Vy vlastibořské žalné zvony,
jak zníte zas, to zvuk je týž,
jenž v zasmušené chvíle ony
mně tolikrát rval srdce již.
Z daleka zní váš teskný hlas,
ó vlastibořské zvony dumné,
a náhle starý smutek zas
a stará lítost je tu u mne.
Ach, drahé vidím tváře známé
a znovu cítím, jak tu v ráz
nám jedovatý ničí mráz,
co nejdražšího v světě máme.
Já vidím znovu drahé rysy
své matky... její oči zřím,
jak hledaly nás v posled kdysi
pohledem v smutku ztrnulým.
Já vidím tři své bratry znovu,
to, čtyřikrát jak šli jsme v pláči
tou dlouhou cestou ke hřbitovu...
Buď pokoj s vámi, mrtví spáči!
Na hřbitůvku tom osamělém,
tam spíte, žitím utýráni,
a ten, kdo zbyl tu, v žití celém
se darmo, darmo smutku brání.
Mé ruky dávno on se chopil
a teď jde se mnou krok a krok,
on duši moji steskem opil
a dýše teď i z těchto slok,
on v nocích moje lože hlídá
a mluví ke mně září hvězd
a mlčením jen odpovídá,
když ptám se, kde tu štěstí jest.
Tak on i já tu spolu jdeme,
on žití kříž mne učí nést,
on v srdce vyprahlé a němé
zas po letech mně písně vrací,
to básníkovo zlaté štěstí,
on naučil mne resignaci
a naučil mne bez bolesti
si mysliti na chvíli onu,
až po dnech bojů, těžkých ztrát,
po chvíli žití, chvíli skonu
hlas vlastibořských žalných zvonů
i pro mne zalká jedenkrát.