Slovo tvé mne, starče, nepřesvědčí!
V útrobě mé jakýs tajný hlas
bez ustání jiné vede řeči
a byť tlumen, vždy se zdvihá zas.
Praví mi, že hvězdu z této hlavy
pronikavým leskem zářící
ve vír světů temný, kolotavý –
neuhasí doba mařící.
Praví mi, ta peruť myšlénky,
která rozpíná se světa šíří,
jejíž let až k nejvyššímu míří,
nesvěsí se v hrobu výklenky.
Praví mi, že toto vědomí,
jímž se člověk v sebe sama hříží,
ve své vlastní bytosti se shlíží,
neutuchne dechem pohromy.
Praví mi, že toto hnízdo ducha,
v němž se rodí nesmrtnosti tucha,
všebořící vichr nerozcuchá.
Praví mi, že vede smrti stín
v převelebný nesmrtnosti týn,
že tam zesládne, co tady mučí,
utiší se citů vlnění,
každý puk tam v růži plnou vzpučí,
každá touha dojde splnění.
Usmíváš se. – Nedobře-li sluší
nesmrtnosti zář mým kadeřím?
Nu, já sám hlas tento tlumím v duši,
věřím časem – časem nevěřím!
Než v tom stálém pochybností víru
tvou již, starče, rukou pohrdám, –
neskytáť mi útěchy a míru, –
duch můj temnem potácej se sám!
Jižtě vidím, propasť bezedná
že nás oba do hrobu až dělí,
nikdy duch můj s tvým se nespřátelí,
nauka tvá mi rmutna, šeredna.
V oku tvém jsem hledal maják stálý,
hvězdu vůdčí, duše kvasné mír,
teď ty oči do duše mne pálí,
a zpět klesám v pochybností vír.
Dobojuju sám své hrudi boj,
nechať zvítězím, nech složím zbroj!
Kráčej cestou svou – byť pohodlně –
já se pustím po bouřlivé vlně
ve poznání přístav daleký –
dlaně ty se loučí na věky!