Mlhy peruť údolím se stele,
vrb jen temena jak řada stínů
ohraničují se v jejím běle
a krov šedivý a kolo mlýnu.
Po stráních pak hvězdnočelé jedle
jako řasa po rouchu se vinou,
míhají se na hor temném sedle
jakby ověšeny pavučinou.
Aj, teď růžemi se vroubí jemně
obzor mlhavý a horní svah,
i též jedlí osamělé témě
a krov mlýnu odívá se v nach.
Po stráních již bílá mlha mizí,
skály jeví se a kleč a mech,
slunce paprsek jak zlato ryzí
na lesních se třpytí temenech.
Pod nimi pak na modrém se zvonci
rosa blýští jako perel řad,
vzadu ptáče křídélek svých konci
rozčeřuje skalní vodopád...
Řada vrb a šedivého mlýnu
slunečními stkví se plápoly
a již peruť bělavého stínu
opustila krásné údolí.
Však, ó hrůza, nejeví se ti tu
obraz klidu utěšeného,
na lučině u růžovém svitu
u potůčka křišťálového
děvčátko tam nesbírá si vnadné,
pestré kvítí kolem šedých vrb –
ó tam smrti ruce ledochladné
upustily krvavý svůj srp!
Hle, tu leží člověk na člověku
jako svátý u jeseni list,
uvrženi v červánkovém věku
studenému hrobu za kořist!
Na pestrý tu buben mrtvec chýlí
zvadlou, kadeřavou hlavu svou,
jiný ve plášť zahalil se bílý
z ruky pustiv šavli zlomenou.
Zlatý paprsek se pozachvívá
na zbrani a koňském kopytu
a lesk rosy po krvi tu splývá
soucitná jak slza blankytu.
Tu se ve spoustě té nenadálé
objevila světlá hlavička
s vínkem pomněnek, jak na močále
třesavá se rodí bludička.
Dívčina to jako růže planá
na chudoby trní vykvetlá,
po šíji jí kadeř rozpoutaná
vlnivě se chvěje přesvětlá.
Na nevinném, malinovém líčku
maluje se strach a tesklivost
a na jemném, bělořasém víčku
visí slzy křišťálový skvost.
Sukénka jí chudá štíhlé boky
opíná řas bílých pramenem
a jak vlaštovčí let její kroky
ve chvatu se chvějí zděšeném.
Najednou však u mrtvého juna
její sukénky se stišil šust,
a jak na harfě by praskla struna,
divý sten se vynořil jí z úst.
Tady leží vysoké to čelo
rozbortěno smrti kladivem,
na němž druhdy tolikráte lpělo
oko její s tichým obdivem.
Ó, již nebude se nikdy více
na ňádra jí klonit, do klínu,
a ty oči plamenné, ty líce
na věky se skryly do stínu.
Darmo do dlaní tu hlavu béře,
v oči pohlíží mu skleněné,
nadarmo ho líbá na kadeře,
na rty zvadlé, pootevřené.
Ó již roztrhni svůj snubní vínek,
plamen sžíravý pusť na prstýnek
a plač den a noc a noc a den –
jeho těžký nepřerušíš sen!