Město vzhůru! S věže kvílí zvon,
na náměstí hlučný lidu shon.
Z domů, z chýžek všecko sem se sbíhá,
jako bouř to davem hlaholí,
zaťatá tu pěst se k nebi zdvíhá,
s mdlobami tam žena zápolí.
Kletby otců, naříkání matek,
všude úzkost, zoufání a zmatek.
Od úst k ústům děsná zpráva letí:
„Vrchní Zlejčínský vrah našich dětí.“ –
„Pro hrsť třešní smrt jim byla dána!
Majetek-li velmožného pána
více platí než ta mladá krev?“
„Naděje má na vždy zakopána!“
kvílí žena, smutný bídy zjev. –
„Ó, jak těžce byla vychována
radost šedin mých. Jak hochův zpěv
srdce naplňoval radostí!
A teď veta po všem! V mladosti
opustil svou chorou, starou matku.
Posledního bych se sřekla statku,
ba své žití dala za oběť
za své dítě. Vraťte mi je zpět!“ –