Ó mládí raněné a nešťastné,
tys víry si přávalo,
veliké víry v osud slavnější:
Nám břeskné třeba nenadálé polnice,
by zburcovala zašlé, puchřící již svědomí,
co zašlá sláva, hrobů odkaz je,
co život národa, co jeho smrt neb věčné živoření.
Buď být či nebýt,
ale jedno z obou, –
a hned, dnes, dnes.
Neb velké nějaké a hrozné urážky
a lidství poplivaného je třeba
nám, lidem Promethejským,
jimž třeba povstat, obhájit svou čest.