Ahány napilap megjelenik Pesten,
a pincérrel mind elhozatta most.
Az asztalán toronnyá nőtt az ujság,
kezébe vett egy istenest-papost;
látott benne alleluját és áment,
közben felekezeti mardosást.
Egy vakbuzgó toll a zsidókra ráment
és tartott nagypénteki nagymosást.
Egy másik lapba meg a forditottja:
megbotránkozás, amely vért kíván...
S ő szívdobogva nézte ezt a versenyt,
kihűlt teáját csöndesen iván.
Egy másik újság kéjjel dorongolta
a szociális szakszervezetet.
A harmadik pedig egy színésznőre
köpött nagyszájjal epét s ecetet.
És mind sötétebb lett a nyomdafesték,
pokollá nőtt a nagy papírhalom.
A szívét itt senkinek nem keresték,
senki számára nem volt irgalom!
S a költő - mert a költők oly naívak -
tovább lapozva, verset keresett;
(amely cikk nálunk, amint tudni illik,
nem valami lámpással keresett.)
És nagy keresés után lelt is végre
Krüzselyi Erzsitől egyet, - belül,
a vízállás szelid rovatja mellett,
mert ott a költő pénzbe nem kerül.
És, bár e fürgetollú, szíves hölgyet
irígyelni eszébe nem jutott:
a vers-rovathoz érve, megriadtan
a kávéházból mindég kifutott.
S megértette a magyar zsurnalisztát,
ki elbú, amíg mások látszanak.
Ki az izetlen, száradt nyelvre ízt ád,
míg vállain mások virágzanak.
A zsurnalisztát, ki szemét pirosra,
agyát sötétre írni kénytelen;
míg ügyelni kell szabad-ra, tilos-ra,
a multja bús, jövője fénytelen.
Minisztert kéne mindjéből csinálni,
mire fáradtan megöregszenek!
Avagy becsukni őket, mert halálig
csak a buták javán törekszenek!