A když vrátili se všichni do komnaty,
Dagmar vznesla ruce, jak by žehnat chtěla;
poklesly však mdlobou těžkou obepjaty,
bledosť smrtelná se lícem rozestřela.
Ale v jasné rysy milokrásné tváře
cosi vkrádalo se jak hvězd jarních záře,
jako zlatý motýl úsměv na rty sed’;
kamsi do daleka v libé ztrnulosti
upíral se sladce zamlžený hled,
viděl růžné stíny blahé minulosti:
viděl údol známý, věží valné davy,
v jitřní mlze řeky stříbroskvoucí pruh;
nad ní klonily se milené dvě hlavy
a zvuk řeči sladké zvonil v její sluch.