Načež starý vojevoda jemu:
„Nezve, synu, na souboj mne nikdo!
A kdyby kdo vyzíval mne k boji,
žeby páž naň stačila má stará,
nermoutil bych já se, vzal bych zbraně,
šel bych; pakli naň by nestačila,
místo mne pak ty bys se mu stavil!
Ale s vojskem ke Slatině přitrh’
od Skadra to paša, tím mně písmem
káže, bych mu dostavil se pod stan!
A já Turku dostavit se pod stan
nesmím, kdežto na třicátý rok již
harače mu nedávají Kući
a, dá bůh, mu nedají juž nikdy!
Avšak, synu, ať já jdu, ať nejdu,
hoře bude mně a hůře Kućům!
Nebo Turkům vkročím-li já pod stan,
vkročím sic – a nevykročím více,
a pak Kući bez rozvážné rady,
bez hlavara, nevím, obstojí-li!
A jim pod stan nedostavím-li se,
brannou mocí do zemi nám vtrhnou;
a jich mnoho, a nás malý hlouček,
a já, synu, obávám se tuze,
opuštění že pak naši Kući
turecké se neubrání síle,
stambolskému caru padnou v robství!“