V tom ruka za rameno jala ji,
Tancredi před ní stál a ve slzách
mu oči tonuly, a s podivem,
když na něj hleděla, tak pravil jí:
„Proč raděj dýku nevrazila jsi
mi do srdce, proč hanbou pokryla’s
mé čelo vždy tak hrdé? Zardívat
se učím teprv nyní na sklonku
svých dnů... Když vilnosť vřela v žilách tvých,
proč nevolila’s mezi šlechtici,
proč jméno moje v bláto zavlekla’s,
proč s otrokem a sluhou smilnilas?
Jak zraky tvoje srší, Ghismondo!
Však hlavu skloň! Já včera seděl tam
u tvého lože, v šeru, za slonou,
když Guiscardo tě líbal, hříšnice!
Ten žebrák, jejž jsem přijal z lítosti,
on ukrad’ největší mi klenot můj!
Co s ním si počnu, to, Ghismondo, vím,
on zatím úpí v temnu, v řetězích,
však s tebou, s tebou, kterou miluji,
pro niž o milosť láska žebroní,
když spravedlnosť krutý žádá trest,
co s tebou počít? Sama radu dej!
Ó mluv, co můžeš říci v obranu?“