„Pomsta má vykonána nad tebou,
tamo již hoříš celý se svou duší,
nevstaneš nikdy víc z těch plamenů,
na věky jež tvůj poklid žárem skruší.
Ještěra jedovatým žíhadlem
zničil jsi v ňadrech mojich stánek míru,
života mého duhu rozmetal,
nasadil do útrob mých hnízdo štírů.
Znáš zde ten list? jej vrhám v zážehy,
ať hárá s myšlénkami tvými spolu;
šlapu tě ve prach červem plazivým,
v žertvu tě dávám zuřivému bolu.
Pryč z očí mých“ – list vrhá v plameny,
s Varoněm svět se točí kolotavě,
neví, zda bdění to neb těžký sen,
jenž ostré drápy položil naň dravě.
Hledí a hledí – výkřik šílený
z ňader se rozbouřených dere hněvem,
vrhnouť se na ni chce a rozsápať
litého dravce rozzuřeným řevem.