Hol hosszan nyúló bércek zöld thyrsusi ágból
Font koszorújokkal, némán bámúlnak az égre,
Lábokat áztatván hűs Bodrog szőke vizében;
Hangos örömriadás közepett felrajzik az élet
Ott, s ezer arcokról az öröm súgára mosolyg le.
Zemplén! téreiden mi varázs ihlet futa végig
Medrehagyott árként mindent ragadozva magával?
Tán az enyészetnek bús angyala messze repülvén:
A vértől gyöpesült harcsírok dombja reped fel,
És elhullt hősek kelnek diadalmas erőben
A hír álmaiból, - s jőnek, kebeledbe kik egykor
Éltöket áldozták honukért a győri mezőkön?
Nem! - békés nyugalom honol a hősek hadi álmán
S bajnoktettöket emlék hirdeti a maradéknak. -
Ámde reánk polgárünnep várt napja derűle,
Mellyen tiszteletünk s keblünk érzelme röpűl fel,
És örömünk hírlő mozsarak ropogási között; szánk
Százszoros »éljen«-t zeng, hogy megreszket bele Ujhegy.
És ti magas bércek! Kik századok elrohanását
Értétek kopaszúlt fejetekkel; látva: ezerszer
Mint vítt e nemzet vérharcok förgetegében,
Mint nyertek véren, földet diadalmas apáink,
S alkotmányos hont alapított büszke szabad nép.
Most a béke ölén: örömünk viszhangja riadjon
Rólatok, és mint a mennydörgés fussa keresztül
Pannon bérceit, és elnyúló rónavidékit.
És te türemlő habjaidon Bodrog! tova hajtsad
Hol zuhog a Tisza és amerre az ős Duna hömpölyg.
Szívörömünk hadd lássa a hon, hadd tudja az alföld!