je volna. Chceš-li, ujmi se jí,
snad že je žena všelijaká,
však člověk dobrý. Já už asi
jí neuvidím. – Koníř vyšel.
A básník dal se do snídaně:
srk kávy – odstrčil tác celý,
vzal cigaretu, dvakrát vdechl
kouř její – odhodil ji s hnusem.
A myslí: týden tomu, stál jsem
na plném slunci, květen voněl,
a já byl šťasten. Dneska ležím
v polární zemi, mlhy, zima,
já potlučen a hlavně ležím
tu sám a sám, a nikde ruky,
po níž lze sáhnout. I ten Koníř
má nyní jakés hospodářství,
kam nemám přístupu. Nic neřek,
leč zadívá se kamsi v dáli,
a zase prchá... básník prý má
o jeden smysl víc, tím cítí,
co emanuje z lidí druhých,
byť kryli to a kumšty řečí,
gest, pohledů tě odvést chtěli
jak čejka od hnízda svých mladých.
Oh, přítel Koníř – díky bohům,
že upřímný je aspoň v něčem,
co je a bylo. Přijde-li cos
v jev jiného, já přijmu všecko,
jsem připraven a proto nelze,
bych překvapen byl. – Zaklepání,