„Válčí teď živly citů zmucených,
všechno se rváti neladem zdá živým;
jakoby cílem všech byl pouhý boj,
pění se síla chtíčů proudem divým.
Živly ty odporné však tajná moc
poutá již k jedinému bodu tíže,
nalezen všem jim spolný, mocný střed,
v železný jenž je kruh a součin víže.
Povstane z rmutů velkolepý lad,
tak jako vstaly světy z živlů vřavy,
hlaholem mocným zazní souzvuk jich,
velebný zpěv je zbudí k boji slávy.
Ne proti sobě – vedle sebe již.
hřímavě v před se povalí jich tíž,
klenutí pekla sřítí v nic se tmavé,
rozklene nebe nad námi se smavé.“
V propasti černé víří živý hrob,
andělé nad ním krouží ve blankytu,
vznáší se na perutích myslí svých,
kolebá vlnek zář je v moři svitu.
Pod trůnem božím pějí legie,
v souzvuku každý ton jich srdcí, duší;
malá jen chmurka stíní myšlenky,
blaženosť jich a svatý poklid ruší.