Ví o tom luna – pláče unyle,
stříbrné slzy do Něvy tekou,
na její ňadrech tančí jejich rej,
leskne se, třpytí tajemnou řekou.
Hladinou v reji jejich zoufalém
jalík*) se houpá, jalík si pluje,
a na něm mladec z vlnek těkavých
myšlenky přede, do ňader snuje,
snuje i přede, staví budovy,
do jejich mlhy nitro své noří,
kolébá cit svůj v ní, až unaven
opět vše ničí, opět vše boří.
Tvář jeho pomníkem mu života,
dějiny bolu jsou do ní vryty,
a každé písmě jeden velký žel,
jenž zvlnil ňadra, rozbouřil city.
Vlastí mu česká zem, ta nešťastná,
nad níž bůh ruku železnou třímá,
vyklenuv přes ni strasti oblohu
pohromy do ní návalem hřímá.