Kraj v Pošumaví. Podzim tesklivý
kol opřádá vše mlhy závojem,
jenž jako tkaný z hvězdných paprsků
tak jemně, hebko na vše ulehá.
Tu bílým svitem zvolna utají
a zasypává propast bezednou,
pláň, z které život zvolna umírá,
květ, jehož život hasne v rozpuku,
strom, s něhož zvolna lístí oprchá,
jak mladost, sláva, láska, naděje,
sny štěstí, písně z srdce lidského.
A přijde večer se svým západem
a přijdou noci s hrůznou svojí tmou
a přijde podzim, krut a nečekán
a zima, zima, která mrazem svým
na srdce tvé jak upír ulehá...
A marné, marné, marné volání! –
Co výkřik jest, jenž dříve umírá,
než z prsou mroucích na ret vyplynul,
by bez ozvěny, léku, soucitu
v propastech ducha zmíral neslyšán;
co do slzí, jež oko nepláče,
jichž děsným žárem jenom zarudá,
jak večer nebe krví zaplane,
jež tokem živým ňader se skály
se řine zvolna, vlnou stékajíc
v ten otrávený pohár života...
Ó divý rej, až jednou překypí,
byť po létech až, vlnou poslední,
ať je to lítost, vášeň, neúspěch,
hněv, smutek, hoře, dítě zoufalství...