Však jednou ráno, zora růžová
když na východě plála v glorii,
se zvedla Pia, silna pojednou
jak zázrakem a vyšla z komnaty
a vrávorala v pustou zahradu,
kde stromy šuměly, na obrubě
kde staré studny ptáci zpívali,
a jako v snách šla travou kvetoucí
až k staré baště, šedé, zvětralé,
tam poklekla a nahnula se v dol,
kde nízký rov se ztrácel v bujících
a sněhobílých květech narcisů,
a všechny zlatým zrakem hleděly
ty květy na ni, vůně stoupala
k ní vzhůru z nich jak oblak kadidla,
a cos jak píseň šlo jí pamětí,
cos jako krásný, sladký, matný sen
a ohlas jakýs tajůplných slov
zněl v sluchu jí a vábil, vábil ji...
Kam? Nevěděla... Ó, kdo mluvil tak?
„Ty zraješ, Pio, osamělý plod
na smutném stromě toho života...
Ó, uzraj brzy, padni v míru klín...“