És verseket írtunk az öröklétnek;
hívott a “Holnap”, világpezsdülés!
A költészeté lett egész mivoltunk,
agyunk s szívünkben minden rezdülés.
És éjjel, ha a gyertyaláng kialvó,
fáradt magjába szemem bemeredt:
mint egy gigászi sötét kőkoporsó,
oly ingatag s bús volt az emelet.
És derűs idők és a hosszú séták
a korzón gyöngyös topánok nyomán.
És puffogó szók, szikrázó rakéták:
a szívben bókbul könnyű rakomány.
Helyi szenzációk szép asszonyokról,
kis színésznői pikantériák!
S a főpincér, ki holnapig ád kölcsönt...
és sok hitelre vásárolt virág...