Před domem, všech nejbídnějším skorem,
před školou to, vlasti naděje
nejmladší se valným tísní sborem,
sotva že jim stačí dveřeje.
Kde však lejstra, kde jsou slabikáře?
Místo nich vše v rukou třímá zbraň,
ručnici i palaš. „Bože chraň!
Snad že i ti bohaprázdní kluci
chtějí spískat v městě revoluci?“
Takto Marta volá na faráře.
Ten však potřás’ hlavou šedivou,
udivení hledí jemu z tváře.
Zatím armádou tou hlučivou
stečena je školní světnice,
v spoustu převráceny lavice.
Na rozvalin pestrém neladu
křičí, výská, strká se, ba pere
vojsko malé v žalném rozkladu.
Nesvornost i toto mlází žere.
„Občanové! kroťte mysl vzdornou,
by vás nepřekvapil nepřítel:
tak by metlou zmoh’ vás učitel, –
světu odoláte myslí svornou.“
Mladíček jim takto tenkým hláskem
z kantorova káže sedadla,
s šavlí v ruce, s dýkou za opaskem.
V tvářích rdí se růže nesvadlá,
na černém pak vlase konfedratka –
k svátku mu ji dobrá dala matka.
Důchodního syn to, student z Prahy,
syntaxista. Bojovné pln snahy,
ve zbraň svolal on ten hlouček čilý.
Za to vůdcem byl jim, a měl díky
truhlářů, již pány uličníky
puškami a meči vyzbrojili
z dřeva dobrého, a papír stříbrný
s hlavní strašně lesk’ se. Hlavy kryly,
vlastní píle útvar mistrný,
z lepenky jim čáky třírohé.
S šafářčiným mlíčnem přemnohé
klouče pod nos vlepilo si kníry.
Hrůza jde z nich. Slovům dejte víry.
Konečně se utišila vřava.
S tváří vážnou armády tu hlava
jakous knížku z kapsy vytahuje.
Artikule válečné ta sluje.
Buben víří jeho na pokyn,
a pak vůdce čte, jak který čin
trestá se – až všichni blednou strachem –
vazbou, holí, olovem a prachem.
Posléz vztýčen prapor, hastroš ptáků.
Žerď, jež z plátna nesla zástavu,
netušila as tu oslavu,
když se ještě skvěla na smetáku.
Na ten prapor slavně přisaháno,
ku věrnosti vojsko zavázáno.
Válečná pak zahájena rada.
Tajemství by nezvěděla zrada,
rozstaveny obezřetně stráže,
vojanský jak pořádek to káže.
„Vojínové!“ počal náčelník,
„chceme-li si města získat dík,
třeba, bychom vzchopili se k činu,
pro slávu a drahou domovinu.
Sladce vojínu jest pro vlast mříti!
V latinské tak dí se čitánce,
nevím již, které to na stránce,
v slova má však třeba víru míti.
Hrdinové! slyšte, oč tu běží.
Za městem as na hodinu leží,
však jej znáte, velký panský sad;
nesčetné tam z loubí rdí se třešně.
Útokem naň udeříme spěšně,
výhra jistá, kdo by váhal snad?
Hojná kořisť čeká vás i sláva,
vždyť jdem hájit svoje stará práva,
co kdys předků bylo, dobýt zas.
Ti ty stromy sázeli tam jistě –
neb z nich jiné vzrostly na tom místě,
nuže vzhůru! reci, již je čas.“
„Sláva třešním!“ V jásot vše se dává,
korouhevník praporem svým mává,
buben víří, legie již vstává.
Před školou teď voj se řadí v šiky,
prapor v čele vlaje vesele,
zbraň se třpytí jako z ocele,
bubnů, píšťal, brkaček zní ryky.
V pochod, hoši! Hurá! zní to z řad,
a již cupot zvučí ulicí,
zástěrka kde která, spěchá z vrat
spatřit lavinu se valící.
Zdržet nemůž’ úsilí ji žádné,
běda sadům, v něž ta spousta padne.