Hamar elérkezett Szolimán Budára,
honnan embertelen parancsolattyára
fegyveres népei szerteszét futottak,
‘s dühös marhák gyanánt öltek, pusztítottak.
Valamerre mentek e’ gyilkos seregek,
nyomokban látszottak a’ sok füstfellegek
a’ gyújtott falukbúl égig tornyosodni,
a’ roppantt várasok porba homorodni.
Halálra hurczolták a’ réműltt pórokot,
kik védni akarták vékony vagyonnyokot.
Haltak lábok alatt a’ gazdag vetések,
egész Édent rontván majd minden lépések.
A’ hová tekíntett szeme a’ Magyarnak,
újjulását látta a’ puszta zavarnak,
mellybűl az Alkotó kivonta földünköt,
‘s utánna az elme számtalan telkünköt.
Ott kastélyok égtek, itt tornyok roskadtak,
mellyekrűl a’ lángok még tovább áradtak.
Rakásra süllyedtek a’ rablott templomok,
pusztán veteredtek az árva klastromok.