Byl večer červnový, a obzor zachmuřen.
Od jihu mraky šly; však nad Hradčany světlý
byl blankyt s hvězdami. Akáty právě kvetly.
Jich vůně s nábřeží se vzduchem rozlila
až pod tu mrákavu, jež se jen valila
a nad ostrovy stála v němotě své divá,
jak čísi žaloba to velká, zádumčivá.
A pod ní ostrovy jak černé lesy dva
nehnutě stály jako teskná obava,
a řada žlutých lamp s nich komitala plaše
jak naděj slabounká – jak mroucích otčenáše.
A vším tím pronikala vůně akátů
jak touha mladistvá horoucích záchvatů,
že mněl’s, jak z mrákavy té temné blankytové
by visely též bílé květy akátové.
Až dusno bylo. Však ten prosycený vzduch
byl vítán Pavlovi; bylť jako jeho duch,
jak mladá jeho hruď. V ní honily se rvavě
též žaloby a obavy a naděje zas smavě;
a jak se nábřežím teď rychle procházel,
jak akátových by mu květů nasázel
též kdosi do srdce, té vůně opájivé,
v níž plno prahnutí, bez konce touhy chtivé.