Odpověděl mladší v povzdechu:
„Vše ti svěřím; nech si útěchu. –
Zabloudil jsem jednou při Cemesu
v hlubině novorossijských lesů.
Překrásný byl, sváteční to den;
svit jen kradmo sklouzal pod koruny
a jen kopyto mé věrné brůny
rušilo hluboký stromů sen.
Náhle štěkot psů a lidské hlasy
uslyšel jsem. Koně popohnav
v mýtině jsem spatřil zlaté klasy,
pasoucí se v trávě skot i brav,
za nimi pak podél horské paty
řadou roztroušené nízké chaty.
Nad nimi kouř bělavý se chvěl.
Po tyčích a plotech v sivé krovy
lilek s břečtanem a lesní chmel
připínaly věnec smaragdový.
V oknech míhaly se dívky smavé,
a kmet vážný kouřil před chatou;
hoši rvali kudrny si plavé
pod kvetoucí hruší, košatou.
Metodějovkou ta sluje ves.5)
Znal jsem z doslechu ji. Tyto chýše
zrobili si lidé z cizí říše,
z dálných Čech, tam na západě kdes.