Když se svatem do chudé chatky síně
jsem s uzardělou poprv vkročil tváří,
já zakrýt’ musel oko před tou září:
v matčině dívky hlava dlela v klíně,
s níž vlasů prameny se rozsypaly
a zlatými se k zemi vlníc proudy
mně kulaté zakryly dívky oudy,
že v jedné záři chaty stěny plály.
Jí stará matka rukou vráskovatou
hladila s úsměvem tu hlavu zlatou
a dívka skryta v zlatém vlasův stíně
nevidouc práh že přestoupli jsme síně,
v té skrýši skvoucí hrdličkou se smála
a na matku jak dítě kukukala.
Když starosvat tím mravem starodávným
mou prosbu co mládence poctivého
a jinak ženicha tu přítomného
přednášel řečí dlouhou, hlasem slavným:
tu dívce odhrnuvší vlasy s čela
ve zlatém rámci jejich poloskrytu
se zrakem usklopeným tvář se rděla,
jak z jara v paprskovém slunce třpytu
ta jasná krev se prvosenky rdívá,
jež v zlatém listův kalíšku se skrývá. –
Svolila matka s vlhkým pohleděním,
svolila dívka s cudným zapýřením
své modrojasné na mne upnouc oko,
a já tou zrcadlinou stínořásnou
jsem zahlédl tam v srdci přehluboko
tu duši její jako anděl jasnou.
Však neměla v ten pustý sad mé chatky
ta dívka požehnanou v chrámě rukou
rodného strůmku kořen vsadit sladký,
než větší ještě bolestnější mukou
bezděčně její naplniti stěny
že víc jsem byl než dříve opuštěný.