S věže vesnické teď vánoc hlásí
hudbou jemnou zvonku hlaholy,
v nichž se kryje kouzlo tajné krásy,
jež pocítí, ať je kdokoli;
od stařečka po tu chasu drobnou,
od matičky s vráskou na skráni,
po ten dorost s mladou tváří zdobnou.
Zástup ku blízké teď kapli chvátá,
postavené nad vsí na stráni,
patronkou jíž Marja panna svatá.
Prouhou stezky po jednom se ztrácí
do úzkého kaple otvoru;
kostelník již zdvihá závoru
poslednímu, pak se v kapli vrací.
Z vetchých varhan zvuky chudé, liché,
vyloudil teď starý učitel,
z modlitbičky u oltáře tiché
knězův hlas se stropem kaple chvěl.
V to lid zpívá, doplniť těch zvuků,
varhanám jež pobral dravý čas...
A tam v koutku, v srdci trud i muku,
děvče stojí. V čarné kouzlo kras
nahlédnouti dala lampy záře,
paprsk mdlý sem skytnouc od oltáře.
Dosti na něm. Dlátem vytesaná
umělcovou nejskvělejší rukou
hlava z kamene, však se vším bytem,
se vším blahem, se vší sladkou mukou,
se vší touhou v srdci nerozrytém,
tak tu stála na modlitbách Hana.
Této modlitbě slov netřeba,
není také přísných obřadů;
v bohatou však za to náhradu
zjevu toho prostá veleba.
Ba že matka na obraze boží,
vyrudlém a stářím zvetšelém,
všecku starosť z mysli dívčí složí
mocným slova svého povelem;
rozpne nad tím, za nějž šepcí rtové,
oči pláčí a srdečko stoná,
pomoci své ruku. Jasní dnové
rozestrou se nad hlavama leskem;
rozloučíte s veškerým se steskem,
touha vaše v náruči vám skoná...
Varhan vetchých zvuky v kapli hasnou,
dozpívali vánoční už krásnou.