Jsme na to hrdi, že jsme z hrobů vstali,
kam před věky nás přísný osud sklál,
však sotva jsme své údy narovnali,
k propastem jiným bereme se dál
a zříce zpět, jak hrob ten zraku mizí,
my propukáme stále v jásot, zpěv,
slavnosti pášem, oblekáme řízy
a pěníme si pivem horkou krev –
však nikdo, nikdo není mezi náma,
jenž bystře, vážně k předu pozírá:
kde strašněji než bělohorská jáma
se bezedný hrob pro nás otvírá!