Už dotrpěl’s, a sotva kdo as tuší,
že ustal jsi už pět,
však stromy mají citlivější duši,
a vzdychat bude pro tě jejich květ;
a v něžných anemonek modré oči
stesk rosný povždy z lítosti se vnočí,
co jar jim žití popřeje jak dnes,
a starý buk se rozželí až k pláči,
že ztratil tebou část své duše ptačí...
Perlami rosy pláče vřes.