Volněj jede vlak, – jen malá chvíle –
a již Křemen u svého je cíle.
Dřív-li dojat hor byl velebností,
nezvyklým teď zmámen ruchem oním,
jehož všude kolem něho dosti;
šťastně-li se vyhne četným koním,
s povozy co stojí u nádraží,
do lidí v témž okamžiku vráží,
že se sotva stačí omlouvati;
nevýslovná teď jej úzkost chvátí,
že mu nikdo nechce rozumět,
na cestu když ptá se ke klášteru;
jako by tu byl už jiný svět,
jak by ani v Čechách nebyl věru – – –