„Miláčku drahý semo usaď se,
odpusť mně přičiněný bol a hoře,
nahradí vše ti krásná přítomnosť,
nad níž se ranní rozklene nám zoře.
Vyslyš mou zpověď – snivá byla jsem,
dumala o slávě a světa lesku,
vznešenosť každá, každé krásy květ
prodchla mou duši k unylému stesku.
Nemohouc sama stát se velikou
velikosť každou podmaniť jsem chtěla,
nemohouc nikdy slávy dosíci,
u nohou kořiť se mně jsem ji zřela.
Dostihla na okamžik jsem svůj cíl,
viděla, ana velkosť se mně klaní,
a já jsem byla její královnou,
s korunou nejkrásnější na své skráni.
Jediná vina má to veliká –
a něžné lásky tvojí hrdá zráda
oblačnou na mne sesypala mstu
vrhnuvši do mých ňader zmiji hada.
Utéci v tišinu jsem chtěla sem,
pod mrakem zapomenutí se skrýti,
na oltář povinnosti složiť vše,
bez bolu, vášně lučním kvítkem žíti.
Úsilí marné, – tvůj vše zničil zjev,
tvoje jsem – srdce vše ti v oběť dává,
nástrojem svým mne vezmi v ruce své,
ty’s duše má, ty’s život můj a sláva.“ –