A druhý den u její postýlky
jsem opět stál a patřil jako v snách
na bledou, spanilou tu hlavinku,
již vroubily kol rusé kadeře,
jak zlatolesklé vlny sluneční,
na čílko zřel jsem, jako z mramoru,
na skráně, jimiž žilek bledá modř
se jako nádech stínu vinula,
na krásně rýsovaná obrví,
na víčka sklopená, stín jemných řas,
tak dlouhých, rusých, jako hedvábných,
pod nimiž byla očka charpová,
tak modrá, jako nebes obloha
je z jara, v zlaté záři sluneční –
ukryta na vždy pro svět pozemský.