Zvolna bloudil mezi křovím. Líně
šavle ploužila se po pěšině.
Pod terasu došel. U stolu
ještě druzi byli pospolu,
ještě zvučel zpěv, a smích se prýštil,
ale hovor už se zvolna tříštil.
Valda vévodila jedné straně
(Závěta byl u ní), nevázaně
vtipy srší, klepy jízlivé,
anekdoty bujně šumivé.
U druhého konce hádka zněla,
politický hlučný rozhovor,
jakýs nekonečný rvavý spor,
jako by se vlákna rozvíjela.
Právě přišel baron. Zmužile
ihned vrh se mezi politiky,
do té plané hádky zběsilé,
bil se hned a srážel protivníky.
Ah, byl věru v divném rozmaru!
Jeho vtip kol všechno pálí žhavý,
vztek a vášeň druhých jen ho baví
a ta hádka rovna nezmaru
roste, třeba neměla už hlavy.
Venouš Vávra ve svém živlu ploval,
do široka plány rozvinoval.
Za kotoučkem dýmu šedivým
baron zahleděl se. „Věříteli?“
s úsměškem pak pravil jízlivým,
„Snadno k cíli dojde, kdo je smělý!
a mne jakás touha pohání
uplatnit i svoje nadání.
Škoda, nechat hřivnu takou stlíti, –
v Čechách možno snadno slavným býti,
a já rád se také pobavím!
Přichystám si trochu silných hesel
a do šraňků rovně vstoupím vesel,
před národ se hrdě postavím.
Do prsou se budu statně tlouci,
vystřikovat kolem krev svou vroucí,
všechna srdce v plamen rozžhavím!
Můj nebožtík slavný strýček jeden
svatou láskou k vlasti rodné veden,
pod meč katu sivou hlavu dal.
Já – krev jeho – v Němcích na nádraží
(hrdinství to samého mne blaží)
o lístek jsem česky požádal.
Nevěříte? za den budu rekem,
klonit se mi budou s mnohým vděkem.
Věru vím, že čím kdo slaboch větší,
tím má raděj radikální řeči!“