Jako když perlík v úpějící kov
za ticha, nocí rozlitého, buší,
v mou vzpomínající tak padla duši
s akcentem tvrdým domorodců řeč.
Já vyskočil a zřel jen klest a kleč;
kolkolem výsp jen trupy naze chudé,
co v mysli hasla zář a dál a slast.
Já náhle byl jak ten, kdo doma všude,
tak jako ten, kdo nikde nemá vlast;
a v chvíli tu jsem žhavou cítil vinu:
jak ten, kdo zapřel pravou domovinu,
jak nevděčník, jenž prchl od své matky
a nepřizná, že srdce teskní zpátky.