Jaký to den byl, jaký to červen,
ale jak nesmírně teskný a zamlklý!
Jak vděčně se vítalo na malých staničkách
bouřlivé nazdar,
poslední úsměvy děvčat, i šátků tesklivé volání,
na polích pozdravy starcův a žen
se zraky, v nichž plály slzy –
a ještě něco...
Ale jak strašný, jak zahořkle tázavý
byl pohled všech očí:
my míjeli poslední moravské dědiny!