Kněžna slavný Tomáškovi
pohřeb vystrojila,
nedala si, vlastní rukou
rubášek mu šila;
z děvčátek a pacholátek
chudobnějších rodů
po desíti poručila
prosiť ku průvodu;
v bílé šatky přioděla
roztomilé dítky,
panenky ty věnce nesly,
hošíčkové kytky.
Byli jako andílkové
bez křídelek arci,
budou na to pamatovať
stařenkami, starci.
Po čtyrech vždy na kočáře
s otevřeným víkem
hostili se, zvolna jeli
k chrámu před Tomíkem;
za nimi pan páter přímo
v novém pluviále,
v ruce svíčku s rozmarinou –
za ním opodále
v pláči Vojtěch s Bělou jeli
spínajíce ruce,
v klínu rakev, srdce obou
puká při rozluce.
Nejzáz kočár celý krytý –
kdo v něm asi jede?
Doktor? Ne, ten pěšky podál
kloní skráně šedé,
pozdržel se u Barušky.
Nuž, kdo je to tedy?
Kdož to ví? snad kočár prázdný,
však čemu pak zvědy!...