„Však my jej vyplašíme!“ vykřik’ jeden,
a skokem pět jich stálo nad stavidlem,
a bleskem spadla celá stěna vody
přes jez, pod kterým seděl dobrý blázen.
Ni výkřiku – jen nad vlnami mihla
se na chvíli ta holá jeho lebka,
jak měsíc když se nahne z mlhy zimní,
a voda vířila a vřela bouřně
v svém řečišti – a podél břehu stáli
se zatajeným dechem, polekáni,
jak zasáhnuti bleskem vesničané.
Dnes bylo po všem, po tanci i zpěvu.