Vrhla se v trávu k nohám Mistrovým:
„Tys vskutku prorok! Slyš, ó pane můj!
Je laskava tak tvého oka zář,
jsi jistě moudrý – nuž rci mi jen,
čím smazat mohu hříchy bludných chvil,
čím napravit je? Chci ti vyjevit
celý svůj život, všecky poklesky – –
Mnoho jsem hřešila, leč žití mé
bylo jen velkou touhou po lásce.
Když v mužů náruč jsem se vrhala
a noci v cizím loži trávila,
přec štěstí v mojí duši nebylo –
Zhnusena od jednoho k druhému
jsem prchala, než všude tentýž hnus
mou touhu třísnil – a tak k posledu
jsem v lásku věřit zcela přestala.
Ti muži, jimž jsem otvírala klín,
nedovedli svou lásku stupňovat,
měnit ji, krášlit, stále zjemňovat,
aby se jako duha pestřila –
Láska jich bez jasu a bez barev
mne nudila a odpor bezmezný
jen budila v mé duši lačnící – –
Stále jsem hledala, však nadarmo.
Jen býčí šíj a údy kosmaté
byly v zápase lásky zbraněmi
mých milenců. Kde něhu hledat mám?
Kde miláček, jenž nardou opojen,
jíž černé vlasy svoje napouštím,
by, spočina mi v tichu na ňadrech,
věčné lásky mi píseň zazpíval
a šeptal slova sladká, těšící,
jichž sliby chtěl by změnit ve skutek?
Kde muž, který by zraky své si přál
doplnit kouzlem zraků ženiných,
by s více stran se mohl diviti
života kráse, světa půvabům?
Kde muž, jenž ženskou stojí o něhu
a nejen tělu – duši věnovat
se její nepokládá za hlupství?
Ó, nediv se, že proto tělo své
jsem nyní obnažila před tebou,
toužíc tvou hlavu k ňadrům přivinout!
Dosud jsem pětkráte se sklamala
v mužích, s nimiž jsem lože sdílela –
však touha – dále hledat, třeba by
novými krvácelo ranami
mé srdce, v duši ještě neshasla – –
Ta hoří dál, jak trpká sklamání
by olejem žár její sílila.
Tvé oči jiné jsou, než milenci
mívali moji. Cosi praví mi,
že dovedl bysi mne povznésti
z rmutného prachu, v nějž jsem zabředla.
Slyš, miluji tě! – Co mi odpovíš?
– Ty mlčíš? – Chci jít za tebou jak pes,
chci být tvou otrokyní. Smiluj se!“