Tu před ním v růžích dívka ležela
jak víla něžná, všecka hořící
odleskem růží na lících, a v čele
sníh nevinnosti... spala, dřímala,
a ze sna tiše tak se usmívala...
A byla sama poupě růžové,
tak v sebe ještě zpola ztajené,
jen rty jí rudly prudkým zážehem.
„Jen jednou, jednou v žití!“ pomyslil
si Přemysl, „ať mocní bohové
mne potom trescí za můj drzý pych!“