Zdiven kráčí Hanuš po nadvoří,
na duši mu tane onen sen,
když ve zlatém oblakovém moři
bílým andělem byl unášen.
Nebyla to něžná její tvář,
ony ruce, ona zraku zář?
nebyla ta šatu zdoba hravá?
bílých ramen peruť poletavá?
nebyly to plné růže as,
jež, když v síňku plaše ulétala,
maně na nádvoří vysypala,
aby květy viděl zas a zas
na své cestě u vězení smutné,
než kat bujnou hlavu jeho utne?