„Viz,“ temnota zahovořila,
„klidně ssaje dítě z plného prsu,
na rožni tučnost půdy se peče,
vše je vyrovnáno, vše je zřejmo,
není stínů, z hrobů nevystupují mrtví,
vyhaslo peklo, sřítilo se nebe, andělům vypelichala peruť,
nad každou hlavou, věčné, svítí, hřeje a zraje poledne blaha.
Mně pokoř se, pokorný!
Ráj uloupíš s nebes
a na zemi složíš,
šťastná jablka rozumu jíst budou tví bratři,
šťastní bohové země.“