A v teskném večeru, jenž nad hlavou mu sklonil
peruti pochmurné jak smrti tmavý pták,
hlas jeho hřímavý jak rachot mečů zvonil,
v rouhavé modlitbě bil pýchou do oblak.
A noc když zčernala a hustý déšť se řinul
na smutný tábor náš, jenž v hrůze blesků hynul
a vzlykal k měsíci, jenž jako šílen zůstal
na nebi zkaleném, vojvoda mrazně stál
na hrotu útesu a jako divem vzrůstal,
zrak, blesky oslepen, mu jako hvězdy plál,
a paží vztaženou tichnoucí bouři kynul!