Štván vyběhl pak. Lítal mezi poli,
v zem svitý ryl, vyl k nebi s chechtotem,
tvor prostřed pouště opuštěný, holý
již s proklatým se loučil životem,
až slzy přišly, útěchou jej mámí:
snad příbuzný to, poručník či známý!
Tož vrátil se, když dohoříval den,
a napsal lístek, že je nemocen.