Zapomněls na tu smutnou, na tu slavnou chvíli,
Když u oltářních stupňů jsme co oběť tkvíli?
Zapomněls, kterak tehdáž jsem se naslzela,
Když v mladém, horkém věku svět jsem opouštěla?
Já ke studeným ústům svatou roušku zvedla,
An oltáře se třásly, světla vůkol bledla.
Svým nebe nad vítězstvím stálo v pochybnosti,
A svatým byly sliby plny podivnosti.
I k hrozné přistoupivši obětnici blíže,
Jen na tebe jsem zřela, nevidoucí kříže.
Mé láska, ne-li zbožnost, byla povolání,
Tvé lásky ztráta jest mi všeho postrádání.
Přijď! oko tvé a slovo bolest mou ukojí,
Vždyť ve tvé moci stává tato blahost dvojí.
Nech ještě k tvým se prsím rozkochaná viji,
Nech ještě ze tvých očí libé jedy piji:
Dej k srdci přitulené na rtou tvých se chvíti,
Co můžeš dej – co zbývá, nechej mi se sníti.
Ach ne, ne! uč mne šetřiť jiných kratochvílí,
Dej, ať mé hříšné oči jiných krasot pílí.
Ty stav mi v celé kráse vysloněné nebe,
By pro Boha má duše opustila tebe.