Matěj opět ke mně vzhlédl,
zlostný blesk mu z očí letí,
poslušně však dráty zvedl,
rozbořil své vlastní dílo,
jak mu přikázáno bylo.
„„Sirotek jsem, neznám matky – ““
ozvalo se tichým lkaním,
a tak šli jsme lesem tmavým,
Matěj napřed, a já za ním.
Byl jsem nevlídníkem pravým,
Matěje, když zůstal státi,
nemeškal jsem dále hnáti,
ba když přede mnou se krčil,
mnohý štulec jsem mu vstrčil.
Když jsme z lesa vycházeli,
slunce právě zapadalo,
za černé se chmury bralo –
temných mraků četné pruhy
plály jako zlaté stuhy,
bledou záplavou se stkvěly,
svítily se jako kmeny,
jež se na pasece kupí
poraženy, povaleny,
když z nich ruce, jež je sklály,
všecku kůru oloupaly.
Dotkla se mne lítost živá,
jež se v každém srdci skrývá,
jejíž hrot se neotupí,
i když bujný ret si zpívá,
i když oko roznícené 
ve všem ráj a nebe vidí:
slunce, které dále spěchá,
v šeru nás a ve tmách nechá, –
život se jak vichr žene,
každodenní žeň svou klidí,
neváží a nepočítá,
kolik kmenů bouře lítá
drsným dechem pokácela...