Již rostou stíny, den se krátí valem
a stavba má se v hrot svůj vrší málem.
Chrám, vím to, trochu bizarního slohu.
Však jednomu jsem obětoval bohu,
ať v masku dobra se či pravdy halil,
a jedné bohyni já žertvu pálil,
tož kráse. Klidně knihu uzavírám
a na své dílo v život zpátky zírám.
co ještě říci chci, co v symbol skryto,
čím ještě chví se srdce touhou zpito,
co doufá duch, ač skoro je to málo,
co oplakává, co mne život stálo,
v co věřím ještě, ruka roztržitá
zde v posled v řadu obrazů tká, chytá
jak metóp rysy mezi hlavní sloupy.
Jen jestli někdo v tento můj chrám vstoupí?