Jak vedrem kleslé pohltí mlhu kvítko palouků,
Krásně dolů s nízkých oblaků jenž krůpěje deští:
Tak slova láskyplná do našich se vprýštila utrob.
Věrně se před slúhou nám Páně otevřelo srdce. –
Teď náš z vlasti milé má šepcí usta mu útěk.
Slúha na nás útrpně okem pohledne milostným.
Mez, synu vojvodský, zde naší jsme naleznuli pouti!
Tuť nízkou vystavěla má ruka pracně chaloupku,
U skalné jeskyňky hle! tam naše bývalo sídlo. –
Prudkoleté krůvek mechatý juž skácely větry.
Poskytují jen zpráchnivělé zůstatky ti místo,
Pospolu nešťastní v kterakém žili druhdy milenci!
Patř, tyto Slavěna má štěpy sázela úrodynosné,
O jak rozšiřují ratolístky tu ještě milostně! –
Místě na tom milerád šedivý kmet s námi i dlíval,
Poslední když s hůry se juž prejštívala záře
K nám stromovím. V nás vštípeny tuť letorosti nebeské.
K nám slova anjelská jeho jen šeptávala usta,
I vzňal v srdci našem blažený k Jezu Kristu se zápal.
Dobrotivý stareček v čistém s hlavy vinnu potůčku
Nám spláknul mokrem, tamo Pánu se modle pobožně.
V přírody kráse nyní všady čerpali jen jsme radosti,
Každý kvítka oděv velikého jevil Boha mocnost.
Ještě požehnání pěstoun nad námi nevyřknul,
Ještě ve vlasti daný slib náš pravicí neupevnil:
Již se Slavěna do blaženějších ubrala končin.
V sad poupátko jiný vsazené jak klesne bylinky,
Jížto kořen nelitostný červ v zemi podryje kypré:
Líce i růžovitá brzy ach, mé svadla milenky.
V dálném důli její zelená od vlasti se růvek!“ –