Mennének is; de hirtelen
A hölgy apródja megjelen,
Bomlott beszéde, külseje,
Nem várt veszélynek a jele.
„Bajnok! hamar, fuss; nincs idő:
Urunk boszút lehellve jő,
Kezében vas, szemébe’ tűz,
Csövében a halálos ón:
Ha! már közelg a folyosón -”
„Irgalmas ég! s te veszteg ülsz?
Fuss” - mond a hölgy - „oh, Istenem!
Előzd meg a percet: el, el!”
De Forgács elszántan felel:
„Én meneküljek és te nem?”
„Fuss” a leány ismételi
S kezét, a gyönge pár kezet,
Kétségb’esetten tördeli:
„Reményünk még el nem veszett:
Még visszajősz - nem! én lelek
Utat, hogy felkeresselek...”
„Remény!” szökik most fel, „remény!”
- Villámsugár e gondolat -
S az ablak ingó lépcsején
Bizton siet le a legény,
Míg rendítő csapás alatt
A záros ajtó bészakad
S kivont karddal Szunyog belép. -
Nyomában fegyveres cseléd
És bámuló kiváncsi nép.
Mint kóbor villám, járja be
A hely minden zugát szeme,
Egy pillanat! s a büszke cső
Dörögve a mélységbe lő;
Süvölt a visszhang a habon -
És felsikolt: „nagy Isten! ő...!” -
És összerogy a hajadon.