A nedomluvil, králi se vous třese,
zrak jeden plamen, blesky kolem sije,
a rázem trhá řetěz zlatý s šíje
a syny káže připoutati k sobě.
„Já na stopách byl dlouho vaší zlobě.
Ty po nejlepší míříváš jen zvěři?
můj trůn to, viď, ó rád ti otec věří,
král nikoli. – Ty po nejvyšším zase,
snad po koruně, dobře, v lepším čase
měls ale svoje vysloviti přání.
Teď řečí dost, kol obkličte je zbraní
a odveďte je za prvního rána,
jak práce v hoře bude dokonána,
v ten žalář nový: ať tam hlad je učí
žár mládí krotit, jenž tak rychle pučí,
že po koruně napíná svůj plamen.
Tam s nimi jen, přivalte velký kámen,
by světla kmit jim život neukázal.
Jste blíženci a já vás opět svázal,
jak svorně jste kdys žili v lůně matky.
Teď jiné matce zas vás dávám zpátky,
ta dél vás bude nosit.“ Tak se stalo.
Juž odvedli je, králi však se zdálo,
že ještě neví, proč ta hora děsná
se před ním vznáší. Síň mu byla těsná,
i vyjel na hon, bloudil dlouho lesy.