Jen okamžik tam stála pod oknem,
jak pohádky zjev, vylákaný snem,
s poprsím vypnutým a s hlavou vzad,
v té pozici, jak ženu máš tak rád,
kdy krev ti bouří, smysly opije;
z těch svůdných žen, jak Scheiner kreslí je,
to zjev byl v bledých šatkách růžových –
a s někým hovořil tam její smích. – –
Pak zmizela ve stromů houštině.
Růžová vzpomínka mi jedině
z té chvilky zbyla pro mou samotu.
Však tou jsem zakryl cely nahotu.