Jak medvěd tak se v bocích klátí...
Dvé rybek jako hrozná zbraň
jej stejně nesou nad závratí,
jež ještě jednou padá naň –
leč pak je klidno – skoro zdravo...
– Kam zíráš nyní, strašná hlavo? –
– V dva páry očí tajemné...
Snad byly ničím beze mne...
Teď po okraj se zase plní
podivným vínem do zlata...
– Stůj! Hadů zas to doupata! –
– Tam vskutku hřbety jich se vlní! –
A Tonko zírá v bílý den
a mluví ničím nezmaten: