Hle, k jakým koncům spělo vše...
V ní nebylo už žádné tuchy
po snech, jež kdysi vzplanuvše
zapadly dávno v život hluchý.
Hle, chtěla jednou lásku mou,
a zatím, vida, v onom čase
jak stala se už rozumnou
a v život jinak dívala se...
Já v restauraci po divadle
jsem při večeři pozoroval,
jak hejsek jakýs tváře zvadlé
k ní důvěrněj’ se stále choval
a tykal jí, jež byla ženou
přec jiného... Já náhle zřel
tvář její divně rozjařenou
a zrak, v němž oheň vášně vřel.
Tak za shledání večer jeden
jsem poznal mnoho – smím tu říc’,
že soucitem k ní náhle veden,
jsem bál se, že jde zlému vstříc.