Ze stínů lesa dívčina štíhlá
vystoupla náhle s planoucí tváří,
v bělostném rouchu. – V měsíční záři
zdála se růsti. – Ruku svou zdvihla,
hlasitě volá: „Chopte se zbraně,
sekyr i nožů! došlo už na ně!
Novina velká z Prahy sem stihla,
o volnosť již tam boj zuří krutý.
Kéž hlavu vztýčí dnes národ celý,
rozrazí řetěz už pro něj skutý.
Kdos’ mužem, podstup zápas ten smělý,
v kom české srdce pod hrudí bije,
ku Praze za mnou!“ – Ticho je chvíli.
Tu smích se ozval jak sykot zmije.
Myslivec volá očima svítě:
„Z cesty nám ustup, bláhové dítě;
my sami dojdem ku svému cíli.
Vlasť? národ? Jdižiž! pouhá to slova,
dnes jiné touhy lid v srdci chová.
Tyranem naším věčná je bída,
ta krev nám ssaje. Cíl náš je známý!
Ustup nám z cesty, nebo pojď s námi!
Na zámku hrabě poklady hlídá,
z mozolů našich jeho je zlato,
náš horký pot jej perlami zdobí.
Vše patří jemu, nám všechno vzato,
i naděj pouhá na lepší doby. –
Na svoji bídu zapomnít chceme
a byť jen na čas a byť jen chvíli!
Čeho tu hledáš? odstup! My jdeme!“–