Pluk Flandres přišel do Versaillu právě
a Gardes du Corps mu daly banket k slávě
v operním sálu, v tom, kde přede lety
máť moje tančila dva menuety
s císařem, když byl hostem svojí sestry.
My v loži byly, dole hlučel pestrý
roj oficírů, hudby písně hrály,
nadšeně vojsko připíjelo králi
a královně, na zdraví dauphinovo –
tu z gardy pařížské kdos žádal slovo
a také lidu připíti chtěl tuto,
však hroznou bouří bylo odmítnuto;
a oficíři nyní v zlosti zjevné
kokardy rvali s přilb si trojbarevné
a do loží k nám s hlukem vybíhali,
my bílé kokardy jim připínaly
a číše znovu přípitky zas hřměly,
planuly oči, tváře zahořely
a řeči řítily se ve peřejích
– kdos odběhl pro Veličenstva Jejich –
a ejhle: otevrou se sálu dveře,
král s královnou se v prostor vážně beře,
král, bičík v ruce, jak se vrátil z honu,
unaven jaksi, lhostejnost má onu,
jež nevzruší se; královna pak bledá
pohledem modrým po sále cos hledá,
na ruce dauphina má – a v té chvíli
muziky známou píseň zanotily,
tu smutnou píseň z Lvího Srdce hrály: