Stál Záleský jak v kámen proměněný,
svůj odvrátil zrak od nevěrné ženy,
jež klečí tu jak anděl, který klesl,
jak hleděla by do propasti temné;
vzlyk tlumený se mrtvým tichem nesl...
Teď zalkal statkář: „Probůh, opusťte mne!“
A mlčky žena – květ ten uvadlý –
se zdvihla se země a tiše zcela
jak přelud pouhý z pokoje se chvěla.
A když už za ní dvéře zapadly,
vzkřik’ Záleský jak sokol postřelený,
své nehty zaryl do té chladné stěny
a v zoufalém se pláči svezl na zem.
Tak ležícího matky pod obrazem
jej našel šafář, stříbrovlasý kmet,
jenž na Růžovci byl už mnoho let
a pána svého na klíně kdys choval.