Jaké štěstí bylo pro něj!
Sotva Řehoř přišel zpátky,
a mně počal vypravovat,
jak mu dutou lípu zřídil,
jako velký pro včely oul,
postel uďál, vchod zahradil,
jak jej bude navštěvovat,
celý den na blízku chodit, –
znovu okna zařinčela
s velkým hřmotem: otevřete!
Osykou jsem zachvěla se!
Řehoř vzal si louče v ruce,
otevírat vyšel dvéře,
a když čtyry chlapy zhlédnul,
četníky to s puškou v rukou,
s věžičkami na čepicích,
strachem vzkřiknul, louče pustil.
Všichni spustili tu na něj:
chlape nevíš, co je zákon,
ven choditi nemáš s loučí,
pokutu nám budeš platit!
Po té do světničky přišli
jako rota šedých katův,
a počali na mne zhurta:
„Václava jsme přišli hledat,
víme, že jej ukrýváte,
a že musí býti u vás;
proto svítíte tak brzy.“
Zapírala jsem, jak mohla,
ale hlas můj vyzradil mne. –