Ten co lehce zapomíná
(ruka mu dumá na sklence vína)
vstal a oči vbodeny má
až někam do nedozírna
Že by snad nadcházela hodina?
Rukama vzhůru hledícíma
a rozhýčkaně loudivýma
jako by žebral o stigma
(Poťouchlosti lžimučedníka
s ústy jejichž jizva říká
dlouho že se neodříká
choutkám toho pacholíka!
Ale kterak nevyhovět
očím vbodený jichž pohled
vidí dále než kam dohléd’?)
Dál než kam se zapomíná
Dále než kam Carmenina
jména písnička zní siná
Za úsměvy které snímá
se rtů dívek se sklopenýma očima.
Nad magický kruh jenž spíná
náměstí svatého Augustina
nad čar meče Johančina
Skrze harfu létavici
skrz arpeggia prchající
před signálem na polnici
a až tam kde Slovo, bdící
s prstem na rtech, vyhlíží si
oči oči jejichž pohled
zří dál než kam člověk dohléd’
S prstem na rtech, tím chci říci
že to je slovo mlčící
Tím chci říci: Nenapsáno
ni vytesáno
nevoláno
nebubnováno
netroubeno
nevyzváněno
nezřeno ni neslyšáno:
Slovo! Světel křik jich léno
tichem světel ohraženo