Ale ona je záhadná, němá, žárlivá k duchu a krutá.
V pouta jímá své děti a sama v mystické řetězy kosmu je vkutá.
Pro žízeň dětí svých prýštiti dává pramenům, zvonícím v mechu,
i krvi, jež z otevřených se tepen kouří. A v jejím omamném dechu
víří oblaky smrti. Žár slunce myšlence její je bližší
nežli var naší touhy a souhvězdí neviditelných výší
nežli žal našeho rodu. A přece jak krásná! V nádheře denní,
v apotheose blesků, v paprsků měsíčních kouzelném chvění,
v užaslém šepotu hodin, když za jiter zdvíhá se v milostném žehu,
zalitá slzami naděje tajné, a prozradí zapřenou něhu
a rychle suší své slzy do zlatých vlasů milence svého,
zardělá slabostí svojí pod utkvělým pohledem tajuplného...