Tak pravíc na hvězdu se proměnila, 
Za paprsk dlouhý skryjíc svoje vděky.
Přesladkou vůni snášel zefýr měkký,
Když podoba ta v zář se rozpustila.
Tu velké změny duše v sobě čila;
Neb svatých zpěvův v původ předaleký
Znořivši žár svůj horoucí, na věky
Své všecky síly zpěvu zasnoubila! –
Tu slavíkův kol hymny hlaholící
Mne probudily z čarovného ze sna:
Tam vidím hvězdu – zlatou večernici;
Zde lyru zvučnou ruka třímá třesná,
Jež na pažiti leží dřímající,
A kol ní v květech růžných vzešla Vesna.