Švýcarské gardy po chodbách se bily,
svým životem svou paní zachránily –
když luza zbivši je, se v pokoj vlila,
tu postel královny už prázdna byla.
A vraždilo se, loupilo a rvalo
a ničilo se, co se zničit dalo –
ta probodaná postel jako síť,
ta svědčila, co mohlo se tu dít!...
Pak probudil se hrdina dvou světů,
když hluk mu vnikl v nitro kabinetu
a komanduje samolibým gestem
vyčistit zámek. Ale celým městem
a parkem lidé rotili se, řvali:
Král do Paříže! Do Paříže, králi!
A Lafayette, muž bengalu a dýmu,
k výstupu vida moment efektnímu
zval krále, aby splnil „prosbu“ onu
a objevil se lidu na balkonu –
a král, král neblahý dal jemu ruku
a tak s ním vyšel – vzrostl řev a z hluku
hřímavěj hřmělo: Do Paříže, pane! –
a král – kýv hlavou, že se hned tak stane.
Tu Lafayette, jsa vznícen v obličeji
na balkon zve i Veličenstvo Její –
královna bleda – srdce její tluče –
dauphina rychle bere do náruče –
a vychází – a panu z Lafayettu
se zlíbilo vzít ruku její k retu
a kleknout před ní – ovšem také davu
se líbilo to – provolal jí slávu –