Tak zůstal sám. Teď ve vsi zvonek zazněl právě.
To zvoník ve Lhotě, jenž v obecní jsa stravě
a hlad už maje, málo na slunce se dívá,
jež v dobu polední nad samým kopcem bývá,
jde, dělá poledne a selky zvonkem plaší,
jež honem přikládají míchajíce kaši.
Tu Joza vyskočil. Pláč, naříkání tiší,
neb zdá se mu, že z dálky jalovici slyší.
Ba jistě od rybníka zaléhá hlas její,
a chlapec nedýchá, by slyšel zřetelněji.
I zamyslí se, skočí, strýcův burnus zdvihne,
a po mlynářské struze křovím ukryt tíhne.
Pomýšlel nebožák, by udobřil si strýce,
zas jemu přinésť burnus. Či snad jalovice
již na svobodě někde po stádu si stýská?
A k baráku se blížil dychtiv ze křoviska.
V tom štěknul z baráku a přes plot skočil hbitě
zlý chundelatý pes, že Joza okamžitě
upustiv strachem burnus dal se do útěku,
a pes jej vyprovázel za hluku a štěku.
Až nad rybníkem samým Joza polekaný
se zastavil a smutně patře na vše strany
teď teprv vyrazil ston zděšení a bolu
a hrdlu polevil. I shlížel s hráze dolů
na plochu rybníka, jež samým leskem hrála
a kusem nebe v zeleň spadlého se zdála
kol lemována hustým rákosím a třtinou.