Nezpívám ti, dítě moje, kolébavky tklivé,
otroka chci v tobě, synu, ve tvém nitru zabít dříve,
poslední ty zbytky vyrvat nejhroznější lidstva viny,
vyrvat zbytky všeničící, otravné té otročiny.
Nelíbal bych, synu drahý, tvoje krásné, bílé čelo,
kdyby v něm se strašné slovo: „Pokořit se!“ někdy chvělo,
nelíbal bych nikdy tvoji růměnnou a smavou líci,
kdybych věděl, že má pýcha bude jen rab otročící.
Malý orle, divoký můj orle, synáčku můj plavý,
viď, že démon vzpoury, pýchy dotkl se tvé dětské hlavy,
svobody že milencem vždy, milencem tak vášní žhoucím
budeš v žití!
Všechen vzdor chtěl bych ti vlíbat,
vzdor svůj smutný, potlačený,
v zracích tvých jej stále vídat,
znovu, znovu roznícený –
ohněm čistým, dítě moje, oči tvoje nyní hoří,
viď, mé dítě, bytost tvoji nikdo, nikdo nepokoří.