Od oné doby jímá choroba
a tajný smutek mysl umělce;
po úsměvu již není stopy víc
ni kolem rtů, ni v zracích zapadlých.
Po celé dny před sochou rozjímá
a dumá, hloubá v trapném neklidu
a hledá vady, najde tolik jich,
až posléz se mu socha celá zdá
být s temena do paty omylem!
Tu sřítila se lepá budova,
již Donatello stavěl z pyšných snů,
a pochovala v rumu trosek svých,
co nesmrtného bylo v umělci,
a nezbylo z té velké bytosti
než pouze to, co prachu náleží,
a Donatello kráčel smrti vstříc...
Juž nemá síly překročiti práh,
juž sedí mezi dveřmi na slunci
jak vetchý kmet, přec ještě upíná
svůj mroucí zrak na velké dílo své,
a ti, již kolem nešťastného jdou,
ti kropí ruku jeho slzami,
a dívky kladou růže v jeho klín,
jak zemřelým se hází do hrobky...