Žebrácké stavení, u lesa
shrbené, kouřem kdys dýmající,
nesnesla chátrat nebesa.
Blesk je snad zapálil v noci spící,
anebo větry je rozdupaly,
dřevěné stěny snad deště rozervaly,
za trámem opadával trám.
U lesa podezdívka bílá
zbořené, dávné chalupy zbyla,
z šípků, jalovců, lískoví, bříz,
ještě však dýchá teplotou v chvění
v západním osvětlení
jako minulost čís.
Bílé to ovce se dokola pasou,
zvonky krav slyšet se vzdalovat.
Snad
hospoda byla tu u silnice
se vší hrůzou a krásou
romantických dob?
Nebo snad pelech Petrovských,
že tu cos chychtá se, zvířátek smích?
Zvětralá dešti pohodnice,
která se třásla vytím psím
dalekým podlesím,
rachotem mříží, zámků a skob?
Klapotem podkova jediná,
jako když belhavě shasíná
vychrtlých k smrti koní,
šumí brus, ocílka zvoní?