Dům dlouho sirotný jde k pádu bez otce.
Řím bez papeže. Bez koruny z jeho ruky
jej smrtí předešel i císař na severu Alp –
svět bez slunce a měsíce: den noc, noc hrob.
Nám Accon vyrván z rukou, v dálné Syrii
tvrz kříže poslední. Náš obzor úží se
(dvě století zřel meč a na praporech kříž)
a z mocné budovy se drolí kameny.
Řím nyní bez vlády. Tlí mezi otci spor
– kde vidoucího klamat bělmem svatých shod? –
neb dlouho senatora neměl Capitol,
a truchlí Lateran, včel vymřelý to úl.
Boj stran rve šlechtu, zmítá v proudech krvavých.
Lid běsní, hladoví, mstou ruje paláce
a vraždí poutníky, v plen chrámy pustoší.
Sbor kardinálů v útěk... Jest nás dvanáct jen,
leč ve hlavách a srdcích není dohody,
kdo hlavou jedinou buď nad zápolů vír
a srdcem srdcí v jedné hrudi Kristově.