Tak Karlu zdál se rájem širý svět,
a přece teď, když na pavlánu stál
a zíral při úsvitu v zahradu
tu porosenou, sotva z dřímoty
se vzbouzející ptačím šveholem,
vzdech těžký náhle pozved’ prsa mu
a čelo jeho bílé, vysoké
mrak lehký pokryl mžikem, neboť tam
pod stromy mlhou ještě šedými
zhléd’ juna bledého a slabého,
jenž vyrost’ sotva z dětských právě let:
to Lovis byl, syn jeho jediný.