Pan Lubas usmívá se, domýšlivě řekne:
„Můj filosofe slíčný, pravdou vše to jest,
však mne to nepoleká! – pokusím se přece
a přísahám ti, Floro, pevně na svou čest,
že spoutám divou řeku, nechať kypí vztekem,
i srdéčko tvé hrdé bohdá ochočím
a nechať třepetá se, bude přece mým!“ –
Tak šeptal okouzlený lahodou a vděkem
své sestřeničky milé, – pohnutím se rděl
a chvějící se rukou jal ji kolem boků.
Jen přimhouřila zraky, v modrém jejím oku
cos zaplálo tak, jako bludička se třpytí,
a po rtíku jí jenom úsměv přeletěl, –
pak nechala se volně na tvář políbiti.