Zřím prales nesmírný se z hrůzy nocí drát,
zřím prales bílý ve tmách nekonečný růst,
les báje nekonečný rukou obrovských,
zřím prales šíleně se v nebe zadírat –
Zřím s děsem milliardy rukou kostnatých,
jich v nebes zrcadlo hle vztekle hrozí dav – – –
– – – Háj hladovících ruk zde vychrtlých
a bláznů ruce sině průsvitné
a prsty vilných v hrozném svíjení,
dál v smrti zápasících v křeči zaťaté,
v nach zkrvácené ruce v bolestech
a uschlé ruce v touhy záchvatech,
tam hnusné hnáty mečem zuřící,
dráp vraha zrezavělý pochodní
a jiná stiská v mračna revolver;
roj drzých nehty hvězdy škrábe v tůň
a blesků láme s chechtem drátoví,
v šat oblak krví píše jedna vzlyk,
ta štětcem stírá zlato červánků,
tam klávesnici duhy pere prst,
lun, sluncí jiné maní kruší kov,
až hukot závratný řve kostí zdrcených – – –
Les báje nekonečný rukou obrovských
sám před zrcadlem nebes bílý prales zřím,
před mrtvým zrcadlem a němým od věků...
Strach stromy jiných ruk jak třtinou třese vír,
dvě pnou se ruce v závrať s kalichem,
v bol tichý ruka prosby schromená
a chvějící se dlaně žebráka:
v snách opojných mír prosí, smíření
před mrtvým zrcadlem a němým od věků –
v tmě s růží hrají lehké ruce žen
a nových pokolení údy pučí již
a dětské ruce k matce vztahují – – –
Všech nesčíslné statisící ruk
ždá pokrm uchvátit a sebe, boha v tmách
před mrtvým zrcadlem a němým od věků...