K večeru zas Kovář vyjel z městské brány;
vyprovodit šel jej hošík uplakaný
malý kousek cesty, aby nezabloudil,
potom jako ve snách nazpět k městu kráčel.
A když večer lehl na lůžko si nové,
mnohou palčivou je, hořkou slzou smáčel,
až pak v pláči usnul. A hle! dobří snové
zanesli jej rázem do rodné zas vísky:
po lukách a polích známých volně těká,
kdykoli mu libo, v bor si zajde blízký,
a když z toulek těch se domů vrátí, čeká
večeře naň chutná; potom na besedu
soused Havel přijde; vyprávění jeho
všecky upoutá, i Láďu neposedu,
kloučka zlatých vlásků, líčka červeného,
u kamen že sedí jako pěna tiše;
a když po Havlovi babička jim stará
vypravuje zkazky z žití svého jara,
malé posluchačstvo blahem sotva dýše. – –