Sám poustevník tu v poušti siré, zprahlé
se džbánem v ruce v udivení stojí –
a novou sílu cítí v duši svojí.
Zas klidným okem hledí ve kraj pustý
a v duši zkojen andělskými ústy,
že z kroků svých kdys klidit bude jistě, –
svou poustevnu na starém nechal místě
a jako dřív tou cestou namahavou,
ať slunce žár nad jeho plane hlavou,
ať vetché tělo klesá trýzní žhavou,
ať noha v písku noří se a pálí, –
zas pouští chodil ke studánce v dáli.