Který dívce, jíž se obětuje,
Před svědkami ruku nelíbá,
A kde víc než párek očí pokukuje,
Pro šáteček, spadne-li, se neshýbá;
Když nás někdo na procházce zastaví,
Jenom napolo jej pozdraví;
„Přítel můj!“ rce ke mně,
K příteli však: „Slečinka –“
A pak hezky jemně:
„Moje z venku tetinka!“ –
Tetinka? aj proč nic více,
Nový pane strejčínku?
Za tu novou tetinku
Ponížená služebnice!
Takovému ruku dáti –
Třikrát zemřít raději;
Muselať bych častěji
Ještě na tetinku hráti!