Tlum andělů se u bran ráje stavil,
spěl prostorem a zadíval se k zemi.
Hle, onen nejkrásnější mezi všemi,
jenž v hloub se noří s hlavy něžnou sklonou
a jehož oči v zlatých řasách tonou,
jest Israfel! Stůj, duchu! Pán tě volá,
slyš, jeho hlas zní, nikdo neodolá,
v svém víru stane světů jízda smělá.
Tví druzi všichni uklánějí čela,
nuž skloň je také, vlasů závoj tmavý
spusť přes obličej, by tě neoslnil
proud jasu z tváře boha. Slyš, co praví,
a hleď, bys věrně jeho rozkaz plnil!