Lampa dne se na nebeském svahu
rozžala a na paláce prahu
rozlila své světlo veselé –
ze sněhové klouzá postele
sličná dívka – liliovou nožku
na květovou smekla na rohožku,
černý vlas jí ve vlnitých spádech
po šíji, jež svítí v perel řadě,
vine se a po bělostných zádech,
i v před plyne jako temné hádě
osamělý kotouč toho vlasu
přes ňádra až ku zlatému pasu.
V růžovém se leskne pantoflíčku
nožky běl. Jak noci po probdělé
stín jí rozestřen pod oči skvělé,
ukládá se na spanilém líčku.
Aj, tam v koutě obraz zlatolemný
o čaloun se pestrý opírá,
na rtech světospásných úsměv jemný
Marie svou náruč otvírá,
trůn ji jímá – ona Jezulátko.
Před ní klekla dívka na klekátko,
sepiala své dlaně ku obrazu –
zdvihla líc a k okrouhlému vazu
odhodila všechny kadeře;
na ňádrech tu obraz mateře
zableskl se vsazen do topazu.
Jak jí sluší sněhobílé šaty,
jako by tu klečel andělíček,
a jak klečí, od půvabné paty
odpadá jí růžný pantoflíček,
aby pozemské vše odpadalo,
andělskou jen krásu zanechalo.
Vstala. Od ňáder pak zdvihla matku,
pocelovala ji hlavy sklonkem,
otočila se pak na podpatku,
stříbrným i zazvonila zvonkem.