Svatého Marka ptáci čilí,
jichž létají tu celé pluky,
i lidé zde už naučili
se po vás, klovati nám z ruky,
ba s dovedností stále novou
i z tobolky nám zrní klovou.
A jaké na tě léčky kladou,
by svlékli tě i z kabátu!
Když přijdeš sem se žínkou mladou
v tom první lásky záchvatu,
tu na koho jen hlédneš, obě
své ruce natahuje k tobě,
vše počítá ti víc a dráž, –
a ty se jenom usmíváš
v manželství svého mladé kráse
a štěstím jen ti planou zraky...
jak ty, já zářil bych tu taky
a usmíval se, ale zdá se,
že záhy konec byl by tomu
a že by smutný byl a těžký:
co zbylo by, než jíti domů,
než smutně domů jít a – pěšky...
Jak jitro když se s nocí potká
a úsměv zory přinese,
půvabná jakás domorodka
kol tebe plaše mihne se.
Ach, její lepý, štíhlý vzrůst
mne k sonetu by ještě zvábil
a její oči, koral úst, –
nu věřte, kdybych ptákem já byl,
k té dívence bych letěl hned,
to přesvědčení maje skromné,
že šťavnatý ten, svěží ret
je třešní, která zraje pro mne.
A krásná, že až srdce bolí,
ta signorina, svůdný zjev,
tak sama stoupá do gondoly, – –
v ten obrázek se zahleděv,
jsem spatřil božskou, svůdnou nožku,
z pod sukénky jež vzhlédla ven,
a dětinským že vždy jsem trošku,
jsem zůstal celý udiven.
A v černých očích, v bílé skráni
si celý zástup šotků hrál, – –
nu, je to hezké podívání,
však, co to platno: pojďme dál!