Čas procházel, sny Jana bouřněji
se ozývaly, jeho naděje,
že Ninu omrzí, že jiný snad
ji zamiluje a ji odvede,
se rozplývaly víc a více v dým.
Tu mučen jednou hlasem svědomí,
po práci vypověděl, sebral vše
a pravil Nině klidně jako muž:
„Mně, Nino, po domovu stýská se,
já vypověděl, půjdem!“ Mlčela,
pak zvedla k němu velké oči své:
„Jak libo tobě, půjdem, třeba hned.“