Bezvolně ústa k úsměvu se ladí
a ruka ruku ku potlesku hledá.
Leč co ta tváře němá, sněhobledá
ústa i ruce k pomlčení svádí?...
Již stoupá na prkna – ne, nestoupá již,
leč s žití tribuny jej dolů nesou
a nohy, ruce, duše se jim třesou
a pláč jich dí: Již zvyklý smích se tajiž!