Bij, bij, Bože silný, ha satanská sběř,
vidíš, jak číhá, až poletí duše,
nedej, ó nedej – část bytosti mé
splynula s ní a já ji tak miloval,
bílého roucha duši, rod můj!
Viz, jak jim krvavé oči svítí
dychtivě, lačně, jak drápy se spínají
ohavných mocí dravého pekla,
vidím, jak úlisně přitočí k ní se,
rouhání sladce jí zašeptnou,
kořínky vědění chutnat jí dají,
ryšavé šelmy, hlavatí dravci,
nápojem věčného nespokojení
roucho jí potřísní, k ohňům svým odvedou,
tiché jí oči kejkly zmámí,
nepravou života knihu ukáži,
sobě se samému naučí klanět,
pohrdat vším, nevěřit Tobě,
nevěstku skepsi přivedou duchu,
aby s ní opilou ohavně smilnil,
z života jejího okrášleného
nové rouhačů símě vzejde,
pokryje dennice, hvězda se jitřní
lidského srdce oblaky kouře
z pustého ohně, jemuž rozum dějí.