Vzlykaje kající žalm, sám – dnů svých jdu planinou sněžnou,
do mlh a dálky hnán vichřicí zlou, bědou světoběžnou:
do sluchu skuhrá a huhlá a do tváří sněhy mi plíská.
Mdle se o holi vleku. A srdci až na smrt se stýská.
Nadarmo hledá můj zrak, kde zavál sníh nedávné stopy...