Potácí dlouho tak se po stráni,
až dostih holopustý vrchol hory;
na její hlavě skála omšená,
úpatí vroubí modrých sosen bory.
Usedl na vrch – před ním k východu
nehnutě obři strmí lysých skrání,
bedra jim šedý tuman opásal,
temeno jejich zdvihá nebes bani,
čela jich hrdě trčí v prostory,
valí se z jejich vrásek temné chmury;
myšlénky hlav to jejich v postavách
mračivou tihou kácejí se s hůry.
Bořek svou duši noří v oblaka,
z nitra jich čeká hromu litou vřavu –
na místě blesků slunko vyplulo,
vztýčilo hlavu v zlatoskvoucím hávu.