Ó, szép remény, hány bús szív szidva vádolt,
Hogy megcsalád, hűtlen vagy, kéjleány. -
Pedig hazugság, ő kért, esde, ápolt,
Ő csal magához, nem te jársz nyomán;
Nem vagy te kéjhölgy, aki únva ránk told
Kegyed, hanemha min-szívünk kíván;
S nem is kísér csömör, csak néma bánat;
Csalj százszor meg, százszor futunk utánad.