„Pojď, Jozo, domů!“ křičí Dubák ještě z dáli.
„Schováš se u nás. Pojď jen! Co bychom se báli?“
A Pavla stojíc blíž jej tahá za rukávy.
Však Joza ukryl tváře do zelené trávy
a plakal žalně dál, když Pavla v drobném kroku
se vzdalovala zvolna slzy majíc v oku.