Tu noc je, hned zas den, žár zimu stíhá,
hon sterých obrazů se vůkol míhá.
Zřím pyšné hrady, města středověká,
kde síla s krásou víří v pestrém plese,
leč v koutě každém vrah neb katan čeká;
les fiál velebný kde v oblak pne se,
v něm dláto, štětec věčné divy tvoří,
však blízko kacíř s kouzelnicí hoří.
Pak zase vidím zámek něžné vnady
jak divů skřínku šperkem přetíženou,
váz hrudi věnčené, soch bílé řady,
a kolem snivou zeleň přistřiženou
ve tvary divné, hvězdy, obelisky;
nad jasné tůně srší vodotrysky
a jemně odrážejí vodní hlatě
žen krásná líčka, plná svůdné něhy,
jich tílka v pestrém hedvábí a zlatě
a na kadeřích bujných pudru sněhy.
Jim švarní muži dvoří se a kloní,
smích jasný zvoní, vtip se s žertem honí –
Vše dýše rozkoší a září pýchou –
an zatím venku, zmořen těžkou prací,
rab ubohý se vleče panskou líchou
a pěstí tajně míří po paláci.