„Již poznáváte sotva známé tahy
v té síti vrásek; též mé zraky mohou
jen z těžka ve vás, hospodáři drahý,
zřít hoška, jenž si hrával u mých nohou
a přítulně mi sedal na kolena.
Vy statný muž jste – v nejkrásnějším květu –
a já již zvolna s bohem dávám světu;
můj šedý vlas, má ruka zmozolená,
že trudů života i muk a pečí
jsem zakusila dost, vám nejlíp svědčí.
Zle dotkla se nás v dálce ruka boží:
muž trapnou nemocí byl poután k loži
jak Lazar mnohá leta: břímě všecko
tu spočívalo na mně, muž i děcko.
Však sílilo mě nebe – soucit znají
též lidé dobří v moravském tam kraji.
Než kdy smrť muži trýzeň ukrátila,
tu podivná mě touha zachvátila:
Ves rodná stále kynula mi z dáli,
ten kostel známý vídala jsem v duchu,
let mladých vzpomínky mně v srdci hrály
a zvony Třemšínské mi zněly v uchu.
Zpět domů, domů! přání srdce hnětlo,
tam žití ukončit, kde mládím kvetlo,
a k matce pak si lehnout v rodnou půdu.