Tož přišel bratr Jindra s referátem.
Ten bratr Jindra s milým tichým basem,
jenž věty jako housenky ne dlouhé
vždy soukal, každá měla hlavu, paty,
šla pomalu a jistě. Jeho oči,
ty bleděmodré rozvážlivé oči,
člověku daly pohlídati v duši
a v duši nikdy záchvěv falše, klamu.
A usmál-li se – ne, on rozesmál se,
jen rozesmát se doved, až mu slzy
v ty oči stouply – harašil smích jeho
jak mírný vítr jeseně, když chřestí
v listoví suchém mohutného dubu.