Tak své úvahy teď Václav polohlasně ukončil.
Však stesk tento nebyl s jeho nitrem ve shodě řádné:
Chmúra předešlých dnů sic ještě myšlénkami vládla,
leč pod ní tušení dob jasších nesměle vlálo,
záře nových nadějí mihotem prosvítaly slibným,
jak světlá ta zeleň, jež právě zamihla se před ním
ve pňů červenavých posledním zástupu zřídlém.