Jak veselá dnes! Stále v žert jí cosi.
Sedáme v stín. Jí zeleň splítá rám.
„Čtěte mi něco!“ usměvavě prosí.
Musseta verše maně rozvírám.
Čtu Lucii. „Až budu umírat,
na hřbitov, druzi, vrbu zasaďte mi...“
Poslouchá tiše, klopíc oči k zemi.
A vřelejší vždy hlasu mého spád:
„Já na ni zřel, tak bledá, zlaté vlasy!
Ó, zřídka oči dvě tak čisté byly,
jež nebes hrou i azur zrcadlily.
Ji miloval jsem, zpit tím leskem krásy,
však milovat mnil sestru v ní jen, děcko,
co od ní bylo, čisté bylo všecko!“
Hlas chvěl se mi, a zdálo se mi, práce
že nechala a zvedla ke mně hled,
když smutek předtuch z veršů vanul sladce,
a divně dojat když jsem zticha čet:
„Tak, čistý květe, musil’s odejíti,
smrt sladký úsměv byla ti jak žití...“
a na konec: „Až budu umírat,
na hřbitov, druzi, vrbu zasaďte mi,
mám rád to svislé listí, lehký zemi
stín její bude tam, kde budu spát.“