És dicsfényét az Akadémiának
egy reflektornak fénye fogta meg;
végigtörülte és jól megcibálta -
tüsszögtek belé a “nagy”-emberek.
Pipájuk hamvát szelíden kiverték
és összenéztek, sandán, csámcsogón;
s tovább aludtak, fejük lehanyatlott,
hisz oly nehezek voltak, mint az ón.
Aztán nyugodtan tovább álmodoztak,
(mert álomban az ember nem veszít;)
és aludtak. És hogyha meg nem haltak,
akkor talán még ma is ezt teszik!
Innen van az, hogy útas, aki Pestet
megnézni jössz, ahogy már ez szokás,
a Dunaparton gyanútlanul járván,
füled megüti egy mély hortyogás.
Furcsa bogárkák szundikálnak ottan,
a szürkeségnek bárgyú ütemén:
a Tudományos Akadémiában
ott van a Magyar Rovargyüjtemény!
Egy kacskaringós gombostűre szúrva,
a Stylusbolhát itten láthatod,
kit dicső nagyjainknak örök-vemhes
egyénisége mélyen áthatott.
S az ünnepélyes terem, az is ott van
és abban a Petőfi-Társaság;
hol díszmagyarba búvik a középszer,
melynek nem árt a magyar árvaság!
Hol tönkreteszik a Petőfi-kultuszt
kis dilettánsok avas betüi;
agyukba tinta, elegáns zsebükben
egy rímszótár s egy ritmus-etüi...
A Vigyázó-díjban is ők a döntők,
melyre magam is pályáztam idén;
s Nadányi-szaktárs kapta meg a díjat,
berobogván egy ifjú venyigén.
Gazember lennék, hogyha irigyelném,
sőt üdvözlöm az ifjú kollegát;
ki a gyümölcsöskertek illatából
büszke babérligetbe kullog át.
Én megmaradok koszorútlan fővel,
tán puhább lesz így örök fekhelyem.
De Petőfit csak Társasága nélkül,
a babért meg csak babba kedvelem!