Ő azóta már kerűl,
már meg hozzám úgy repűl,
mintha hinné kínomot,
szánná sorsomot.
Bánatimban felderít,
jó kedvemben háborít.
Egyszer kérlel, hiteget,
másszor sérteget.
Illy kétséges járomban,
szemfényvesztő álomban
én többé nem tikkadok!
Inkább meghalok.