Valily se na Joba nejtrapnější muky.
Když Job s hosťmi při stole jedl, pil, se bavil,
vstoupil posel do jizby, kterýž takto pravil:
„Voli tvojí orali, oslice se pásly,
v tom, jak kdyby se stromů větry plody střásly,
vyskytli se Sabejští, dobytek tvůj vzali,
čeládku tvou zuřivě mečem ubodali.
Vyváznul jsem jediný mezi tvými sluhy.“
Ještě nebyl domluvil a již vešel druhý:
„Boží blesk tvé pastýře i tvé ovce spálil.
Tam, kde všichni zhynuli, já jen sám se vzdálil.“
Třetí děl: „Tvé velbloudy zajato dnes ráno,
mužstvo mečem Chaldejských bylo porubáno!“
a již vešel čtvrtý, jenž vyděšeně pravil:
„Včera syn tvůj nejstarší zrozeniny slavil,
děti tvoje u něho pohromadě byly,
když v tom vichry od pouště náhle udeřily
na stavení se všech stran – hrozno vyprávěti,
dům se sesul, pochoval všechny tvoje děti!“ –
Vstal Job, roucho roztrhnul z velikého hoře.
Potom padnuv na tvář svou, zvolal u pokoře:
„Bůh vzal, co mi z dobroty jeho bylo dáno.
Jméno jeho na věky budiž požehnáno!“