Dva sousedé v polánkách pod ořechem
současným hrudi ulevili vzdechem
při pohledu na nebe u myšlenky jedné,
jež jak by jim na hlavu stíny kladla ledné:
Po nebi blankytném od západu
dlouhými pruhami v táhlém skladu
bílé oblaky rozšlehané
– tam vysoko as vítr vane,
ač dole jest pokojno do bezvětří –
neklidně a sápavě se jetří,
až pěstí neviděnou semkly a spletly
nad zemí ustrnulé hrozivé metly.
Jsou bílé, bělostně bílé dosud
ony napřažené důtky a šlehy,
však zapadne slunce – dni jaký osud?
Doplane ve zlatě usínavé něhy,
či napjaté metly v červáncích do krve
zvěstovat budou čas bouřný, ne poprve?