Ale Vácslav? Cosi neklidného
bylo v jeho krvi. Tam, kde stál,
nespokojen vždycky toužil v dál,
hrdý, nepoddajný, silou vzdoru svého
chtěl by osud rázem přeměnit,
hotov každou chvíli s ním se bít.
(Však se rval s ním taky! jeho čelo
kolikráte v boji zkrvavělo!)
Nevěstu si našel statnou, zdravou,
s dobrým ryzím srdcem, s bystrou hlavou,
které nebyl vším jen drahý šat.
(Starý mlýn měl převzít zadlužený.)
Vážně ptal se budoucí své ženy:
„Chceš-li, drahá, se mnou pracovat?“
Řekla: „Chci!“ a do očí mu hledla,
jeho ruku k srdci svému zvedla.
Políbil ji. Svoji navždy byli,
třeba o své lásce nemluvili. –