A můj Janík občerstvený
po daleké pouti svojí,
před pány zas skromně stojí,
bílé líčko jako z pěny,
zasmušilé beze změny,
očka čista jako zřídla. –
Ruku spustil do cedidla,
fujarenku vyňal ruče,
k ústům přitisk’!: slavík tluče!
A zas to tak divně kvílí,
pláče, jásá, zoufá, šílí,
zajíká se hořem v polou,
vykládá jak nad mrtvolou.
A zas jako svěží holou
zvoní to jak bílá stáda,
čarovně to v doly padá,
že kdo slyší, neodolá,
vzhůru musí za tím zdola;
ptactvo, zvěř i člověk chorý
na těch zvucích letí v hory! –