Jen jeden jediný měl dravčí rys,
tím odpovídal celé duši mojí –
když přišla chvíle úvah o nás Češích
a o poměru našem k Habsburkům.
Zde shodli jsme se: theoreticky
ta monarchie se už vyžila,
je v úpadku, jsou sečteny dny její,
jen náraz jakýs silný, poslední,
a všecko sesuje se. Jedenkrát
se pamatuji, jak nás rozpálil
takový hovor, on sed k pianu,
a Marseillaisu začal s ohněm hrát,
jak nikdy před tím jsem ji neslyšel
a po druhé a po třetí hned zas,
líc mu plála a oči hořely –
okresní hejtman! Děje národů
jdou volným krokem, zákon jediný,
pro život všeho jednu platnost má,
i pro národy. Jaro naivní
a první skromná zeleň, potom květ –
vy, buditelé naši zakřiknutí,
a sotva dýchající, k smíchu je
ta první zeleň vašich plachých snah,
ty první květy vaše nesmělé,
ty obavy, ty vaše naděje –
a přec tak musilo být, musili
jste jít tak, jak jste šli, jak všichni po vás
jít musili, až děje dozrály,
a česání čas přišel. Pro tu Vídeň,
jež netušila, pro vás, kteří chtivě
jsme čekali a s dechem zatajeným
čítali roky, měsíce a dny,
a když pak první rány pušek, děl,
zahřměly na vzdálených bojištích,
my vydechli a řekli: Čas náš tady! –