Je ženou ve všem: V obličeji
i v záhadné své povaze,
mě otravuje láska její,
však bez ní teskním neblaze...
A těžko musím zaplatiti
té přízně její projevy
slz, vzdechů, citů vlnobití,
pak řídké její úsměvy!
Když přijde, zdrží se jen chvilku
a náhle začne plachou být,
se zimou v očích, chmurou v čílku
se chystá zase odejít;
než odejde však, zničí vždycky
své laskavosti důkazy:
má pro ně smích jen ironický,
jenž vždy mou duši zamrazí,
a veršům, slokám, každé básni,
vždy vezme cosi, až mi žel –
dřív motýli to byli krásní,
však ona setře jejich pel,
a tak je vrhne zase zpátky
a poznamená kousavě,
z jak bídné, efemerní látky
se rodí snění o slávě. –