s prohnilými trámy
po závazku tři dni týdně
plaviti mi prámy;
činímť, jako otec s dědem
činil první doby,
co je v knihách, to juž nikdo
jinak neurobí;
bez výkupu nejde zhola,
peněz také schází –
ba, ti páni vystavěli
kol nás plno hrází.
Domek náš je, a zas není –
chci-li dítku dáti,
jest mu rovněž jako otci
pánům pracovati.
O jiné však dnes tu běží,
cedulka ta dána
od hejtmanství, to jest jako
z vůle zeměpána;
půjdeš tedy, milá ženo,
ja zatím v zad domku
okopu a vysázím si
pár ovocných stromků;
vyjdeš záhy; vše, co třeba,
vezmi pro mé kvítí,
o polednách mohu ti juž
naproti snad jíti.“ –
Ale Běla hlavu kloní,
proč že asi smutí?
„Nač pomýšlíš?“ Vojtěch zase
k hovoru ji nutí.
„Nač pomýšlím? Ale Bože!
na to malé tělo,
na své dítě – strachuju se,
aby netrpělo.“
„No, no,“ Vojtěch usmívá se:
„buď jen bez starosti,
malá bolest velkou plaší,
Bůh nás žalu sprostí!“