V Tvých otců síních prý jsi na mne zapomněla...
To býti nemůže! Noc, jež nás pojila
ve čistých polibcích, nám snivé písně pěla,
nás mlékem ňader svých hvězdnatých kojila
nemluvné štěstím svým, úzkostí dech svůj tají,
že více nepřijdeš, ač volám Tebe zpět,
ač Tvého návratu mé hory vyčkávají,
mých vodopádů hluk, šum lesů, luhů květ...