Vztáhl k němu ruku Přemysl, leč k důtce
nedospěl, neb Vlasta v ohnivé již půtce
sama, odvážného potrestala soka
proudem burných slov a hněvným bleskem oka:
„Již jsme uvykly těm zlostným mělkým vtipům
tupým sic, však žlučí otráveným šípům,
jimiž nepřízeň nás vaše obsypává
za to jen, že dále útulek nám dává
soucit knížete po smrti jasné choti,
sluhám jejím věrným. Proto jen se rotí
sbor váš proti nám, chce nakapat i v tebe,
pane, záští jed, jenž nitro jejich střebe –
to však – jistě vím – se nikdy nepodaří,
tvoje ušlechtilost mrzké pikle zmaří
nízké závisti – Ó, že není vám stydno
proti slabým ženám boj tak vésti bídno!“