Ó, cesto bílá v Brdském hvozdě,
jak žehnám tvoje hlubiny!
Když asyl tvůj mne v sobě hostí –
hned k výši prchám ze všednosti,
hned vím, že dosud není pozdě,
bych navrátil se v duše skrytu
zas k ryzosti svých dobrých citů
a zřídlům dětské neviny!