A chvějnou pravicí ruku Živsovu chytla prosebně.
Syn teď mocně dojat, ruku matčinu na rty přitisknul
s prosbou chlácholivou: „Moji odpusť řeč mi daremnou!
Marných zhosť se obav! Mneť žádná rána nestihla.
Toť snad pouze nechuť, snad nálada mračně chorobná
z let dlouhých v nudě akt, v povolání dávno protivném,
v dusné vazbě ulic. – Teď chmůra se rozplyne bohdá –“