Jakýsi závan mimosvětský
oddělil život minulý
od toho, jehož černé vlny
k budoucnu tiše plynuly.
Zapěla mrtvá souhra zvonů
duchovní opus ve věži,
že – co je žití odcizeno –
studené zemi náleží.
Chvělo se něco v pachu chvoje,
v hudebních stonech kaštanů,
takže jsi cítil duši plachou
z kořenů bytí vyrvánu.
Vodilo echo rozléhavé
po chodbách prázdný, dutý hlas,
ve bledé tváři presbytera
poslední zážeh krve zhas;
usedl nyní v cele šeré
jak její přísná stráž a soud,
slyšeti bylo vlny tišin
o břehy prázdna bít a plout.
Klášter byl celý zevně stopen
jako by v znící hloubi vod,
v nesmírné výši nad kopulí
uplýval mračen chorovod.
Presbyter mladý seděl, dumal
nad mládím časně zhynulým,
nad vášní padlou do osidel
smutným a hrdým regulím.
Ševelil chvěním jeho ruky
ve staré mešní knize list,
dala se slova krví psaná
vnitřnímu zraku na něm číst:
„Všecko je marnost, po čem’s toužil,
za bouře slabý vzdech a kvil,
vše jsou jen kosti z karavany,
jak je sám Chronos vybělil.
Všecko je marnost. Lebka šklebná.
Všecko je marnost, sen i cit...“
Uhodil smutný akkord s věže,
jejž může smrt jen uhodit!
Proválo siré světlo celou,
jak když líce vzplápolá:
z bledého líce presbytera
zazela živá mrtvola.