A palác mít v mé duše hlubině,
kde šperkem vše, co jasné tam a vřelé,
a snít i tesknit živobytí celé
i radovat se spolu v tišině
a nikým nerušeni v slasti, bolu;
a věčně tak a věčně dlít jen spolu,
a věčně tak se okem v oko dívat
a na vodách když bouře rozhoupá se,
si z hloubi ňader kolébavku zpívat
a kochat se v tvé duše věčné kráse, –
či taký vodník ukrutným ti zdá se?