Chodil volně po klášteře,
nikoho si nevšímaje,
mluvil k sobě, v sebe vnořen.
Tvář měl bledou nestárnoucí
muže ve třiceti letech.
Nikdy ku podivu panen
do chrámu se nešel modlit,
nikdo neviděl ho tknout se
jídla nebo nápoje.
Nejraději posedával
v koutě zahrady, kde potok
bystrý, horský, jasné vody
o kameny třel se, šplounal;
díval se, jak voda teče,
dívával se k blízkým horám,
jak se mračna po nich valí.
[Mistře můj, ty, jehož popel
horký dosud v popelnici,
kterému tu píseň píšu,
víš, co v tekoucí je vodě,
víš, co je to dívat se v ni,
co je psáno v oblacích.]