Tož obrací se Mirko ku balvanu
i pátrá tmou, kde druhá hada půle,
však hle, – co zří? – Cos bílého se hnulo, –
což vkouzlil had se v holubičí peruť?
Tam na balvan se klade lidská paže,
jí k ramenu se útlá hlava kloní
a pod rouškou, v niž černě zahalena,
co labuť bělostné se hrdlo svítí;
jak s půlnoci když úsvit bledolící
tmou prokvítá, tak bělá se ta šíje,
a v úsvitu jak hvězdy matně blednou,
tak mihotá se na ní zdoba zlatá.
Ó jaký zjev! Zda sen to zraky šálí?
Či pravdou jest? Vždyť z ňader spící děvy
teď zazněl vzdech tak hluboký a vroucí,
tak posvátný, že anděl jen by čistý
tak povzdechl si nad vyhnancem z rráje...