Však náhle povolily, rozlétly
se dokořán a světlo pochodní
síň plnilo a oslepovalo
na chvilku Piu; Nello před ní stál,
tvář jeho byla zlá jak satana.
Dva pochopové vlekli za sebou
za ruce oběť poloubitou
a omráčenou nyní bolestí.
Když pustili ji, jako mrtvá věc
na zemi padla. Chvíli hluboké
po hrozném křiku ticho zavládlo,
a Pia jako v divé horečce
svůj mozek v hlavě vířit cítila
a oči její, obráceny v sloup,
se tázaly, co to vše znamená.