Ó zloději, lotře, na věky věz‘,
hlas ze šachet dutě zněl:
Před uraženou mou ctí se střez‘.
Tu na stráži stojím věrný a sám,
i pomstám svým věrný i přísahám,
zde nehnutě stojím,
žhnou oči a černá ruka se chví,
já klidný dřív byl, já naději žil,
však nastal čas, abych se za řeč svou bil,
tys probudil hrdost mou, zoufalství,
a teď už se nespokojím.