Tak mluvila, a chechtot zlovolný
síň plnil zvuky, jimiž na hlavě
se vlasy ježily, a Chrudoš vstal
a mrštil po ní mečem; minul ji
a meč se zabod’ věďmě nad hlavou
v zeď dubovou, a věďma povstala,
a kletba těžká z úst jí letěla,
jak z mraku letí všeničící blesk.
Pak sedla zas a dlouho mlčela,
však na večer, když halil hustý stín
síň celou v temno, náhle zbudila
se věďma z dřímoty a pozvednouc
zrak k stropu, takto dutě skuhrala: