jsem útrapy ten kalich obrovský.
Ač bývalých jsem nabyl zase sil,
nebylo práce. Kraj můj domovský
byl téměř prázden; jedni zumírali,
a druzí zase v cizinu se dali.
Z těch byl jsem já. Kýs člověk přišel ke mně,
že na severu bohatá prý země,
kde práce dost i mzdy, a on že půjde s námi –
to byly Čechy. Dráhu železnou,
štěrkových silnic družku vítěznou,
tam krajan stavěl vlaským umem známý,
a k práci najal z kraje svého lidi.
I šel jsem tedy. Oko naposledy
to vlídné modro jižních nebes vidí,
i slunce zář i měsíce lesk bledý;
poslední upomínku maje v duši
posýlám neznámým těm hrobům v dáli,
jak věrnému se synu, bratru sluší –
a oči moje hořce zaplakaly! –
Po čtyřnedělní cestě divných po zemích
jsme půdy té konečně dospěli;
rmut groše plašily, a hovor, zpěv a smích
dlel mezi námi stále veselý.
A což když nastala nám pravá práce!
Jak pyšnila se naše horská štace!
To bylo peněz, výskání a pitek,
a klení, hádek, nadávek a bitek,
až nejednou se zbarvil písek bílý
krvavou stopou. Blažení to byli