I vzkvetly zas ty nivy, neboť pěvce měly,
a národ zmlád’ a závistníci oněměli.
Hoj, brzy Janko Hovora byl Janem:
kde třeba, tepal, i pěl se skřivanem,
dobýval světy a spěl u vedety
a v půdu rodnou drahé sázel květy.
Tu kvítí Hřbitovní nás zvalo k žití,
a Divoký zvuk dosud slyšet zníti.
A když se z prsou našich tlačil ston,
hned byl tu lékař – jeho feuilleton. –