Přec miloval’s tu zem, svých otců chatu.
Na cizím lánu sníval’s o návratu,
v toužebném nazpět putoval jsi spěchu
a hroudu vlasti nadšen zulíbal
a strádal opět, ba i v teskném vzdechu
pod jarmem hrubým šíji ohýbal.
Než, jarními když kraj se plnil ruchy,
přilétlo ptáče, zkvetla fiala,
vše procitlo, jen hlavy naše hluchy
a srdce naše mrtva zůstala,
tu zableskl tvým okem touhy kmit,
a znova rozpjal’s perutě: Chci žít!