Ty chráme Týnský s věží štíhlých zdobou,
jak hledíš vážně z domů lomenice,
jež vyrostly nad chmurnou Tvojí kobou
jak nad mohylou v hvozdu borovice.
V Tvých římsách, smělým vykroužených zmachem,
jen ptáče tíká v poletnutí plachém,
a z portálu Tvých čarotklivé něhy
vichřice času bezcitnými šlehy
neladné ssutky v hluchou dlažbu smétá,
jak listí buků mhavé za jeseni...
V tvých klenbách pavouk šedou přízi splétá
kol obrazů, jež v truchlém zapomnění
tu práchniví a tlejí ode věků,
jak v pusté ladě uschlé, plané hloží,
ač tak jsou plny půvabu a vděků,
jak by je byla nesmrtnými rysy
na plátno vdechla v šťastné chvíli, kdysi
v zášeří věků sama ruka boží!