Nezní víc jemné vzdechu žalování,
již slyšet řeku, – pěvce klokotání,
zjasnělý zrak se v cizí oko noří
a líčko hoří. – Již chápu, mysli má!
do sivých očí vede cesta tvá!
Však chraň se, mysli, těchto očí sivých,
neb ztracena jsi ve přeludech snivých.
Jsou bludištěm; ty v jejich hloubku zříš
a najednou se v srdci uvidíš.
A v srdci tom jest krásně jako v báji,
Zabloudíš-li, pak utoneš v tom ráji,
neb v říši té svůj celý najdeš svět
a nikdy více nebudeš chtít zpět. –