Černé mraky po nebi se ženou,
vítr kvílí jako v horách víly,
jak pes vyje, žalně skučí, štěká. –
Z oslí stáje vylít kohout rudý
a tam druhý letí ze seníku.
Poskakují chvíli, poletují,
jak by spolu v zápas dát se chtěli.
Slabý praskot provází jich tanec.
Divoce však skočili teď vzhůru –
tam i tam už jiní vyskakují,
celý dvůr teď rudě osvětlují.
Jasně vidět kulu, chlévy, stáje:
střecha chléva kravského jak chytá,
z ovčince jak hustý dým se valí.
Jako z měchů vítr v oheň dmychá.
V plamenech už budovy jsou všecky,
kolkolem jež kulu obklopují.
Však i z ní už počíná se kouřit,
kouřem teď i plamen prošlehuje,
roste, sílí, střechu olizuje.
Zoufalý se ozval z kuly výkřik,
zvířete jak hynoucího řvaní.
Slábne, zmlká v praskotu a třesku.
S třeskem zřítil se krov prohořelý,
jisker sloup se vzhůru do tmy vznesl
jako hejno polekaných běsů...