A když se znova domů vrátíš,
zas přepadne tě onen žal –!
Je věčný – sotva kdy ho ztratíš,
s mateřským mlékem už’s ho vsál.
Stín padá zase na kraj rodný...
Je příliš něžný, příliš hodný –
a zimomřivé je v něm vše,
vše zrá tu jenom pro deště
a pro pár barev matně hluchých...
I tráva matně zelená
je divnou něhou zlomena –
toť svět je věcí polosuchých
a shnilých v světě prohnilém,
jenž plodí, rodí omylem...