„Slyšte!“ vzkřikl Vláďa, „přísahám – – !“
Zamlčel se – řekl rozvážněji
(jenom rty se nervosně mu chvějí):
„Což já někdy ublížil jsem vám?
Výčitky té nezasloužím věru:
Víte dobře, – z vaší krve jsem,
celou duší vaším přítelem!
Proč jen všady vidím nedůvěru?
Což jste zapomněli, s jakým plesem
vítali jste všichni příchod můj?
Neřekli jste: Srdce své ti nesem,
bratrů svojich rodných polituj!
Zachraň nás, dej ruku ku pomoci,
než nás moře cizí shltne mocí!
S důvěrou jste šli mne tehdy vítat,
a já viděl slze v očích svítat.
Nu, což? sklamal jsem vás? starý hřích
odčinil jsem. Z dětí ubohých
odpadlíky nestvoří vám škola,
srdečka jim drobná neudolá,
neodcizí vlastním rodičům!
Nezaznívá více boží dům
cizí řečí, které nerozumí
lid ni Pánbůh... A za všechno teď
taková je vaše odpověď?“