„Tys, Andělko, má, to nikdo neví,
to netuší nikdo a nevyjeví...
Dobře, žes přišla, budeš mojí,
ať nás to třebas život stojí...
Dobře, žes přišla, budeš mou
rozmarýnkou a družičkou...
Za muzikantský tě posadím stůl,
a od všeho, co mám, já dám ti půl...
tu fíky a hrozinky, jabka zlatá,
je miska tvá, Andělko, vrchovatá, –
nuž, připijeme si pospolu...“
A v láhvi to kloktalo: glu, glu, glu...