Hlas vidiny jak hudba z dálky zní
a číše před ním vábivě se třpytí.
On chvějící se ruku sáhá k ní
a libou vůni z poháru již cítí
tak svěží jako lesa jitřní dech,
tak líbeznou jak vánek jara vonný,
již kolébá se duše v rajských snech
a v uchu zní to jako zlaté zvony – –
Leč ucouf’ náhle, ruka klesla zpět,
stín zamyšlení na čelo mu sed’
i tázal se: „Zda v čarovném tom vínu
se perlí také krůpěj zapomnění?“