Usedla i zírá kolkolem.
Jak tu ticho! Klid jak balzám dýše
svěžím vzduchem, sladce prohřátým,
v malém světě tom, jejž jako lem
obepíná potok, blýskající
stříbrem vlnek, drobně rozvátým
Jitka zkoumá s vděčným, slunným citem
vše, co před ní rozvíjí se, pučí,
každé stéblo, každou ratolest,
v zlatém paprsku se houpající,
každý stín, jenž kmitá nad pažitem;
žlutý písek steziček a cest, –
vše, ó vše, co ji tak mile učí,
pečlivá že ruka, láskou čilá,
v odpočinku od rýče a rádla,
vše to pro ni vlídně upravila,
by tu šťastně velela i vládla
Bylo jí tak nebesky, tak blaze!
Oko její přitmělo se vlaze,
ruce spjaly se a duši zvlnil
sladký ruch jak hudba, modlitba,
jako nejvroucnější v chrámě zpěv,
jímž by němý vzduch se kolem plnil.