Chtěla jsem mu líbať ruku,
nepřipustil toho,
co jsem dlužna, ptala jsem se,
on zas: „Hodně mnoho!
Co je naší povinností,
za to platu není,
ale přijďte, jestli chcete,
v době osmidenní...“
a zas rukou pohladil se
po temeně holém:
„Nebo u vás zastavím se,
až pojedu kolem;
pohledneme, jak se dařit
bude dítku tomu,
tak, matičko, s Pánembohem!“
A já jsem šla domů.
Kráčela jsem cestou k mlejnu,
kamo potok bočí,
ramenem jež vzdychající
stará kola točí,
kloktal si, mluvil ke mně,
přes kameny skákal,
abych nohy občerstvila,
vábil mne a lákal,
ale já si nevšímala
různých jeho spádů,
ani olšin, v kterých z jara
ptactvo má svou svádu,
ani vření jeho proudu,
kterým břehy ruje
a jich trávu křišťálovým
skvostem přizdobuje;
potěšena celou duší
nesla jsem se k tobě,
loktuškou jsem ukrývala
svoje malé robě.