Vy hvězdy se v blankytu chvějte, 
Když noc tichá klesá juž v dol;
A útěchu v srdce mi lejte,
V němž zuří zas neskrotný bol;
V němž divoké toužení vzniká,
Ač poklid se rozprostřel kol.
Kdy v míru můj utichne bol,
Jímž píseň má ztrápená vzliká?...
Ó liň se, ty slzo, mi z zraku
A umenši tesknotu mou;
A zalívej umdlenou čáku,
Již úchvaty duše mé rvou!
Ta vynořená slza v žalu,
Ta vzkřísí zas útěchu mdlou,
Již neklid a pochyby rvou,
A duch znova zahoří v palu.
Má láska, ta zklamaná bolně,
Ta nevzejde nikdy mi zas;
Jak máje květ vyroste volně,
Až dokvěte v podzimní čas.
Pak rozkošné poupě to svadne,
Je nevzkřísí slavíka hlas,
Když zpěv leje v večerní čas:
List oprší, žár v něm uchladne.
Ach! bez lásky života cena
Juž ztratila nejdražší čásť,
Jak prozpěvu zmlklého zvěna,
Jenž vlíval nám ve srdce slasť;
I naděje s láskou pak zmizí
A zůstaví v srdci jen strasť,
V němž v pelyněk mění se slasť,
A jemuž cit blahý host cizí.