„Slyš, Vlasto, řeknu čistou pravdu tobě,
a jsi-li ještě trochu ženou, Vlasto,
ty musíš vyslyšet, oč tebe prosím.
Nech vládu sobě nad Děvínem celým,
nad ženami, nad celou, chceš-li, zemí –
jen Ctiradu přej život; zkusil dosti
a víc než třeba trestán byl a stupen.
Ó propusť jej a přísahám ti nyní
při této noci, při těch hárajících
kol ohních, při všech bozích, při obloze
a zemi, jež nás nosí, při té lásce,
již zapřela jsi v hrdé svojí hrudi,
že nebudu víc míchat se v tvé právo,
že zmizím z hradu ještě této noci,
že víc ti v cestu nevložím ni stébla,
byť třeba šíré Vltaviny proudy
jsi zaplaviti chtěla krví mužů –
jen Ctiradu dej život, ba, co více,
vem žití mé!“ – A rázem s ňader strhla
šat ochranný, nůž podávajíc Vlastě:
„Teď na tom místě nebráním se, prosím
o smrt z tvé ruky, na vězení prahu,
za kterým on se jitra nemůž dočkat.
Měj soucit; já ho miluju – ty mlčíš?
Ó bozi, jistě pouze vaší vůlí
se láska v srdcích našich ubytuje,
by sřítila nás v pád a jistou zhoubu!
Přej Ctiradovi život! – Slyšíš, Vlasto?“