Teď stojíš tu a modrý zrak tvůj hasne
a kučery tvé, vlnící se, krásné,
jsou v čelo vtlačeny, ty dítě z lidu!
Ty znáš jen hmotnou, tížící tě bídu,
jsi nevinný jak duše andělova,
jež křídly ve svatost se noří znova;
tvou hloubkou zraku ke mně vůně stoupá,
kde myšlenek lesk tajemný se houpá; 
– ty neznáš ještě světa kal a bláto!