Ven z hlučného jenom toužívala města horoucně 
Má duše, přeblaženou ach nadějí se kojíc,
Někde jedenkrát že v nízkých klidu dojde chaloupkách!
Než – všady trpěti jen zdá se mi souzeno být.
Příteli aspoň tam bylo postesknouti mi volno,
Ouzkost někdy jaká srdceli sevřela mé;
Teď daleko vzdálen byv věrných od zboru přátel,
Všecku bolest i žalost v sobě musím tajiti.
Dlouholi na světě tom mám ve tmách kráčeti ještě?
Jasná rozsvitnout zář se mi nikdy nemá?
Ach těžkou uložil si mi pout Pane v úvalu tomto,
Všem předce trpkostem volně se podrobuji!
Tyť potěchou Světovládce jenom mou zůstati máš vždy;
Svět nikoliv mi nedá útěchy náležité,
Však vyprší hodina předc někdy tu má poslední,
V končinu klidnější můj kde se duch vynese:
Přestanu pak trpět, lkát hořce a sobě naříkat,
Až bude můj kdesi prach krýti rovec zelený!