Vy pak, jenž jsouc u hospody,
Musíte tam vraziti,
Ani zbouřenými brody,
Ani mečem, ani bleskem
Nedáte se strašiti:
K Vám já z hlubokosti volám,
Bohaprázní hříšníci,
Přenešťastní smolíci!
Darmo tatík Homér zpívá,
Kterak statný Laertovič,
Slyše svodné ochechule,
Boje se své slabé vůle,
O své duše spásu dbal,
Přikovat se k lodi dal.
Vy, když hospodská vás láká,
Jak čarovná kvočna kdáká,
Uši sobě nezacpete
Voskem aneb kabátem,
Nohy, ruce nesvážete
Ani bídným špagátem!
Co jest platno, prozřetelnost
Že vás hlasem divotvorným
Napomíná, varuje?
Houserům že, slípkám, kočkám,
Ba i tichým vlašťovičkám
Jazyk lidský daruje?
Když jste hluší, když jste slepí,
Když, stojíce nad propastí,
Aneb u ďasovy pasti,
Sami si, jak cukababa,
Sdrhujete sluch i zrak,
A tak do klína své zkáze
Uvrhujete se s hráze,
Co můj bídák, slyšte jak!