Kolem děvy věští vyvolenci,
Dle krve i ducha pobratřenci,
Jako hvězdy kolem měsíce
U lesknoucím třpytili se věnci,
Zrakům mým se různě jevíce;
Brzy jak bludičky nad hlubinou
Světlem toulavým když v noci husté
Chodce vábí na bezcestí pusté,
Před okem pak oklamance hynou,
By se na jiném zas místě zňaly;
Brzy se mi duchové ti zdáli
Podobami z limbu příchozími,
Aby svými zjevy výstražnými
Obrátili naše krátké zření
Z této časně marné nízkosti,
Od všedního prachu lopocení
Tamo do nadhvězdné výsosti
V nesmrtelných duchů prostoru,
Nespoutaných těžkým jařmem těla.
Jako ona věštka z Endoru,
Kdyžto svojí čarodějskou mocí
Vyvolala nazpět Samuela
Ku životu z věčného sna noci:
Tak zázračným ona děva prutem
Udeřila na sklepení hrobu,
Že hned přerazila jeho skobu,
Že tím rázem na dně odemknutém
Rakev svého pozbavena víka
Zhůru vymrštila nebožtíka.
On před svými bratry z příma stanul:
Bledost pokrývala jeho líce,
Z očí rozežžených jak dvě svíce
Oheň podrážděných vášní planul
Zemským na půl ještě plamenem,
A již na půl světlem jasných duchů,
Kteří u životě zvěčněném
Zemských vášní zbavili se ruchu.
Vstana bratřím svým, již kolem stáli,
Podával a tisknul věrnou ruku,
Oni pak s ním v řeči rozmlouvali,
Jejímuž já nerozuměl zvuku.