Syn pak chvátá z dálné ciziny
Ku domácím skřítkům nazpátek,
Aby zlíbal líce matčiny,
By dědictva spatřil ostatek,
I několik drahých památek
Z ruky poručníků vychvácených,
A vlastníkům pravým navrácených:
Třeba jenom jednu kadeř drahou,
Kterou uzdobily šediny,
Třeba by měl na památku blahou
Jenom nitku z řízy matčiny,
Třeba, osudem-li usouzeno,
By ta drahá matka za své vzala,
Aby dítkám aspoň zanechala
Svoji popelnici a své jméno!