Potom spolu skopávali řípu
v dlouhé řádky, rovné jako šňůry,
tak že tomu, kdo se díval shůry,
sbíhaly se v dálce temné rýhy;
neb v tom sklenář mnoho jevil vtipu.
Aby konečně se zbavil tíhy,
řekl podepřev se na motyku:
„Už to nějak divně na tom světě!
Není mi, jak bylo. Tak mi v duši,
jak by měly smutné přijít časy.
Nejen že mám doma trochu křiku,
ale to, že člověk nepohne tě,
abys byla doma, jak se sluší,
bysi na vždy zanechala poutí.
A již toho dost mám, co mne rmoutí!
Budeš u mne, budeš moje drahá!
Konec udělám, a vezmu si tě! –
Filomenko, budeš mojí ženou,
už tě nevyloudí cizí snaha
z náruče mé, tiché, dobré dítě!“