Druh zapaluje doutník, rozmrzele dýmá, –
jej východ slunce, myslím, pranic nezajímá
a s výčitkou mně praví: „Co jsme přišli vidět?
Ty, snílku, možná toužíš probuditi reky,
již pod Blaníkem celé prospali už věky.
Ó, nech je dřímat! Snad by začali se stydět,
jak na světlo by vyšli v přežilém svém kroji!“ –