Když z raje obr zoufalosti vstal
a jako Simson, jenžto rozsápal
lva ode tlamy po útrobu zprahlou,
on propastem kdy vzepřen v čelisti,
vťal silou krutou, křečovitě náhlou
své nehty v něj jak v tělo kořisti
i roztrhl taj hercegovských skal,
v jichž jícnu krev a trýzeň neobsáhlou
zřel, ze slepoty vzrušen, vířit svět, –
krev nejprvších to povstaleckých čet,
jež kypíc vřídlem posvátným se lila
s hor pustých v kraje širé dál a dál
a vlastem, jimiž praménky své vila
v síť rudou, každou hrstku půdy křtila,
až v Balkán výtrysk její pozaplál: