Jak první kráva vyšla, s prahu rozhledla se,
krk dlouhý natáhla, v zad rohy, v hrozném hlase
tak zabučela z dlouha, jako hlásný s věže,
jenž v noci hluboké kraj, město, spánek střeže.
Tak mocný hlas to byl, že jistě za vesnicí
až v polích slyšeť byl. Tu všichni pomocníci
hned ohledli se k chlévu, odkud právě s býkem
sám hospodář se hnal. Tím zrovna okamžikem
lať spadla se střechy; býk sotva z chléva skočí,
kus došku hořícího na hřbet sletlo jemu:
srsť hned mu chytla rudá. Zařve a se bočí,
střečkovať počíná a zrovna v trysku měří,
kde sotva uniknuv dřív nebezpečí zlému
se statkář potácel. Býk po něm níže rohy
dva zahnuté své k zemi. Vykřikl tu mnohý,
když statkář klesl na zem. Přibíhali,
leč proti zvířeti byl všechen odpor malý;
býk zuřil spíše víc, když zaháněli, bili
do něho ukrutně. Řval bolestí a vztekem
a hlavu kudrnatou stavěl nad člověkem.
Tu každý bojí se jej za kulaté rohy
zachytit, pojednou až celý udychaný
se přihnal Jaroš, zaúpěl a vzepřev nohy
dvou rohů chopil se, by zadržel je dříve,
než bodnou po otci – ten synek přeubohý!
I bylo podívání všechněm hrozné, tklivé,
když otec povstav zas chtěl vysvobodiť synka,
jenž rohů držel se a býk jím sem tam smýkal
víc zuře jen víc bit jsa, bučel nebo hýkal
a Jaroš zápase jen vzhledl na tatínka,
jenž lomě rukama se ohlíží a volá:
„Pro boha živého, už nechte shořeť všecko,
jen pojďte, zachraňte mi jediné mé děcko!
Hned dám vám svého statku pšeničného půli!“
V tom Jaroš vzkřiknul, neb jej rohy přitisknuly
tak usilovně ke zdi, že by jistě ducha
byl vypustil, ač v býka otec silou buchá
jej zabiť usiluje, Podhola když náhle
uvolnil jemu ruce proti býku vztáhlé.
Ten zabučel, když silák shýbnul jeho hlavu
za rohy drže jej až k samé téměř zemi,
že ti, co viděli to, strachem užásali,
a mnohé slovo soustrastné se zdvihlo z davu,
když zvíře červené v tom silami se všemi
do země opřelo a chvostem ohánělo
kol sebe kopajíc i hlavu krátké šíje
vyzdvihlo s Podholou, jenž počal ustupovať
v před nebo do zadu své prohýbaje tělo,
jak býk s ním zápolí. Již pot mu tělo kryje
a postupuje v kolnu, kde se mínil schovať.
Tu však jej ku stěně býk přitlačil a dusil,
že k lidem povzdechnul; znáť bylo, kterak zkusil.
I stáhl obočí, jež velké, jako bývá
u výrů, nočních sov, a jak jím pohne dolů,
tu oko pomalu se v jeho řasách skrývá –
zrak jestřabí a brvy – pírka od sokolů.
On v pěstech mohutných dva rohy zakroucené
a hladké, kulaté dál držel napjav svaly
a býk jen mručel, zraky veliké dva sklenné
mu v hlavě leskly se, ač tyčemi ho prali,
dál zatvrzele tiskl; nebezpečno býka
poraniť – nedobiť! Však Podhola se smýká
znenáhla po stěně až se zvěrem se hnuli,
kde kolna podepřena mohutnými kůly.
V ty býka zavlekl, že uvíznul jak v kleci
a pak si oddechnul, i trýzně jeho svědci.