i roste soucit, údiv jeho vzrůstá,
za slzou slza splývá do očí,
když v rodné mluvě věrozvěstů ústa
řeč dítěte mu takto tlumočí:
„Že zřek’ se víry v bohy vylhané,
mně otce jali moji krajané;
když krví zbrocen vzdychal upoután,
já zřel, jak život prchá z jeho ran.
Že ctíti nechtěla jich mrtvé modly,
nůž čaroději v prsa matky vbodli
a mne když nocí vlekli v divém chvatu,
já viděl z dáli hořet naši chatu.
Co měl jsem rád, v noc jednu když jsem ztratil
a v širém světě zbyl tu osamělý,
i víru v Ježíše mi vzíti chtěli.
Děl čaroděj, k jich víře bych se vrátil,
když nesvolím, že klesne moje ruka –
a hrozil sekyrou. – Já volil muka! –
Kříž udělal jsem a pak pod sekyru
jsem položil svou ruku chvějící,
bych bez úhony zachoval svou víru, –
však za to ztratil – svoji pravici!“