Moje láska, vdova mladá, 
ruce svoje k prsoum skládá,
pláče nad sirotky svými,
nad truchlými dětmi tvými:
nad lesem, jenž nyní vzdychá –
kde jsme spolu šeptávali,
nad loukou, jež nyní tichá –
kde jsme bujně zpívávali,
nad domkem, jenž opuštěný
a v němž němé nyní stěny,
a v němž okno – vdoví oko,
jímž jsme se kdys vdívávali
v modré nebe přehluboko.