Rcete však, zda kvítko polní, prosté,
které v ústraní jen plá a roste,
zasadit se může v kytici
nádherou a pychem zářící,
když by dříve prostý jeho kalich
lístků jenom drobných, mdlých a malých
nevzdělal kdos rukou mistrovskou –
planý šípek – v růži královskou?
A ten kdos, však, strýčku, rozumíte,
co se v obraze tom tají skryté,
ústav je nám známý, chlouba kraje,
ve kterém nechť lepá vaše dcera
rovna muži ve vzdělání zraje:
prosím, nechť jde na cvik do kláštera.
Že jsem přímý, strýčku Lhoto, víte,
upřímnosť příteli odpustíte, –
a teď, strýčku, v příští zdar a plesy
po bratrsku hezky připijme si. – –“