a v chvilce bílý prach se za kočárem valí.
Pan farář s Terinkou na farském prahu stojí,
a kočár stíhají až k lesu oči dvojí.
Co vikář přinesl, vykládá farář prudce,
a panna Terinka jen spráská suché ruce,
co chvíli volajíc: „Ó, tahle lidská zloba,
už, jemnostpane, tak – já znám Jakoubky oba!“