Tak pod mostem jsem snil,
až nový šlehl blesk a osvítil
zas její tvář, již ke mně obrátila,
teď, zdá se, naschvál, abych lépe viděl,
jak byla krásná, abych pochopil
ten její úsměv, plachý jako ptáče.
A její bledé rty se tiše chvěly
příštími slovy, či snad tuchou pláče?...
Mně bylo líto jí. Ten úsměv prosil,
bych před bouří ji chránil, jíž se bojí,
bych před deštěm ji skryl a doprovodil
ji vlídně k domovu tou temnou nocí.