Ve samotě hrozných chvil
táže se mne: Proč jsi žil?
Cítím, jak se na to ptal,
otrok že jsem, on že král;
za mnou stojí, hledí, civí,
mračně hledí,
zří v mou duši, slova nedí
a můj duch se diví, diví,
co jsem jen mu udělal?