zmírajícím zvukem zaleh’ mezi skály.
Hola, Jíro, vzchop se, chcešli v lesním klestu
najít otevřenou ku domovu cestu!
Ještě pohled zpátky! – Koně zařehtali,
bezdech Jíra vyšel ze blánické skály.
Ví bůh, ký řád roků nad hlavou mu táhnul!
K potoku se Jíra jako maně nahnul.
Zachvěl se, neb viděl v zřídle obraz kmeta,
jehož lebka celá šedinami zkvétá,
jehož skráně bledé vrásky jsou a rýhy,
jako toho, kdo čet’ mnoho z divné knihy,
kterou bůh nám dává jenom zřídka k čtení
a pro jejíž velké, těžké pochopení
jedni lhostejni jsou – druzí zaslepeni.