Když jarní vánek vane údolími,
jak vzpomínání myšlénkami mými,
když keř i voda houpají se hravě,
a ptactva pění zvučí po doubravě –
já ve stín břízy zamyšlen si sedám,
a ztraceného klidu sobě hledám,
a odpočinku na sebrání síly.
Ach! daleko mám k vytknutému cíli!
však nelekám se cesty nebezpečné:
duch půjde dále, ženich krásy věčné,
té krásy, která zjevuje se v kvítí,
a v srdcích těch, již první láskou cítí,
i těch, již cestou krvavého potu
jdou za ideál svůj až na Golgotu.