A tenkrát cosi ve mně hnulo se
tak jako dávno, v době nevinné – –
že zaplakavši vroucně k nebesům
žít – žádala jsem – žíti pro jiné.
I chvátám toužebně k jich příbytkům,
k jich službě srdce, šíji sklánějíc –
leč mrazné vání vstříc mne vítalo,
jež naděj mou zpět ve tmu smetalo. –