Patř v ono slunce! Brzo, raněn, v řasy
zrak chabý skrývá se a ztápí v slze –
tak nikdy nesnese mé plné jasy
zem zvyklá stínům zla a bludů mlze.
Však touto mlhou z moře mojich blesků
svit nejeden si v oči klestí stezku,
jež slunečnicí po mně pnou se v touze.
Té touhy, lásky ke mně třeba pouze;
jí paprsek můj v zemských mračen valu
tká luzný nach a zlato idealů
jak jitřní červánky, než v plném třpytu
mé slunce vzejde věčném na blankytu.