O běda! nevrátíš se zpět
k své mateři a k otci;
juž nebude nám písně pět’
Tvých rtíků purpurový květ
svou čarodějnou mocí;
zla ostrý, jedovatý šíp
z té hrozné smrti kuše
nás na vždy k Tvému růvku shýb –
kéž mě stih, snad by bylo líp –
jen Tebe ne, jen Tebe ne,
Ty duše mojí duše.