Byl večer jarní. Jako oblaky
se květy leskly na větvích, a van
byl vůní spit a mladý, svěží list
jak usínal by sladkou mdlobou. Stín
se kolem snášel, kdesi slední pěl
svou píseň pták, a hvězdná, tichá zář
se rozplývala jako zlatá pěna.
A tehda přišla ona, Musa má.
Tak vešla tiše jako světlý duch,
já mnil, že mé to matky světlý duch –
a děla jen: „Trp, proti křivdám horli!“
A opět znikla v hloubi šera kdes
– tak bouře mizí rozechvělý les.