Sedí tu oba jak zpuchřelé stromy dva
bez větví mohutných, se vnitřkem vyssátým,
stráveným věkem a sněhem a lijákem,
že v něm teď v nečase pasák má útulek;
a jenom nahoře malé dvě větvičky,
útlounké, zelené usmívají se,
jak by vítaly očima dobrýma.
Tak tady sedí – omšené skalky dvě.
Aj, slyš, nad nimi, ve vzduchu prohřátém
trýská písnička, samá perlička,
jak by z hrdélka lila se dětského,
na zem sypala jasné perličky;
aj, to nad nimi zpívá skřivánek.
Slyší ho Vuk starý, hlava vzpřímená
naslouchá napjatě – rozesmívá se
svět v ní široký: klenba nebeská,
moře modravé, ostrov v něm zelený,
hluboké zátoky mořem proryté,
břehy bělostné, bukovím porostlé –
všechno to vidí on písní skřivánčí.