A pták Velikán Velikánovič
On po druhé rozjařil se, rozlítil se,
Tož-to velikou bolestí v útrobě své;
On bez paměti skáče, běží
Přes řeky, hory, lesy, dolinečky,
Až i on k zemi hlavou dopadává,
Rozperutiv se křídlama doklepává,
A vše neblíže to, nedále půl versty
Od slavného, sídelního města Kieva.
A jasné slunéčko Vladimír kněz,
Laskavý Vladimír kněz se kněžnou Apraksějevnou,
I s bojary všemi z oken se dívá;
Kněz se kněžnou divu podivili se,
Bojaré s knížaty polekali se,
A z boku toho ptačího ostrým mečem
Čurila bohatýr si dvéře protíná,
Po sivém peří k zemi skáče,
On do Kieva do bílých paláců přiběhne,
Knězi a kněžně pokloní se,
A knížatům a bojarům nekloní se.
Promluví tu laskavý Vladimír kněz:
Hoj, an jsi ty Čurila Plenkovič!
Čím mně tebe mládce podarovati,
Čím mně tobě bohatýru odměniti se
Za službu tu velikou, přeochotnou,
A za veliký skutek bohatýrský? –