Druh můj odpověděl: „Ó nemni, že zoufale hroužím
zrak svůj v ránu ňader, že trýzní stále krvácí.
Vím, ach, nikdy že víc té krásné hvězdy nenajdu,
jež mi plnou vysvitla cenou, když navždy zapadla,
nikdy její milená v mém srdci nezajde památka;
s trpkým však želením i slastný cit mně přináší:
postava stále její, nadzemskou prodchnuta září,
zrak mi blaží vnitřní, v čistějším půvabu ještě,
a v mých často dumách rozkošný laškuje úsměv
tváří roztomilých, jak světlý ráje motýlek.
Víš, jak skepse dravá v duše hloub mi pohřížila drápy,
však teď duch se kochá v nadzemských zákmitu říší;
ať je to pouhý sen, Fata Morgana touhy šalebné,
útěchu tam nalezám, oddávám mystiky kouzlu
blouznivě nitro celé; ve slastném záchvěvu cítím
blízkost družky milé a slýchám šepty lahodné.
Pustý pro mne je svět; však s ní v mé útrobě zůstal
mých ideálů jas. Ba, příteli, věř mi, že toužím
v boj krvavý za ně jít, tam smrt podstoupiti práhnu,
jež děsu pro mě nemá, spíš vábíc v lůno tajemné –“