Po nebi rozprostřena tichá noc,
hvězdy tak vroucně, tklivě hledí dolů,
jakoby žily věčným poklidem,
a jenom země byla plna bolů.
Pokojně Labe plyne rovinou,
malé mu vlnky hladké čelo čeří,
u jezu pouze hněvá, pění se,
hukotem jednostejným časy měří;
spoutáno tamo dělí proudy své,
lenivě k továrně se plíží strouhou,
nešumí, mutno, zádumčivo jest,
unylou po svobodě tesknic touhou. –
V dílnách je pustá, temná prázdnota,
dělníků sny tam žití trudné tkají,
jsouce jak z mrtvých vstalí duchové,
když černým rakvím v noci utíkají.
Neslyšeť hlásku, spí též strážcové,
všemocný spánek lidi v poutech třímá,
ba i ten chundelatý velký pes
u strážné boudy nedbale si dřímá.
Toliko vládce sám a pán tam bdí,
při světle bohu mamonu se koří,
minulosť sčítá, váží budoucnosť,
ohněm mu v mozku miliony hoří.