Ke krbu láká večer tichý,
na nebi hoří roje hvězd,
a Twardowski dnes samé smíchy,
číš neustává ke rtu nést.
A ďábel skoky pitvornými
jej baví veselými šprýmy.
Tu starou sovu, jež na bidle
se houpá dávno vycpaná,
snést nechá mu na lenoch židle
a skučet smutné hossana;
myš, která běží po podlaze,
má zlatý ocas s rolničkami;
z komína trysknou bílé saze
a tančí v kruhu jiskerkami,
ba vyschlý starý kostlivec,
kdes ukradený anatomu,
se hýbá, tahá za zvonec
a dělá jak by sluha domu;
kol stěny samá zrcadla,
a z oken réva uvadlá
se vzmáhá, okny v jizbu dere,
a hrozny visí na ní steré,
a tisíc pitvor s dlouhým nosem
a v kápích barev křiklavých
hned vymačkává víno z nich,
a po girlandách slavík s kosem
si vedou jako v podletí,
když růže dřímá v poupěti.
Pak cosi v koutě zuby cení,
běh’ salamandr ve plameni
a na ocase prsten měl,
jej ďábel sňal mu, v kotel vrhnul,
mhy bílý závoj s něho spěl,
jej ďábel smělou rukou strhnul,
se poklonil a takto děl:
„Jsi připraven, můj pane milý?
Dnes chystám tobě kratochvíli:
Hle, v tomto páry zrcadle
žen vděky dávno uvadlé
zas objeví se tobě svěží.
Vím, vášně vír, oř bez otěží,
již proudí každou tvojí žilou,
nuž uzříš, vyber sobě milou,
však pohledu jen – neb hrob střeží
jich půvaby a minulosť,
zde obraz – jsou jen prach a kost!