Žnec v každý čas čekal již připraven
a brousil si kosu svou.
Žnec, hospodář kosmu, zřel k rovinám ven
dnů světlem a nocí tmou.
Ať v první zeleni sojky hvizd
táh’ větrem z ptačích hnízd,
ať z prvních jaří zadých’ van,
ať pozděj’ zřel obilí růst,
ať v podzimní líše slech’ skřípat pluh,
ať sněhy vál těhotný zimou vzduch, –
on pro vše měl zrak a sluch.