Jste věru, milostivá, jak dovádivé ptáče, 
jež s větve na větvičku ve zpěvném plesu skáče,
jak gazela jste čilá a pružná, roztomilá
a rozmarná a milá jak dítě – nejináče.
Však vím, že svoje srdce učíte odříkání,
to srdce umíněné, to neposlušné žáče –
kdykoli osamníte, vám zrak se náhle zkalí,
a vy si zpomínáte – a vaše srdce pláče.