A ticho bylo – trouby ryk – v té chvíli
své čelo každý zbožně k zemi chýlí,
zas hlahol trub a na zajatců šíji
blesk nožů chvatný, a jak vlny bijí
o břeh, tak znova vybuch’ zástup v bouři.
Na hoře zatím ve kadidla kouři
a v květů vůni král v své lože vstoupal,
nad ním se měsíc jako lampa houpal
a nebesy hvězd rozházeno kolem,
že plálo vše a hrálo vrchem, polem,
a královna tak luzná k objímání!
Zde na té výši v hvězd a sluncí plání
se zdálo králi, že jest bohům bližší,
i objal ženu, zvedl zlatou číši,
a opíjel se prostorem a vínem.