Tož ještě před snídaní vyšli ženci ze vrat.
Však hospodář se stavil s dvěma se sousedy,
již na návsi se sešli, neboť velký převrat
dnes v obci nastať měl: dnes zapřáhnou je tedy
již černé lenochy, dnes k práci bez výjimky.
Když Vejvodič se blížil, ihned oba k němu
se obrátili zdravíc, an si právě z dýmky
o troubel popel vyklepal a plnou k lemu
zlatého kování ji cpe, je k slechu zove
a hlavou hodiv v pravo první vloček kouře
přes rámě vypustil zrak potutelně mhouře
a prohodil: „Nu, víte-li pak, sousedové,
že Podhola je cikán, nebo přítel jejich?“ –
„Co říkáte?“ Hned oba sousedové žasli.
„Vždyť viděl jsem ho!“ – „Kdy?“ – „Nu, včera v podvečeru,
že donášel jim.“ – – „Hleďme!“ oba hlavou třásli.
„I naše babička ho shledla chodiť s nimi.“ –
„A já jsem potkal, hleďte, včera jeho dceru,“
děl soused, „ploužila se s cikánkou kol plotu.“ –
„A tyhle máme nechať bdíť nad stády svými?
To radím vám: dnes hnáť ho na robotu
a nepřijde-li dnes, ať zítra zůstane si
a jde si odkud přišel, třeba v černé lesy!“
Tak prohodiv hned z dýmky kouře silné mraky
kol sebe rozestřel a blýskaje z nich zraky
pustil se za ženci, když Jaroš ze vrat koně
vyváděl právě na pastvu; ti zařičeli.