Zas k senoseči čas byl, – po kvetoucím luhu
již tu a tam se leskly naostřené kosy.
Však obloha se chmuří, stálý deštík rosí
již posekané řady, – ve příval se mění,
jenž podle zdání nechce ustát nikdy snad.
Mrak černý jakoby se k samé zemi klad’
a Labe temně hučí a vírem se pění
a protí příkrým břehům rudé vlny hází.
Hle, roste, dme se divě kolem pevných hrází
a přes ně vylévá se, kus za kusem boří
a do hlubiny snáší prudkým útokem.
Hráz beze stopy mizí v proudu divokém,
kde stávala, jen víry ječivé se tvoří.
A již se proudy valí lukami i polem,
již obklopen je dvorec vodou kol a kolem. –
Však přes ni láska přece najde pěšinku!