Též Aleš posud u nich prodléval,
a nepřekážel jim; neb v jeho zraku
jen jeden obraz světlo rozléval,
jak po bouři se jeví hvězda v mraku,
a v svitu jejím stesk v něm omdléval,
jenž v prsou dosud jako děsný zjev,
mu v ledy měnil vřelou krev.
Jakoby prázdnota, již dosud cítil,
se na vždy měla vyplniti štěstím,
jakoby nad propastí, v níž se řítil,
byl zachráněn – zadržen větví klestím.
On nelekal se žádným před neštěstím,
a každá nedůvěra dost jen malá
se jemu hříchem proti Lence zdála.