Hle, bouře mořská ztichla, klidem září břehy,
a v tajnou hlubinu teď plno božské něhy
se shlíží slunce, slunce všemohoucí lásky.
A veliké to moře – srdce blahem dýše,
a lodi bělostné, ti plavci do snů říše,
se honí hladinou, jež jak tvář dětská čista,
a víska vlaštovek, v zobácích jara zkázky,
si v letu povídá, jak mnoho hnízd si chystá.
A z květů vůnědyšných ovoce se klová,
luh kolébá se klasem, požehnání chová –
s tím ovocem a klasem prsa má též cítí,
jak dozrává v nich srdce, když je láska sytí.