alá:
Nem sokra, de jóra minden embert intenek.