Nem volt sok a török zultán
Kívánsága.
Tán a jó úr a jövendő
Képit látta?...
S tán másként is állanának
Most a dolgok,
Ha a követ el nem veti
Úgy a súlykot;
Mert a jámbor vala épen
Olyan ember,
Mint ki ugyan sokat tud, de
Keveset mer.
Ujhely alatt Mátyást s hadát
Megtalálja,
Vezérek közt tudományát
Veti-hányja.
Mondja, hogy a földön ember
Nincs teremtve,
Kit szavával, - mire akar -
Rá ne venne.
Magyar Balázs megsugá ezt
A királynak.
Az mosolyga, s megörült a
Jó tréfának.
“Mátyást - ugymond - e világon
Úgy ismerik,
Hogy szereti a tudomány
Embereit;
Ne legyen hát panasza, hogy
Megvárattam:
Jöjjön a bölcs férfiu e
Pillanatban.”
De azonban jelt adott a
Támadásra;
A dörejnek, csatazajnak
Nincsen mása.
Haragtorzas sörényszárnnyal
Száguldoznak
Jobbra-balra sarkantyúzott
Csatalovak;
Mintha lenn a pokol mélye
Feldörögne:
Száz dübörgő ostromágyu
Megy előre,
A nap is a szelid égen
Iszonyodva,
Takarózik tüzokádó
Füstgomolyba.
Mint prédára kerekedő
Gyors karvalyok,
Büszkeségtől fényes, görbe
Magyar kardok
Kivillannak a hüvelyből,
S világítnak:
Hír, dicsőség ösvényére
A harcfinak.
S mintha majd itélet napján
Letaszítva
Hullanak a csillagok mind
Összevissza:
Úgy repülnek a süvöltő
Golyók itten.
Mátyás király áll közöttök,
Mint egy Isten!