Ó jak se vše vzbouzí pod šerem
oblohy české tím přerodných větrů úderem.
Ty, měšťane, pospěš a starousedlou
svou hlavu zdvihni, krám provětrej
ty, kupče, ty, tvář svou bděním zbledlou
řemeslníku, si ováti dej,
sedláku, oráči, oř jeho řečí,
ty, dělníku, dej si jím vysoušet pot:
vždy národ-li sjednocený, je větší
a vetší i práce je květ a plod.