V nebeském luhu u nábožném plesu
jsem žalmy zpíval řečí Cyrilovou
po zvyku dávném jako na Sázavě;
zas jako kdysi šumem zněly lesů,
jak vichrů bouř, jež lkala na útesu, –
tu mezi písní vlnou purpurovou
vzletěla hvězdou myšlénka v mé hlavě:
,Můj otče dobrý, oko všehomíra,
ó pohleď s nebe na mou rodnou zemi,
jež dlaň co děcka, hor chudými lemy
se do tvých výšin s prosbou rozprostírá!
ó chraň ji láskou nehynoucí, věčnou,
jak okeán svět vlnou nekonečnou,
a jestli souzeno jí v poutech mříti,
být rabem jiných – ó pak v tuto bídu
mých otců zemi, nešťastnému lidu
ať jeden paprsk přece do tmy svítí:
zvuk řeči té, jíž kdysi na Sázavě
jsem stromům, skalám o tvé zpíval slávě!‘