Mně je tu smutno a omrzelo mne věky vlečku nést,
ať prší, ať slunce, ať plno stříbrní se hvězd,
té krásné paní, já chtěl bych s tebou do světa raděj,
jen objevil jsi se, věděl jsem, že mi zkvetla naděj,
že najdu v údolí rodnou svou dědinu v polesí,
že na matičku se obě mé ruce zavěsí.
Ó vezmi mne sebou smutného, řek', ať jsi kdokoli;
znám střílet z kuše a vypouštět na kruhu sokoly.