Tam pod klenbami vějířových spletí
a divuhodných krápníků mé hlásá jméno
můj pomník Jindřichův a choti jeho
Alžběty z Yorku. Dějiny co píší,
co vděčně chová věrná lidu pamět,
i obrazy ctné paní oné vzácné:
vše v ideál mi krásní tvůrčí chvíle
vděk tvému pohledu, tvé kouzlem lásky.
Zda kdy tak šťasten s nadšením jsem tvořil,
jak onu spěž a černý, bílý mramor?
Jen předmět snů kde jindy ruka moje
v tvar poutá s obavou, by klamem vidin
mně nebyl půvab hotový, a pochyb
mně trudná bolest umnou ruku víže –
zde sen i skutečno mou práci žehná,
neb nade mnou bdí jasné oko tvoje;
tvé slovo moudré útěchou je smělci
– ač bezvědomky – do postavy jedné
zjev vtělit královny i sen té ženy,
co vládkyní je umělcova srdce.
Klid, dobrota i něhyplná mírnost
a trpělivá cnost a bez výčitek
jas odpouštění v krásném obličeji
– jak na trůně, tak mrtvá byla krásna –
mým uměním z té královny tam září,
až v údivu se koří duše moje sama
té Dolorose velebné a tiché,
jak bez bolesti sní tam na náhrobku
a ruce spíná, mrtvé ruce spíná.