děvčátko malé zřel. Sukénku mělo bědnou,
však čistou, zástěrku a šátek kolem hlavy.
Blíž krámku stálo tam, a nářek usedavý
mu zvedal malou hruď, a vzdychalo a štkalo.
Šel k ní a tázal se, proč pláče, co se stalo,
a těšil, jak jen moh’: „Nu, neplač! Že to bolí?
Tys chtěla jíti s ní, že ze stejné jste školy,
a ona nechtěla, že nemáš pěkných šatů,
pak ještě bila tě, viď? Je to tak?“ děl v chvatu.
A zase chlácholil: „Buď moudrá, neplač přeci,
pojď, já ti ukážu své ptáčky malé v kleci,
ó, to se podivíš, pojď!“ – „Máte ptáčky doma?“ –
Dál dítě slzelo, však sladký úsměv rtoma
již byl mu prošlehl. „Ó, jaké ptáčky k tomu!
I špačka, mluví ti.“ A ved’ ji k sobě domů,
do krámku malého, od jedné klece k druhé
ji vodil, vyprávěl, že vězení je tuhé,
však že již zvykli mu, jak ze spaní ho budí,
jak sluje který pták, až v malé dětské hrudi
se lítosť stišila, byť vzlykla ještě časem.
Již vzplála veliká jí očka štěstí jasem,
jak nebe po bouři, již mluvila a smála
se vrabce poletu, jenž přihnědlý jak skála,
do stříšky klece tlouk’, a křiku papouškovu,
však nejvíc tleskala, když špaček přišel k slovu
a bez pobídky jal se volat neustále,
jak byl se naučil, své „Vítejte!“ a „Dále!“.