„Tys mi řekla, že to kupec z Prahy,
jenžto krásný brokát hedbávný
přes tvou vůli chtěl ti prodávat.
A ta všední, bezvýznamná slova
rozpěnila krev mou divě znova,
neb jsem poznal, že jak v prachu zmije
chladná, jedová v nich lež se kryje.
Víš, jak zabouřil jsem s důrazem
prudčím, neústupným dotazem,
víš, jak vášeň lomcovala mnou,
až jsem před tebou jak zničen klesl,
vysílen a cháb. V tom okamžení
dělas měkce andělským svým hlasem:
„„Pravdu plnou, pravdu neklamnou
vyjevím ti, drahý, beze rdění,
bez bázně i žalu, beze trudu,
až tvou šťastnou – šťastnou ženou budu!““
Řeklas to, a když jsem zraky vznesl,
stálas přede mnou tak plna míru,
záříc neviny a lásky jasem,
s tou svou něhou, jížto rovné není,
že jsem pocítil zas blahou víru
v srdce tvé i v pravdu svého štěstí.
Rozhodlas tak o mně na rozcestí...“