A jak sever kvílí ve stromech,
také pod nimi jen pláč a vzdech –
to Tvé děti lkají osiřelé.
Jeseň mlhu po hřbitově stele,
po větvích ji rozvěšuje stromů,
v šedý její závoj halí kříž.
Matičko, ach, pojď už s námi domů! –
Běda, běda, Ty nás neslyšíš!