Chvíli ještě rozmlouvaly,
vždyť princezka spala, –
aby Tomek nenastydnul,
Běla domlouvala.
„To to,“ matka odvětila,
„není zimy venku,
ostatně jsme na kočáře
jako ve přístěnku;
vším nás páni opatřili
dřív, tož nyní taky,
ba, pro Tomka dostali jsme
plátno na povlaky,
a co prádla! milá zlatá,
že nám to až teří
co měl Tomek, pro Vitouše
vybrala jsem dceři;
všecko máme! – To je štěstí,
moje duše zlatá,
jen ať nám je neporuší
chvíle jedovatá;
však teď domů!“ – Loučily se,
vsedly do kočáru; –
uvnitř hojnosť bylo všeho:
kožešin i darů. –