Když už s dostatek v srdci se těchou zabývali,
že v tom kolotu života, kde vše v dokonalý
touží vrcholek, v spasnější přetvoření, tuto
zbytek z životů trudnějších k světlu povznese se,
v nervech subtilních promítne, co v něm, nedotknuto
nižádnou vibrací zevnější, dlouho dřímalo,
jak by končila v zdánlivém ničem jeho bytost,
a že soudnost pak pozná
velebně sídlící uprostřed sebe rozvitého,
a že radost křepkého mládí zkusí v sobě,
krve proud ohnivý, odvahu k plesu v šumu jeho,
v posled tušení životů nových pod šedinou,
dálky kdy jiné zas kynou,