Ach, vše jest šťastně za ním konečně!
To město zahaleno v stálou mhu,
ten hlučný přístav, krčmy v předměstí,
ty chmurné paláce a kathedrály,
ten falešný dvůr i to divadlo,
kde králem byl a bohem – pro luzu,
ten potlesk bouřný i ten tichý škleb,
s nímž Závist chodí bledá outěžkem,
ty pitky s druhy tam u „Mořské panny“,
kde rolničkami smíchu třásl vtip,
ty dumy žalosti a zoufalství,
v nichž Hamlet lkal a sešílel král Lear,
ta „tmavá lady“ i ty plavé dívky,
jichž obraz často prolétal mu sny.
To vše jest za ním. Střás’ to s beder svých
jak tíživý sen, jako těžkou můru,
a na březích rodného Avonu
teď chodí v klidu. Chvíli přemítá
a usmívá se tiše pod sebe,
jak ten, kdo vyhrál velký žití los,
byl básníkem a teď jest mudrcem.
Zde každou stezku zná i každý keř,
zde v olších na křepelky líčil hoch
svá tenata – dál v lese pytlačil;
tam první tajnou schůzku s dívkou měl,
tou stezkou denně pozděj chodíval
k své nevěstě. – Vše zří to jako v snu.
Ty zvony dnes mu stejně znějí v sluch,
když kostelní se stáčí uličkou
ku svaté Trojici, kde jednou též
mdlý poutník na vždy berlu odloží
i klobouk svůj, plášť s škeblí okrasou.