Vzcházel důležitý pro mnohé den pouti na Hůrce.
Ještě šerem jitřním jen matná svítala záře,
an v dolinách kolkol ruch zvláštní juž se probouzel:
Cesty a stezky polí prokvítaly hustěji stále
barvami různých rouch, z nichž nejvíc modro a červeň
šátky a sukně selek v zelené vetkávaly lány
jak v nezralou doposud setbu květ charpy a máku.
Různo po jedné, dvou, neb družným pospolu hloučkem
postavy žen, mužských tady cestou ve středu lánů,
stezkou onde lučin, tam v pokraji háje pěšinkou
z blízka i dáli kolem k metě jedné mířily plesně:
k báni rudé, jež z lůna sosen kříž vznášela lesklý
bleskem slunce prvým a s výšiny hvozdy porostlé
v okruhu šíroširém obzírala úvaly četné.
Čím víc den se budil, tím hustěji průvody rostly,
tak že jejich pásmem byla pestré stužce podobna
sem tam stezka celá, po stráni se pěkně vinoucí,
někde mizící pak výš za stromy háje šerého,
místem dále opět se jevící průseky houště
jak provitá temnou kadeří stuha různobarevná.