Hnula sebou prudce, tváří libé nachy
prošlehly. Jak ptáče hnízdíc tiše kdesi
v bezpečnosti klamné pod haluzek směsí,
– když se z nenadání rukou nešetrnou
listnaté ty clony nad ním porozhrnou
a v skrýš nazírá mu dítek zbujných četa –,
plaše očko vznese, křídlem zatřepetá:
Takto zachvěla se dívka, v tísni vzhledla,
když host vyrušil ji tichém ve ústraní
a sto zraků náhle spočinulo na ní.
Leč pak sličná postať ochotně se zvedla,
s úklonou, a lehce vklouzla ručka její
pod rameno mužné, v podporu se stroucí –
spolu takto k čelu tabule se chvějí.
Teď i pánů sborem obdiv zachvěl vroucí;
spočívá všech oko, plno zářné těchy,
na páru, jenž s lehkým šustem síní vlaje,
šíře vůkol úsměv jasný, blahé vzdechy
jako máj, když kráčí do zkvetlého kraje.