Byl jednou smutný den. Vše mlhy závoj halil –
a já tak maně daleko se vzdálil
od středu města v malou uličku.
A stranou hrály děti, zvonil žert a zněly jejich řeči.
Jen jeden hošík stál jich povzdálečí
a smutně hleděl s slzou na líčku.
Bol hluboký tak stínil jeho sličné tahy –
a dítě to byl’s ty, ó hochu drahý! –