A v blesku náhlých snů sžehavým smutkem jat,
v jas lučin ztracených já toužím... Květů něha
jak vůně uprchlá v mé zmlklé srdce lehá,
v mém duchu žíznivém, jenž k slunci rozepiat
byl za dnů zářivých, zsinalý oheň šlehá,
jenž proudí z očí tvých jak z hadích zraků svit,
zář’ duše tajemná, jež ve tvém srdci nítí
palčivou horoucnost... Půlnoční rudé kvítí
v tvých vlasech rozkvétá, ó Vestálko, jež třpyt
měsíce zbledlého jsi čerpala v své žití.