Oj divá řeka skálu objímá
ve závistná ji tisknouc ramena,
a skála pustá, jako slávy hrob,
a na ní muž – jak socha kamenná.
To tělo mdlé, jak jarní v mrazu síla,
tvář ubledlá, jak duše neštěstí, –
však v ruce slabé věrná ještě lyra,
a v srdci z krásných časů pověsti.