Tma ztrácí se kams na výšiny
a z dola roste záření...
A mořem táhnou zlaté stíny...
A dno je zlaté sklepení...
A bárka jak by byla z mědi.
A na plachtě pták divný sedí...
Má oči jako drahokam
a šilhá jimi sem a tam...
Teď zved’ se, letí... Zdá se, spěchá...
jak zprávu někomu by nes’ –
teď jako hvězda v obzor kles’...
jež blýskne, stopy nezanechá...
A bárka stojí najednou
nad jamou divů bezednou: