Pak žena rýč, a muž si hoška nes’
a ku své chatě zvolna kráčeli,
až za pahrbkem nízkým zapadli...
On viděl vše, o sloup svůj opřený,
to celé štěstí lidské trojice,
a Antonio dosud nepoznal
tak z blízka život chudých hříšníků
a jejich nízké štěstí pozemské –
a snad je nechápal či chápal snad:
Vír v jeho hlavě každou vteřinou
se měnil v orkán pouště písečné,
až náhle se mu v očích zatmělo
a jako stožár bleskem podvrácen
kles bez vědomí k dlažbě kamenné
a v mrákotách se skácel bezduchý.