Podzemní večer, plný soumraku
a vzpomínek, jež lehnou na prsa
jak netopýra křídlo ponuré.
Podzimní večer, večer poslední.
Dvě dlouhé noci, druhý večer už
a druhý den já stál jsem nad tebou
a já tě volal jménem nejsladším
a já jsem hladil tu tvou dětskou skráň
– jak byla chladná! – A už druhou noc
jsem sebe ptal se v mukách duše své,
proč ona velká, zádumčivá smrt,
jež vše ti vzala, jako vzala nám,
ti vlídný úsměv vdechla na ústa
a proč se dítě v rakvi usmíváš?