Políbil ji s utajeným vzdechem,
do vlasů ji černých políbil,
kamsi stranou obrátil se spěchem,
aby vlhký záblesk očí skryl.
Neviděla, dále štěbetala,
drsnou ruku jeho do svých vzala,
hladila ji měkce dlaní svou.
A jak točitou šli pěšinou,
která drobnou travou zarůstala,
plesně pod větvemi zkvetlými
píseň ptáků zněla před nimi.
Motýlů roj sněhobílých letí,
jak by spadával květ oněch snětí,
sladká vůně vane odevšad.
A Blaženka šeptá: „Jaká krása!
písněmi a květem jaro jásá,
jak mám ráda ten náš starý sad!“
Řekl na to jako s úsměškem:
„Škoda půdy té! tak dobrá zem
leží ladem jen pro panskou pýchu!“
Smála se, tak bylo jí to k smíchu.