Já doufala jsem v život jiný
zde v Praze, mužem vychválené,
já snila: jako do pramene
když rybku pustíš z košatiny,
hned uchvátí mne bystrý proud,
kde radostno je žít a plout,
a v šumném víru pochová
se to, co duši stále chvátí,
ó, dobrý otče můj a máti! –
stesk po vás, krajích domova.
Šla v novou vlast jsem... Chtěla v práci
se pro ni vrhnout o překot...
Ach, jak se sen můj brzo ztrácí,
já do stojatých padla vod
z těch křišťálových svojich říší –
co teď, můj Bože?... těžce dýši
a vidím... moje mysl bludná
se zapříst dala v zdání klamné;
chci čistší vzduch...! a rtmut, jenž u dna,
se zvířil jen a valí na mne.