Příští minutou je v pracovně své.
Prohled cifry relací a účtů,
vydání a příjmů, srovnal všecko
s notickami ve svém zápisníku,
parafoval obvyklým svým HN,
mušli telefonu dal pak k uchu,
upřel pohled na skleněný čtverec,
stiskl knoflík: co mu v ucho proudí
referáty šefa kanceláře,
vidí obraz její v onom čtverci:
úředníky, tipmamselky v práci,
zřízence, jenž pneumatickou poštu
bere z mísy, vidí cizí lidi –
přicházejí, jednají, jdou zase –
točí knoflíkem a vidí dílnu
továrny své: otáčí se kola,
kladiva se zdvihají a tepou,
člověk v spolupráci s ohněm, stroji –
točí dále: sklady, v nich plod práce,
lidé třídí jej a ukládají,
vypravují na cestu jej k službě,
všecko je tu, k čemu třpytná ocel,
železo, cín, mosaz dá své tělo,
stroje, příbory a aviony,
pera plnicí a lustry, zámky,
řetězy a kladiva a šrouby –
Well, řek Harry Novak a stisk knoflík.