„Čím jest mně vlasť, čím lid ten otrocký?
jaké to city k oběma mne víží?
Vyrvu si lásku z ňader bolestných,
rozdrtím, shodím s duše pout těch tíži.
Zašlapu srdce své a jiskru v něm,
volným chci, nespoutaným duchem žíti:
daleký svět, a krásy na něm dost,
všude se pestří bujné jeho kvítí.
Chci býť jen člověk, čistý boha tvor,
svoboden jako zpěvné ptactvo hor...
Čím jest mně vlasť, čím lid ten v porobě?
Třepe se mezi životem a smrtí,
nemůže žíť a nechce zahynouť,
otrocký duch mu vůli v ňadrech drtí.
Hřměl jsem mu v duši blesky bouřlivé,
jiný mu s nebe deštěm sypal krásu,
hlaholem pravdy onen zdvihať chtěl,
povznésť jej z temna ke svobody jasu.
Marná vše práce, marný každý znoj,
na věky ztracen slabých červů roj!
Nežli v ně houkať život svobody,
krotiti lvy a tigry chtěl bych spíše,
aneb se zaklíť v duše vlastní hrad
do prostřed pouště vlastních myslí říše...
Odlétla láska z útrob bolestných,
větérku odvanula pláčem tklivým,
tak jako kvítko zmírá na luzích,
vonně když srdce prchne žárem divým...“