A v tichu, o půlnoci březnové, kdy země se celá chvěla
neznámým štěstím, novým početím, žní velkých předtuchami,
kdy bílá luna, němá přadlena, svá vlákna rozestřela,
svým jasem přežádoucí přeludy tu rýsovala tmami
a vodstva prozářila hluboko do stříbrna a běla,
v tom tichu mrtvém vlny vstávaly jak oslavená těla
a ruce jejich sáhly v snění strun, jež kosmu hlubinami
od země ku hvězdám jsou napjaty; a píseň vodstev zněla.