Vyjdu si kdys na procházku;
Aj, tu klučík u silnice seděl,
Před ním v prachu prázdný klobouk stál.
Klučík mlčel, jak by nežebral;
Tak bolestně ale na mne hleděl,
Jako by chtěl k srdci mému lkáti:
„Dejte dárek, můžete-li dáti!“
S tváří jemnou, na smrt ale bledou,
Stár moh’ být as osm roků,
S slzou v modrojasném oku,
Nastavoval ručinku svou hnědou.
Já svou kasu ohledám,
Vyndám groš a ten mu dám;
Kdyby tenkrát na mém místě
Z Vašností byl někdo stál,
Byl by mu byl jistě
Více dal.
Sotva se jmu dále bráti,
Slyším nahlas hubovati.
Co pak se to asi stalo?
Myslím – kouknu podle sebe,
Spatřím pána, jemuž nebe,
Jak se mi to z opodálí zdálo,
Tuze moudré oči dalo;
A ten lál:
„Blázen! celý groš mu dal.
Měl radš sáhnout po holi
A hnát kluka do školy;
Na takovou štědrotu
Vzít též něco ze plotu!“
Abych ušel ještě větší chvále,
Pospíšil jsem honem dále.