Potuchnul oheň oka, pobledlo mu čelo,
pohledem dlouhým dívce v oči zíral;
v tváři mu slední zásvit odumíral
a bolestně to jeho retem pozachvělo. –
Či hledal ještě pro ni slova k rozloučení,
či k útěše nad rozkotaným blahem...
Již pozdě: Dlouhým zjevila se tahem
vojáků řada; zvenčí procházela kmení, –
a mezi nimi také, s pozdviženým čelem
šel Jaromír tak hrdě, s vážným klidem,
jak zajatým by nebyl, ale velitelem,
a jak by stráž ta byla jeho lidem. –