Července hlas, července smích
zněl z niv i cest, zněl z luk i lích.
Hoch na vysoké mezi seděl
a k lesu zamyšleně hleděl,
jak naši v Jamách žito kladou.
Šli vrženinou rovnou řadou:
jim v čele mladý Louba-Žák.
Byl kabrňák, byl kabrňák!
Chlap drsný, prudký, časem zlobil,
rád zavdal si, s ženou se pobil
a dlouho se pak lidí styděl.
Leč nebe nevinné v nich viděl,
kdo v oči jeho pohleděl.
Šíj schýliv tuří, mlčky šel
a žilovatou pravicí
jak rozháněl se hrabicí
jak bohatýr, těch polí vládce.
Suk za ním, potě se a supě,
se pachtil, Zobač po chalupě.
Byl, jak to říci? – úřad krátce,
náš cestař. V lesklé čepici
s moravskou pestrou orlicí,
rýč na pleci, když vsí se ploužil,
nám chlapcům úctou dech se oužil.
A za ním lehkovážná krev,
jen žert a smích a vtip a zpěv,
ech, Francek Šmrkůsků se loudal.
Bodejť bys, pšundo, nepšundal,
děvčiskám v noci pokoj dal
a po dědině nevyhoudal!
A čtvrtý Švanda Radiměř
šel rozšafný. Všš, dvakrát měř
a jednou řež, všš, kosou mával
tak vážný, jak jsem vždy jej znával,
a důstojný. Ba, tak jej zřím,
když Pepce nátchu vykuřoval,
když ve výboru obecním
proti přirážkám rekuroval
tak správnou češtinou a slovy
tak učenými, výbor celý
že souhlasil, co za postelí
já bafčil z dýmky dědečkovy,
netuše, v blahé vhroužen sny,
ni následků, ni odměny, –
s týmž rozmyslem, s touž důstojností,
s touž myslí poctivou a jasnou,
již za všech žití okolností
tvář jeho dobrá jevila:
když prozkoumával svinku sprasnou,
když kobylka se hřebila.
Však nejkrásnější na pohled
a nejvyšší a nejstatnější
byl Ujčík Dolní, Loubův děd
a první radní obce zdejší.
Hor našich jedle vzpřímen šel
lehce a pružně jako k tanci,
krok jeho hrdou sílu měl
i klid i prostou eleganci,
jak pírkem těžkou kosou vládl:
on lety krásněl, prací mládl.
Suk vzdychá, funí, jen z něj teče
a za ním v žitě – koryto.
Ujčík – ten sotva ví, že seče,
a pole je jak omyto.
Ba, není sekáč jako sekáč!
Žne jeden, radost, jen to hrá.
A druhý na místě jak pekáč
se trdluje a šmodrchá.