Tak po dnech ticha, klidu, snění
zas navracíš se v šumný rej,
ve všední, trudné zápasení
a časem v pustou beznaděj.
Když v tichých nocích měsíc svítil
a na cestu lil bledou zář,
ty’s básník byl a samotář,
však opuštění’s nepocítil.
Leč v bouřlivém tom lidí davě,
kde v srdci písně, dumy v hlavě
se potácíš a nevíš, kam,
kde nejvíc chodí lidí kolem,
tam, teprv tam ucítíš s bolem,
že’s cizí všem a že jsi sám.