Není sníh to na moravském poli,
jsou to bílé stany vojů českých,
nepadla to mračna za Moravu,
ale Uhři se tam rozložili.
Však oběma zraky rozpálené
rozžehly se po rozhodné seči,
Češi pomstu za svůj bílý prapor,
krev hledají černé duše Uhrů –
ale oheň zraků velebystrých
od chladné se řeky vrací nazpět,
jiskra v prsou rozňala se v plamen,
a ten plamen tak se vody bojí.
Nemožno tu bojem rozhodnouti.
Uhři jako motýlové plaší
škádlí voje české dnem i nocí
a jak střela hbitě utíkají.
Strach je žene z bojiště čestného.