Jsou stará proroctví již vyplněna,
a v jásot proměnil se sten –
Ó, rci, proč stojíš zamyšlen,
ty, dědic nejžádanějšího věna?
Zda měříš a srovnáváš
svou lásku i pokoru
s tou tam, již rozžeh bez vzdoru
Učitel lidstva jako budoucnosti stráž?
Rudého kata zabils, konec zlobě,
a vláda věcí tvých je ve tvé ruce,
než nový nepřítel tu a je v tobě,
a sobě sám jsi škůdce.
Proč? Vyhnals lásku, jsi jí chud,
a jara nekvetou ti,
v duších se líhne rmut,
neb ztratils berlu na životní pouti.
Zášť bratra proti bratru vyšlehá,
v radosti nebéřeš ni dnů, ni dějů.
Je studená tvá říš.
Kdo nepodlehl, podléhá.
Růžové paloučky ti vzrostly do omějů –
Což nevidíš
a nepřemítáš v čas ten,
proč nejsi, nejsi šťasten?