Jsou ještě noci rozestřená křídla
a Edgar již tam stojí u kormidla;
stojí tam tělo s rukou u držátka,
však v duši ještě rozpomínka sladká.
Jen ve snu sladká: spala v jeho klínu
a on jí šeptal píseň milenčinu, –
však kde ty časy? – Kdo ví, s lodí kterou
uprchly v moře dívky před nevěrou.
Sen ještě žije před tím víčkem spilým,
sen rozkošný s obrázkem drahým, milým,
na němž mu ulpěl života kus valný,
než ponořil jej v tyto vlny kalny.
S ní chtěl se snoubiť, teď se snoubí s hořem
a s nepřehledným tím severním mořem,
ji k sobě vinouti chtěl kolem pasu, –
a teď pohlíží němě ke kompasu,
by z něho vyčet’, v kterém světa díle
by pohřbil myšlenky své zasmušilé.
„Rdi, rdi se, moře, krásná nevěsto má!
Jak cítí se mé srdce býti doma
v tvé náruči, v šepotu vln tvých, citů,
na ňadrech tvých, východním při zásvitu!
Jsem ženichem tvým! Nejen v této chvíli,
kdy nevěrné mne oči opustily,
ne v životě jen, i po smrti zrádné,
na dno tvých citů duše moje padne.
Na ňadrech tvých chci zapomníť své žití,
nevěsto má, chceš mou, chceš mojí býti?“