Potom v lenošce si klidně hoví,
pouštěje z úst modré dýmu kruhy.
Roháč vypravuje ale stále:
ten se ženil, ten dal světu vale,
stádo rozmnoženo, zvěře dosti,
boží úroda že hojná jesti,
ječmen tak se dávno neurodil –
Mimochodem také slovem hodil
o nevěsty jakés spanilosti.
Mnoho ještě Roháč vypravuje,
tomu onomu že přálo štěstí,
konečně však přece pozoruje,
pán že dosud sice doutník pěstí,
spokojeně na oko též dýmá –
při tom ale hlavu kloní – dřímá.