Jan Milič cestou zašel do pustého domu,
jejž císař pro nešťastné ženy daroval mu,
krok jeho zněl jak pláč, a když se zastavil,
jak otázku by osudovou v novou půdu vryl,
jak utonul by v bílém chvění žalmů,
a jak by v mladou zem chtěl vsadit řadu nových stromů
a jejich květ i plod předurčit v oběť na oltář.