Dnů několik v jasných snech lásky pomíjelo sladce
Václavu; stále lesem kříž na kříž nesly ho toulky,
každý svit lupením, šust každý klamně mu věstil
zámih roušky děví, krok lehký postavy sličné:
avšak marně chodil, svou krásnou vílu nepotkal.
Jistě si Marta nyní pečlivěji Ludmilu hlídá,
neb snad dívka sama, když davši Thalii výhost
již záminky nemá, v háj ostýchá se zajíti.
Tu vždy posléz’ v ono místo zašel, zkad v kotlině vísku
zřít bylo, sídlo její, tam v luzné zádumě dlíval,
na střechu farky šedou toužebně upíraje pohled.
Byl by došel tam již, však za dnů málo nastával
otcův den slavný, tož den jeho světce patróna.
V průvodu sestry kněz loni k oslavě této zavítal
a s nimi Lidka také – vyprávěla Václavu matka,
příchod též i letos Velemínských věstila hostů.