Azután sokáig nyomta volt az ágyat,
Ápolgatásába minden bele-fáradt.
A fiak, mintha nem történt volna semmi,
Éppen nem látszottak a szivökre venni,
Csak egy el nem fáradt, - hanem éjjel-nappal
A beteg körűl volt szíves indulattal;
Az anya! akinél elfelejtve vagyon
Annyi méltatlanság, gúnynév és szidalom,
Kinek a csonka kéz láttán szive vérzett,
Mely kéztől szenvedett kínos vereséget.
Oh anyai hűség! anyai szeretet!
Amelynek nagyvoltát megmérni nem lehet!