Práchnivých uren holubince tmavé
upjaly na mne důlky slepých zraků
a skulinami kmitly hvězdy žhavé,
vzplanuvše clonou tmavostinných mraků.
Kol ticho mrtvé – jak by vesmír celý
se halil v řízu nezměrného hoře,
jak všecky sny by náhle odumřely
a celý svět své siré ve prostoře
se změnil rázem v jeden hřbitov pustý,
v nesmírný, děsný holubinec hrobů. –