kde mluvu mají staré kameny,
v tu, jíž jsem léta chodil v spánku svém.
V úzké chodbičce tam proti sobě
jsme stáli zas; a pozdní večer letní
nás tavil šerem svým, že matná tvář
žila jak jasný za závojem sen
a drahé tělo v temný neútvar
se rozplynulo, pohyb ruky byl
jen zabloudilý přelet bělavý.
V tu chvíli blaží, sobě vmýšleti,
že v temné svého tvaru mrákavě,
zbavené obrysů a podstaty,
nic nejsi víc než sladký, moudrý duch
a svěží srdce teple tepoucí.
I mne už setřel soumrak zahoustlý
a trudné hmotnosti mne pozbavil.
Tak tu jsme byli bytost jen a bytost.
A dlouho stáli, živý stín a stín,
než podána je ruka loučení.