Jak odtud jsem se octl tady,
v tom věru, pane, nevím rady,
snad vypátrá to zvědavě –
věc v dnešním čase zcela jista –
kýs vtipný český folklorista
o příští vaší výstavě,
kde mikulášští čerti vždycky
i s vídeňskými v družině
zvlášť vystaveni specificky
v ohromné budou vitríně.
Teď vašim kosům blahořečím,
že pouta má zde strhali
a v spolku vašem k věcem větším
že ožíti mne nechali,
i každému z těch vašich přátel,
jenž odbyl vás tak zlehýnka,
ať byl to buď váš nakladatel,
neb nedůtklivá slečinka.
Již nepustím vás, pane, z drápů,
žeň vám i sobě slibuji,
nebť úlohu svou nyní chápu
a cele se jí věnuji.
Můj zevnějšek vám za vše ručí,
neb z nehody i ďas se učí.
Hle, poctivá je moje tvář,
a k čertu-li vás pošle v mžiku
váš nakladatel bez troníku,
já zaplatím vám honorář...“
Co dělat!? Vzdych jsem po té řeči,
jež parlamentem čpěla dost,
a vida vlastní nebezpečí
jsem ruku stisk, již dal mi host.
Líp, myslím sobě, toho času
je táhnout s ďasem nežli k ďasu.