„Bloudíte k výši!“ – slečna volně promluvila.
„Cítíte sladkou vůni květů z dola?
Vidíte na jezírku lesklá kola?
Hle, jak tam v jeho středu září socha bílá, –
pohleďte jen – či vskutku není to tam víla,
jež za večera mezi květy bloudí
a v šeru mládce touživého loudí,
aby ho láskou něžnou písní oblažila? – –
Pouť ku hvězdám by duši jenom unavila,
ona se na ní se životem mine;
a v žití na zemi je mnohá velká síla –
jen kdo ji nepřehlédne, nepromine...“