Za třeskutou večernicí zelenou
visuté a siné vody nebes
jako zkadeřený, zvrstvený dým.
Háj všemi zrazený se propadá.
Vyjící sklon stromků skoro k zemi lpí,
při huku tom nakloněno ležíc
nejraději spává srdce,
monotonní, hluboké dítě smrti.
Své sny chabé v chaos říkati!
Na sliznici ubíjí je vítr
jako bezejmenný kouř.