Usnul bor a ve snu těžké dumy snuje.
Se stromu jen na strom v jednom skoku smělém
plachá veveřice skáče, přeletuje,
a jen noční motýl chvilkou krouží v šeru
lovcům nad hlavami. – Smutno je tu věru. –
Bůh ví, každému by samotnému jistě
tady stýskalo se! – Tož na jednom místě
zůstali tu spolu všichni pohromadě.
Však on srnec přijde, tudy musí jít!
Mlynář těší všechny, každému z nich radě,
kterak mířit mají a kdy vystřelit. –
„A teď ticho, prosím, více ani slova, –
ať ho nesplašíme!“ – Ticho. – Dřímá les.
Kdesi v dálce, v temnu zahoukala sova,
noční motýl zapad' ve kvetoucí vřes,
svatojanská muška kolem svitla v letu. –
,,Srnec dlouho nejde, – kde pak vězí as?“ –
pan důchodní vzdychl, vyňal cigaretu,
a pan správec dopil slední doušek vína.
Dlouhá chvíle všechny trápit započíná, –
čím si jenom mají zkrátit dlouhý čas?
Škoda, aspoň karty měli s sebou vzíti! – –
Průlinami stromů bledá luna svítí.
Kouzelná ta záře čarodějnou mocí
všechno mění kolem. – Probudil se bor
pod polibkem jejím. Za měsíčné noci
ve stínu prý lesním víl se jeví sbor. – –