Však Řím tu ležel ve ssutinách rumu.
Zdí očazených zbytky čněly k nebi,
a místy ještě zbytkem dřev se živě
jak lupič podlý ukrýval se oheň.
Capitol smutně jak máť osiřelá
díval se dolů zoufalými zraky,
kamenná Nioba, jež drahých dětí
jen rozmetané údy kolem vidí.
Tibera vlekla žluté vody svoje
k slanému hrobu, žalujíc a lkajíc
po mostech, špercích svých, a domech břehu,
jež přátelsky se dívaly v běh její,
a v ostrova břeh lítostivě bijíc
pro stromy naříkala, kterým byla
i zrcadlem i dobrou živitelkou.