tu satyr s jekem básníkovi vpadá
do horující sloky na konec,
a stříle očkem, nahá křivě záda
dál přes kalamář metá kozelec.
A divná záře ve knih bouřném sváru
se šíří jizbou rudě jiskřící,
jak rozdmýchal by kdosi do požáru
planoucí velkou smolnou hranici.
Již deska puká, pergamen se svíjí,
a plamen roveň kroutící se zmiji
svůj k básníkově knize tiskne ret,
by to, co z ohně žhavých vzplálo citů
zas o samotě, netřísněno, v skrytu
posvátným živlem zašlo naposled –
Tu básník vzkřikne v prázdno máchnuv pěstí
a zrak si mna jak z těžké únavy:
sluneční paprsk zlaté jitro věstí,
a na stolku tam satyr bez hlavy.