I dnes ve směru tom přes louku zamířila stezkou.
Na pravo i v levo kol se kvítím pestřila hojným
bujná houština trav; leč dívku nepoutaly krásy
zářících kopretin, kukaček nachových a kohoutků,
k háji upírala zrak, v němž bílá ústila cesta.
A kdy dostihnula jí, krok ještě umírnila volný,
leckdy se zastavujíc v modřínů chládku lahodném.
Ku předu kráčela kus, pak nazpět k pokraji háje,
tam se obrátila zas, do hvozdu se poznovu hroužíc –
takto se drahný čas zadumána procházela sem tam.
S cesty potom pěšinou v houšť zahnula na pravo lesní,
již vystoupila tam, kde známé jeskyně otvor
pod křížem březovým v tesu bílé skalky se černal,
objat šípku keřem, jenž před’ kol houštinu lístků,
snítek bodlinatých, již růžemi záře planými.