Pojednou vše, co hromadila leta,
a pro co výraz marně chtěl jsem mít:
nemožnost spočinutí, skepse kletá,
a vše, co nelze teď už domyslit,
co nelze vyrvat bez prolití krve
a bez přiznání vlastní slabosti,
co srostlo s povahou se stotožňujíc
s přítěží předsudků a radostí,
(tak záhy ztrpklých) co se formovalo
jen zcela neurčitě v konturách,
to hrozné Mnoho a to hrozné Málo, –
před sebou samým příslovečný strach,
strach přede vším, co mohlo by mi vzíti
to poslední, na čem lpím jsoucnem svým,
a proč se pojednou chce tak! tak! žíti,
a spíjet se tím krásným tajemstvím – – –,
strach před rukou, jež zažehnout chce záhy
to bílé světlo hřejně bolící,
když skřížily se náhodou ty dráhy,
a neřeklo se, co lze doříci – – –,
strach před tím, že mi život v honu divém
i tohle světlo zhasne, zevšední,
až volat budu strašným vokativem,
nebude naděje, že se kdy rozední, –
– nebude naděje a bude pusto, pusto – –
nebude nic – – a už se nerozední –
celou tu hrůzu stoupající ve mne
jsem viděl tam v té noci temné, temné:
zabitou hydru v ustrnulé pláni –,
a přes ni jde to velké Umírání – – –