Nechť si venku čeká, vzteká se a štěká
těžkopádné Stáří, sok nás všech,
Čas nechť, jeho sluha, doléhá zle, z tuha, –
nám tu kvetou růže v barvách stech,
nám tu hárá duha, síly je v ní spruha;
nezachvějí námi Starost, Zloba, Lest,
tyto družky Stáří; nám zde Rozkoš září,
ve dívčí plá tváři
svitem hvězd...
Kdo chce, tomu Mladost věčná jest!