Já na ulice vyšel, na náměstí,
já kázal, prosil, rval jsem roucho svoje,
na hlavě popel, plakal jsem, se svíjel!
Byl slinou znectěn a v tvář zraněn pěstí,
a slyšel barbarů a dětí smích
a drzý hlas: „To není Ezechiel!“ –
„Nač namáhá se? Co chce? Nač ty boje?“
A ruch ten kolem, povyk brzy ztich’,
já sám stál, zcela sám, sám na rozcestí,
já cítil zhrdu velkých, malých pych,
zřel štěp svých snů – však neviděl jej kvésti.