Skráň mladou vznesl, – v očích jiskry hrály –
děl pevným hlasem markrabí:
„Své zemi jména ctného dobývati,
– slib slyší Bůh i boží svatí! –
že úmysl můj neslabý!
Tys výtku děl – slyš pravdu dávnou zjevně:
syn nemůž otců za viny.
Však ať se zloba protiv bouří hněvně,
já, doufám svému Bohu pevně,
žal nebudu své otčiny!