Kmotránek naslouchá, srdce mu buší,
svádí a přemlouvá sladký hlas ten.
Starý si povídá: „Podruhé přece
hříšnici buclatou nepustím z klece,
nadzvednu, pohlédnu, přiklopím hned!“
A jak v něm zvědavost klíčí a vzrůstá,
mlsně už našpulil bezzubá ústa.
I jde a poklici maličko zved’.
Hup! Než si pomyslil, děvčátko pěkné
vyskočí z kotle a „Děkuju!“ řekne,
zatleská v ručky a zmizí jak dým.
Kmotránek povídá: „Aha, už vím!
Prchnout se nezdaří už ani jedné!“