Půl věku přešlo zatím ode chvíle,
kdy tragiky té dojem v plné síle
mi duši pronikl. Jak ve propast
má vzpomínka v ni hroužila se zkumná,
i zněla mi z ní hluboká a dumná,
jak sudba věčných mocí, výzva: „Vlast!“
I vyvstalo mi před zrak vidění:
Dolores, vlastizrady vtělení! –
Jest přízrakem? Či mezi námi žije?
Zda českou krví hřeje se jak zmije
snad na prsou snem zmámeného milce?
Čí srdce české může v bludné chvilce
se zakolísat, zvrhnout v odrodilce?
Jest možno, aby matku zapřel kdosi,
kdo lidskou krev – krev její v těle nosí?
Kdo rodnou jednotu chce zavrhovat
a tříštit národ v sporné voje kast?
Kdo v spolku nepřátel zdar svojich snovat?
Kdo věřit v dávných škůdců slib a chvast?
Kdo může nenávidět, zapřít vlast?