Sněhové prádlo vlnám odňala,
zří roztouženě v dál, kde domův rysy,
nad nimiž perutě noc rozpjala,
jak zámky kouzelné v povětří visí.
Již temno zachytlo ji vilnou objetí,
s tesknotou odvaha se v srdci mísí –
vždyť nožka míhavá tmy sítím uletí!
Jak ptáče na podzim uniká v teplý jih,
jak laňka utíká, již plaší dívčí smích,
a větřík uhání přes kvítků směsici –
tak spěchá Kunhuta hle! v rodnou vesnici.
A již již k tiché chaloupce se blíží
a sotva radosť svou a blaho utají.
V tom zří, jak postavy se za ní plíží
a stíny dva se v cestě míhají.
Strach roste v ní, a radosť všecka mizí – –
již těsně u sebe dva muže zhlédla cizí.