Nebyl však konec. S obou stran,
„Suché Vrby“ i „Stohlavého
Posla“, se roznesl ten spor
po listech jiných v metropoli,
ba také listech venkovských
jak v starých státech velmocenských
a v klidných státech severských,
tak také v státech nástupnických,
obzvláště v Malé Dohodě,
a v ní zvlášť v Čechoslovakii,
jež chce být srdcem Evropy.
To bylo boží dopuštění
v rubrice jindy zapustlé,
při jiných krčící se skromně
– „Divadlo, Sport a Umění“ –
zřídka kdy samotně. Čím dále
na venek, tím byl prudší spor,
tím divočejší tón a slovník.
„Bezhlavý osel“ ujal se,
jak už to bývá, že se nejspíš
laciný zalíbí všem vtip,
obzvláště má-li dětské rýmy.
Ve Hlase lidu – „nestranný
týdeník“ to byl, pod titulem
stálo to černé na bílém –
sextán se ujal „Suché Vrby“.
Hezký to hoch byl. Děvčata
vždycky se šťouchla, zmlkla, blýskla
očkama, když ho potkala.
On ani nepohledl na ně,
za nimi však se ohledl.
Žabky však také otočily
napolo za ním hlavičky,
s chichotkem tichým zas se šťouchly –
on ještě vzpřímeněj šel dál.
Do „Hlasu Lidu“ psal už častěj.
Psal už tam o reformě škol,
na paškál vzal si katechetu,
knihovnu – je prý pro baby,
ale též místní honoraci.
Tentokrát vzal si na mušku
kritiku ve „Stohlavém Poslu“.
Leží prý vzhůru nohama
stará ta chamraď umělecká.
Žádný prý orgán světový
nezvedne už ji z kaluže té,
do které sama ulehla.
„Stohlavý Posel“ nejmíň ze všech
vytáhne ji a očistí.
„Lidový právě vtip, vox Dei,
správně ho překřtil, bez taxe,
ba i hned pohřbil, bez poplatku.
Odhoďte pryč tu mrtvolu!
Nového chcem my mladí ducha,“
rozhorlen napsal v rubrice,
jak se přec sluší mladým perům.
Staré přec víno pro starce.
„Zjevením pro nás výtvory jsou
v ,Údolí rajském‘. Zjevením
nám je ten mecenáš vzácný,
jenž klidně, s gestem velikým
umělci řekl: ,Tyto stěny
pokryj mi jasem duše své!‘
Zjevením umělcův je výkon.
Vrhni jen pohled na nymfu,
na její oči démonické,
na zjev ten transcendentální,
jaký se nezjevil nám dosud!“
Sextánek sám ji neviděl,
ale měl fantasii v moci,
představil si ji plasticky.
„Odilo Redon,“ psal pak dále,
„překonán zcela. Kam pak ten!
Spíš ještě při tom na Giocondu
pomyslíš, jak je prostičký
její teď úsměv proti této,
nu, zkrátka, démoničnosti.
Ba jeden kritik v listě velkém,
v posudku svém tak určitý,
tak jistý jako nikdo jiný,
nymfu tu sedmi paprsků,
sršících z magických jí oči,
nazývá přímo pendantem
– v tom k němu přidávám se zcela –
ke staré Apokalypse.“
Pamět, jak vidět, měl jak břitvu.
Co jednou čtl, to žilo v něm,
žilo a kapalo i z pera.
Hezký to hoch byl. Děvčata
vždycky se šťouchla, zmlkla, blýskla
očkama, když ho potkala.
„On také píše!“ zašeptala,
když zas tak přísně šel vedle nich,
a ony za nim otočily
trochu své bystré hlavičky.
„Znám jeho značku v ,Hlase Lidu‘,“
zašeptla mrštná brunetka
s mikádkem vtipným, jiskrami v očích,
se šveholivým jazýčkem.
„On se tam podpisuje,Judex‘.“
– „Co je to?“ druhá táže se,
blondýnka, trochu povytáhlá,
se dvěma copy s pentlemi.
„Co je to?“ ptá se žabka třetí.
– „Judex? To nevím; ale víš,
mně se to líbí: Judex, Judex –“
s chichotkem žabky dále šly.