Zlato moje, Jano, malovaný Jano,
pečlivě jsi, srdce, mamkou vychováno!
Narostl jsi, Janko, do sedmého roku,
jak ta štíhlá vrbka dole na potoku;
narostl jsi, Janko, šumně tak a ztenka,
jak ta sousedova hlaná Zuzulenka.
Hej, už nohavičky nosíš cifrované,
pod kabaňku ti juž figlár větřík vane,
krpci chráníš nožky, klobúk padá k čelku,
a což rozkoš pozříť tobě na kapselku:
slabikář v ní nový, pěkný kohout zčela –
poslouchať už musíš, pana učitela!...
Do školy juž chodíš, Zuzulku si vodíš,
a kdo ví, zda, Janko, juž jí nelahodíš? –
Zda juž nepáčí se tobě její líčka,
veď už v každém kvete sličná makovička.