Hle, stárnem... Kdos tě potká, zdraví,
ty děkuješ mu kynem hlavy
a pak se ohlednete oba...
Jak, je to on? Ach, jaká doba,
co do školy jsi s ním tu chodil,
co hráli jste si jako děti,
i rvali se. Jak čas ten letí!
On vzdělává teď rodný podíl,
má ženu svou a svoje dítě,
a jdeš-li kolem, pozdraví tě,
leč se záští snad hledí na tě
a nepřítele v tobě vidí,
že chodíš kolem v lepším šatě
a víc a víc se straníš lidí.
A v nenávisti řekne třeba
své ženě: „Toho darmochleba!
Ten zahálí, co v potu tváří
my týráni jsme celý věk,
by naše děti jednou v stáří
nám daly chudý výměnek...“
Ó přátelé, nač tato slova?
Vy radosti své máte prosté, –
leč kdo zná muka básníkova,
než v jeho duši píseň vzroste?
Kdo o nich ví? A po práci
vás odpočinek sladký čeká,
leč básník věčně potácí
se prázdnou cestou do daleka,
kde bez lásky se žíti učí,
kde pochybností hlod jej mučí,
kde v odříkání strádá, chudší
než vy, kdo krb svůj vlastní máte,
jimž děti klesnou do náručí,
kdo víte, kam svou hlavu složit,
a kdo se nikdy nezeptáte,
jak chmurné drama žití prožít
a proč a k čemu, když to celé
je bez cíle a bez účele...
Vás nikdy nehnětly ty trudy.
Vás živí kus té země rodné,
leč bez účele básník chudý
jde světem sám. To časem bodne.