A záporeső
megszűnt, s a leső
liget jelel
néma jellel
egy szirti boltozatot;
de bájjal telve
kezem emelve
egy helyt álltam
és csodáltam
a piros alkonyatot.
A szép Természet
felett tenyészett
balzsam szellő-
ártol tellő
Mejjem elnehezüle;
a Nap - lankadó
dörg közt - haladó
halmos pára
bíborára
már feküdni készüle.
Némult a nappali
zaj; s az esthajnali
fényt lebbentő
pont serkentő
dallára várt a berek;
hogy las fúvalmok
közt a zöld halmok
visszhangitol
mint locspitol
a Réteknek friss erek.
Csak a Falevél
s a Kunyhófedél
ama tájon
a lapályon
hullatá még a nedvét;
s a magát rázó
Napba szikrázó
térünk földe
locskos zölde
mutogatta végkedvét.
Igy álltam én itt,
szivem szirénit
mind-mind jobban
gyújtván, Jobban
tartva levett kalapom;
s az imádságon
hallván, egy ágon
két szerelmes
madár kell’mes
énekét mohon kapom.
Lassún reszkete
flótám szellete
a levegő
közt lebegő
táncin a szúnyogoknak;
s a majd felzendűlt
prücskök közt csend ült
óriási
elnyúlási
alatt az árnyékoknak.
És ime! Akkor
csalák e gyakor
andalgások
visszhangzások -
akkor csalák őt elé;
midőn az ajtó
nyílván, sohajtó
sarkán, verő
szivem merő
olvadásig tüzelé.
Az Est hallgatott,
a Fuvallat ott
megállt: tőllem
ész, mellőllem
a világ elreppene;
s még csak egy orkán
visító torkán
se volt büszke
úgy egy üszke,
hogy megsemmisitene.
Kis küszöbében
megállt, s szemében
mosolyogva
majd ott fogva
pirúlt el a Fényt-adott:
s a Láthatáron
alol, ziháron
mordúlt még el
a Zaj, s ezzel
én s a Nap - lelankadott.