Horečkou schvácen, k smrti vysílený
snil Ivan řadu přepodivných snův:
zřel zase mlád se, mlád a roztoužený,
jak opět kráčí jarem zašlých dnův.
Kraj zjevil se mu rodný, v kterémž sníti
o Bohu, lásce počal poprvé,
kde nejprv’ neuprosný osud žití
mu srdce mladé zranil do krve.
Byl čas to onen, zem kdy chladná jala
mu matku drahou, matku milenou,
a spatřil opět vrbu tu, jež stála
u hrobu s korunou svou teskně schýlenou:
A viděl květy na tom hrobě pučet
a viděl je, jak v mrazech pomíjí,
a slyšel vichr nad ním žalně hučet,
když sněhy bílé zeleň zakryjí...
A po té rodný kraj se zjevil celý –:
a byla letní noc, noc plná hvězd,
a on jí bloudil sám a osamělý
na žití mysle, proč tak trpké jest?...
Pak sen mu zjevil zašlé lásky vnady:
zřel ji, jak spěje v jeho obětí
a v tajemné jej vábí rajské sady,
jenž zdobeny jsou kvítím podletí.
I zavedla jej v údol pestrých květů
a slíbala mu rty a temný vlas
šeptajíc slova nejčarnějších vznětů,
že zvukem hrdličím zněl její hlas.
A vůkol toužně ptačí písně zněly,
a lásky vzkaz posílal háji les,
když v rozruchu si citů v náruč spěli,
když polibek se se rtů na ret nes...
Však potom počla bouře zníti v dáli,
tlum mračen černých valně nebem spěl,
a z lesů temných mrazné vichry vály,
a Ivan snil, že na vždy osamněl;
tvar hor se změnil v duchů sbory
a blížil se jak dravé řeky proud,
a povrch země ve způsobě hory
se počal oceánem valným dmout.
Tu zjevil se mu život v hrůze pravé:
zřel matku, otce, lásku, přátel sbor,
jak řítili se do propasti dravé,
majíce na rtech kletbu, v nitru spor...
Než posléz zem se pod ním rozevřela
propastí hlubokou a závratnou, –
dno její kryla samá lidská těla –
a v onu propasť klesal s duší svou...