Již za chlum zšeřený se slunce pochýlilo letní,
proužky jenom řeřavé tam blýskaly ve spleti větví
v místě, na němž za lesem na chvilku prodlévalo ještě,
nad ním lem vrcholů stromových žhavočerveně svítil,
jakby požár ukrytý odlesky je za spodu barvil,
po svahu oblohy též rozlévaje záplavu mocnou,
v nížto se roztrhaných zardívala pásma obláčků,
jak v moři žárnězlatém bájné ostrůvky z rubínů,
kdežto na východě zas na zbledlém oblohy modru
srp již prosvitavý dumavého chvěl se měsíce, –
když z Vilemína domů zpět volně se Živsa ubíral.