Jen Adrienna úsměvné má oči
jak jindy, tichý, kouzlaplný vděk;
kam obrátí jen pohled, kam jen vkročí,
jak v chmury pad by zlatý paprsek.
Hrát slyšel jsem ji, vstoupil do salonu,
a za ni sednuv, zticha naslouchám,
zrak zavřený. A celá prška tónů
jak drobounkými lístky růžovými
mě zasypala... Vidím, vidím je,
co na všem leží tichý slunce plam,
ty svěží polany, a ve sluch zní mi
rej norských tanců... náhle zaduje
však vítr divě, ve fjordech to stená,
v člun bijí vlny... božský básník Grieg!
V tom to tam kouzlo! Prchla Adrienna
ven do chodby, kde dětský zazněl křik.
Já letím za ní. Toť je Jenna přece!
Snad spadla, hlavu rozrazil jí kov!
Ne, venku smích. V mříž papouškovy klece
prst strčila, a papoušek ji klov.
Tišíme dítě, v náruč si je beru
a na papír jí črtám řadu zvěrů:
žirafy dlouhé, velkouché slony,
papoušky, kance – Snyders nejsem sic,
již slunéčko však vyšlo z mraků clony
a polévá jí uslzenou líc.