Devět Mús a devět krasotinek
splítá tedy žití mého vínek;
desátá pak, krásná Amálije,
někde tiše pro mne nyje! –
Nemyslils, o Vaňku, toto tížidlo
že ti bude lásky tvojí osidlo!
s Amálijí vyhrál jsem i tento dar,
bratře, na tvůj vlastní zmar! –
Co však vidím? slza se mi s oka roní?
což mi umíráček lásce zvoní?
Jest to lítost nad soudruhem,
jenž v zápasu tuhém
pověsí se vinou mou
opět na jinou? –
O ne! slza ta je slza radosti,
že oblažím nové srdce něžností,
že ji vpustím sám a sám
v srdce svého skvostný chrám!