Rovinou, k níž Hanšburek se hrbí,
slýcháváš nad šedivými krby
u kouřící, sprosté večeře
povídky o staré Čečeře.
Ta zná kouzla, ta zná divé čáry,
odpusť Pánbu vše mi hříchy mé!
na kamnech má hrnečky a páry –
každý hrneček má síly své.
V jeden močí koště – a tu jezdí
komínem svým na babičí sněm;
jedním stříká na chlév při souhvězdí,
aby mor a hlíza sedly v něm;
jeden dává nešťastnému hochu,
jemuž hrdá milenka se zlí,
by jí krápnul na rameno trochu,
a že toto hned jej pohladí. –
Proto také mládeže kruh věrný
k ní se schází – když se noci chrám
nad nivami tmí a v černu černý
kocour její – rohatý to sám.
Za dne však se chytře modlí, světí
kříž a kropenku má v chýšce svojí,
v kostele bdí nad svíčiček zžetí,
ba i proti lidem času brojí. – – –
Nejvíce se na řeči té pase
černý Jiří z Kalinova statku,
začíná-li o zámecké chase,
o jich pýše, bezbožnosti, zmatku,
tam prý jednou strašně z nenadání
klesne rámě boží pokuty,
že tam nic než Boha pohrdání,
že se učeností nadutý
mladý pán, to jedovaté kvítí,
včera žák, již katechismu směje,
plesů hledá, kostela se štítí,
vstoupaje svým druhům do šlépěje.
Ó, to Jírovi tak divně lahodí!
Vždyť v něm nejmocněji vévodí,
nejbouřněji z jeho řeči dýše
divá zášť k té velkopanské pýše,
divé záští k Otakaru druhu.
Ano, druhu vesních her a školy;
ale právě z družstva toho kruhu
divá zášť se vzňala ve plápoly.
Dobře Jiří, ctižádostí zňatý,
hbitější sám, vtipnější že, věděl,
a přec každý, podivením jatý,
Otakara jen a vždy si hleděl.
Neb ten skvostných, protkávaných šatů,
jasné pleti, panských způsobů;
Jírovi však patříš na záplatu,
osmahlou a hrubou podobu.
Jirka hrd je, chlubný, a přec musí
slyšet jen tamtoho chlubení,
ten se v přepychu a skvostu dusí,
Jiří v hladu, nouzi hubení.
Co mu platna schopnost? – Onen stoupá
k věd a uměn nejvyššímu sídlu –
Jiřímu však Štěstěna ta skoupá
nepomáhá k vzdělanosti zřídlu:
což tu div, že plamen zášti zžíral
srdce jeho, jinak vysoké,
a že v Otakarův zrak upíral
pohledy jen chmurné, divoké!
Jinde ale převeselý býval,
hezký, vtipný, každému se líbil,
hezkým holkám do očí se díval,
ba již mnohé tajně se zaslíbil.
Divoký jsa s ručnicí se sestřil,
rád se honíval a rád se pral,
rád se k tanci květinami pestřil,
stříbrňáky házel jako král.
Ale při vší bouřce, vášnivosti
stáří ctil a raditi si dával,
víru svou měl v svaté uctivosti,
o tajemstvích nikdy nehloubával.
Před Čečerou hrdá jeho hlava
bázlivě se vždycky klonila,
ana se ní mnohá mrákotavá,
pověrečná mlha honila.
Proto sestaralé matce svojí
málo krátil dny a večery,
buď byl v lese, nebo v druhů roji,
buď u hnusné, staré Čečery.
Ale v její chýšce kvetlo kvítko,
jejíž vůně mladila jí stáří:
kvetla-tě jí s růžovitou tváří.