„Ne, nikdy! nikdy!“ takto celý druhý den
pan doktor Lubas k sobě mluvil rozechvěn.
K večeru přece vyšel s tou záminkou klamnou,
po labském břehu chvílku že se projde jen. –
Ty svůdné, milé břehy, jež se stále mění
a divně tak se točí! – Doktor v zamyšlení
dál a dál bloudil zvolna se sklopenou hlavou
a když pak maně stanul a své oko zved’,
ni výkřik udivení ztlumit nedoved’.
Hle, na protějším břehu střechou červenavou
ze sadu, který kvete, kyne známý dvůr, –
i besídka se milá nad vodou tam bělá. –
A doktorovo čelo dříve plné chmur
se počlo vyjasňovat. Touha mocná, smělá
jej o klid připravit se náhle pokoušela:
Jen chvílku kéž by mohl bloudit v parku tom,
kde na pěšinách stinných každý keř i strom
na blahé mládí jemu vzpomínky by šuměl – –
ach, mnohé z nich by možná více nerozuměl!
V tom blízko malý člunek našel skrytý v houští,
v něm vesla. – Čeho třeba? na vodu ho pouští.
Přes tiché mrtvé Labe v kolébavém běhu
lehounký člunek letí ke druhému břehu.
Vyskočil doktor na břeh, dýchal svěží vzduch,
jenž vanul z temna sadu. Rozhlížel se kolem
a srdce jeho chvělo hlubokým se bolem
a ve vzpomínkách různých tonul jeho duch.
Besídku milou poznal, maně vstoupil do ní.