Díváš se, hochu? Světlo slunce leží
už na mé ruce. Jistě hodně dolů
spřežení sjelo velebného Foiba.
Mé srdce buší. Hochu, dej mi ruku
a napni zraky – řekli, že tvé oči
jsou nejbystřejší, žádný druhý otrok
jim rovných nemá – krev mi bije k hlavě
a v tmě svých očí vidím rudé kroužky –
– – děje se něco? Ty mi tiskneš ruku!
– Jak: bílé ptáče? – Nezmyl se mi, hochu!
Snad mořská vlaštovka to. A ta letí
váhavým letem, těžce křídly mává
– – ty pravíš, že ten pták se nese lehce
a přímo k vědomému cíli míří
jak kámen, jenž byl vymrštěný prakem?
– A bílé barvy? – – Pravíš, že se níží
let jeho k domu mému? – – Die, otče!
– A přílbu zdá se míti na hlavičce?...
– Hleď na nožky jen! Hochu, dej mi oči
a dám ti všecko, co zvu jměním svojím! –
– K nám padá? Vidíš? Vidíš, hochu, dobře?
– A červené že stužky na řasnatých
nožičkách nese? – Hochu, mluvíš pravdu?
– že sedá... sedá... oddychá... a prsa
zobáčkem čistí... a ty stužky nese...