„Ne z dobré vůle, to je k pochopení;
já v první chvíli šel též s ostatními,
leč brzy náhled vznikl mezi nimi,
že potvora, když vyžere ty lady,
se musí sama buď umořit hlady,
buď jinam přesídlit. Jen pohleď kolem,
zrak tvůj se sveze jen po lánu holém,
pták křídlem nezašumí nad tvou skrání,
vše mrtvo, pusto v skalách jako v pláni,
ni stopy zvěře, a drak přec je žravý;
i nahlížíš teď, náhled ten jest zdravý,
buď musí hlady umíraje schovat
se někam do skal, neb se vystěhovat.
Leč kterak zvědět výsledek té sázky?
kdo vyslídí ho? Nikdo z pouhé lásky
ku krajanům se neodvážil na to,
ať slibovali dobytek i zlato.
I usnesli se, los by tam byl sudím;
pad’ na mne, a tak vidíš, kterak trudím
se v této poušti, poslán na výzvědy;
tu hloží tají mne, tu balvan šedý,
stín děsí mne i kámen, jenž sám padá,
a z každé díry potvorného hada
zřím soukat se, kterému rostou křídla.
Já nemám nápoje a nemám jídla,
strach větší jest a zdání moje klamné;
tak plížím se tu, nežli vystřídá mne
druh jiný, stejně losem určen k tomu.
Když přijde noc, na vrchol šplhám stromu
a čekám, vyjde-li, a v kterou stranu
as zaměří; když noc se kloní k ránu,
pak slezu a se plížím mezi tesy;
tak všecko plaší mne a všecko děsí.“