To je už doba, co tady stojí
ten lokajský špalír
vousatých veteránů,
zapustil kořeny.
Tudy nikdy nikdo už,
leda z milířů kouř –
– lasa, lasa pomalá, velmi
pomalá, pomalá lasa –
kouř milířů, a zámek
stydí se v průhledu.
Prsteňáčkem leda děkovával
chámským holdům,
a teď zdraví je napřed.
(Co zbylo z feudální pýchy?)
Se stráně vidět však celý Morvan.
(Lasa pomalá; lesy,
lesy, lesy, dužnaté statky,
město Avallon příliš krásné
chystá se na skále
k sebevraždě.
Vézelay lesklé jak čerstvý obtisk
na modrém satinu,
a pod smutným Montréalem zemanská tvrz).
Se stráně celý Morvan.
V aleji se nudí
lenošný Amor, vyvedli ho ze zámku.
Co si počne mezi veterány?
Nemůže za svou zahálku, neboť
všechno zpustlo,
a tudy nikdy nikdo už,
leda z milířů kouř.
Čí hlas ozval se to?
Ozval se nějaký?
Ó, bože, bože, jaká to dávná zkazka
se to zde rozchodila?
Lasa pomalá – lasa – velmi –
Kloužou povolná –
zajat –
Sedí zkazka, češe si vlasy.
Bylo to – Ne!
Vyhnaly Amora, vyhnaný Mílek.
Kdyby si vzpomněl –
Počkejte!
Milíře kouří,
milíře, milíře kouří.
Z uhlířovy chatrče
umouněné vyšlo
dítě.
Má krajíc chleba a žvýká prostřed
vyrubaného lesa,
a stouplo tak si krásně,
že srdce usedá.
Stouplo si krásně tak,
protože se zahledělo
pozorlivým tím zrakem nechápavých,
jichž nezradí žádná marnost.
Stouplo si tak krásně,
protože slyší neb vidí
– obojí lzeť –
jakoby volně, povolně, plize
z ručky šlo do ručky pokrevných hlasů,
a stojí jak Merkur na kouli
uhnětené z dávných časů,
a všechno se to točí a třpytí.
Kdo se to tady rozchodil?
Ticho má jiný krok.
A ta zámecká stráň,
odkud celý, celý Morvan,
a silnice.