A potom růže, druhý list
a třetí zas – ah, nudno číst!
(Co píši tady, bozi vědí,
bych jinak neřek’ u zpovědi,
a kde a jsem-li vinen čím,
zač jiný trpět musil v taji,
své viny žádné nesmlčím
a upřímně se za vše kaji.)
Mně lichotilo první psaní,
že kdos by přece měl mne rád –
leč pozděj’ nevěřil jsem ani,
že v žití ještě jedenkrát
bych kohos našel na zemi,
kdo celou duší se mi oddá
a k cestě žitím ruku podá
a miluje – a nelže mi.
Já mnil, že vše je pouhou frásí,
co mluvilo z těch psaní všech,
já mnil, že pravá láska vchází
do srdcí jenom v románech...
Já starou ránu v srdci měl,
a, třeba život jinak nutí,
na dávné, hrozné procitnutí
jsem zapomenout neuměl.