nevnikal světla v jeho vězení
a všechny krásné zvuky života:
zpěv ptačí, ševel květin, zurčení
pramenů říčních, šepot stromoví –
pro něho od té chvíle umřely;
jen chlad a temno v náruč děsivou
jej pojaly. Když pak se vyplakal
a zdálo se mu, víc že nemá slz,
pozvedl Lazar ke rtům pravici,
na níž měl zlatý prsten, ve kterém
dutina malá byla a v ní jed.
Však, sotvaže přitiskl chladný kov
na ústa, rozpálená horečkou,
hned zas jej vzdálil, hrůzou zachvěl se
a, jakby pozbyl síly dřívější
ku provedení svého úmyslu
a zavrhl svůj nápad šílený,
seč dech mu stačil, jal se křičeti.