Jednou přišel k stroji Bětuščinu
dozorce, jenž nad prací tu bděl;
zadíval se švarnou na dívčinu,
jaké tu již dávno neviděl,
pozoroval ňader bujné vlny,
oblé rameno, bok kyprý, plný –
a již dívku kolem krku vzal,
do ucha cos při tom šeptaje jí.
Se zlou však se tenkrát potázal;
za Bětušku starší družka její
odbyla tak smělost dozorcovu:
„Předloni co jsem vám řekla juž,
dnes vám tady opakuji znovu:
Styďte se! Tak nechová se muž,
jenž má doma hodnou ženu svojí.
U jiných se děvčat ohlédněte,
zdali vám snad u nich štěstí zkvete,
nás však tady nechte na pokoji!“
Zlostí zarděl dozorce se temně,
bez slova pak zmizel mezi stroji.
„Ten víc nepřijde! Již jednou ve mně
ničema se zmýlil, teď však asi
choutka zajde na věčné mu časy.“ –
„„Jenom aby se nám nemstil za to““ –
Bětuška se k Lence obrátila.
„Nic se neboj!“ těšila ji tato.
„Možná, že by rád nás dostal z díla,
to však se mu nikdy nepodaří;
dobře znají páni v kanceláři
dávno jeho čistou, pěknou duši.
Každý skoro dozorce tu míní,
dělnice že pouhou otrokyní,
které němá poddajnost jen sluší;
na nás pánům ukázati jest,
my že ještě máme v těle čest!“ –