Snadbych plakal, stoje u věčnosti
Moře? Václavíček odpovídal;
Dnes-li umru, nebudu se zejtra
Chystat k smrti, dnes-li ucýtím muk,
Nezazpívám zejtra sobě. Snadno
Oželím, co ztratím; ale ty se
Z rozkošného sýdla, od milostné
Ženy, od pokladů do pustiny
Tmavé zabereš, a k stínům složíš
Marným. Zde jsy plésal, tam sy vzdychej.
Řekl, a Břetislav se v slzy rozliv,
Volal na spanilou ženu, na hry
Veselého věku, na rozkoše
Lásky, lomil rukama, a skříval.