Sklenář kýval plný divu hlavou,
a v tom vešla ženská do světnice,
veselé a bodré měla líce,
prostřed nich pak hubu povídavou,
vlasy šedé, jak slepičí peří,
řeči táhne na loket, jímž měří
kartouny a kaliko a šátky.
Velký ranec na stůl odhodila
a jak by se pustit chtěla v hádky,
rozbaluje, v ranci svém co kryla,
pobízejíc, vychvalujíc zboží:
„Kupte, pantatínku, hospodyni,
potřebuje, hleďte, novou kytli!“
Při tom svůdně látky povyloží,
vidouc, kterak dívce oči svitly.
„Kupte tohle, to se neušpiní.
Budu měřit? Tohle na zástěru!“
Sklenář točí zraky k Filomeně,
která dívala se zamyšleně,
pozoroval sukni ošumělou,
a tak řekl: „Potřebuješ, věru,
co bys pro domácnost lepší měla.
Nebudeš snad odcházet tak z domu,
vyber si!“ Však ona pověděla:
„Ale, kmotřínku! Vždyť na neděli
dost mám pěkné sukně – rok je tomu,
co jsem poprvé je na se vzala
k svaté Loretě. Kam bych to dala!
Chodit si pak pěkně týden celý,
byla by to pýcha a hřích velký.“