V tom hudba skončila, však potlesk zved’ se hlučný,
a hudba hrála dál takt veselý a zvučný,
a Pavel s Helénou se sálem kroužili,
se stejně soužíce, ač různě toužili.
Teď zrovna blíží se, už letí zrovna vedle,
kde stojí Jarmila – kol ní už letí zbledlé,
že jasně zahlédla, jak Pavlu hořel zrak,
tak divně, nepěkně, a tvář jak chladný mrak.