A tu vzbudil se, a v ozáření
Jarním, v nevinnosti krásotě,
Spanilá se děva před ním třpytí;
A on poprvé, že muž je, cítí,
Cítí, co se stalo v dřímotě,
A je přeblahý, že mam to není.
A již oba, rozechvěni
Slastí, v útrobě své poznávají,
Kmene jednoho že větve jsou,
Celosť jedna, ač v podobách dvou,
A pak tvůrci vděčné přisahají,
Že chtí žíti po svém původě,
Dvojí jsouce trvat ve shodě.