Teď s mořem v žertovných se baví hrách,
jak báječná kdys děva s býkem – bohem,
leč bojím se, že zjinačí ji brach,
až hřívu bílou zčeří, pohne rohem.
Jsem loutkou v ruce její, slaboch šedý.
Žebrala stále, bych jí pohled přál
v ty kraje daleké, kde dětské hledy
kdys vysílala s břehu v mořskou dál,
s věncovím jižních květů, víla malá,
se ve visutém lůžku houpávala.
Bylť správcem ostrovu jsem v jihu dalném,
kam „Evropa“ teď míří v letu žalném.
Tam pásmo blažených mi spělo dnů
po boku choti. Tam ve stínu palem
pod bílou skálou mořským nad přívalem
jsem družce ustlal ku věčnému snu.
Pak osud v otčinu mne vedl zpět.
I vyhledal jsem žití za večera
svých otců zámek, snící u jezera,
a zabloudil tam pod šeříku květ,
kde pestrým oknem pod gótické krovy
mdlý padal svit, kde anděl mramorový
ukláněl čela hvězdnatého nach
a k odpočinku zval mne dědů prach.
Než z temné dálky, z hloubi oceánu
se nesl ke mně tichý, sladký hlas,
a ždal a toužil po domácím lánu,
že kratičký mi poklid prchl z řas,
že znovu mdlou jsem povytýčil hlavu
a poslední se vzchopil na výpravu,
bych drahý popel ještě přinesl,
jej skropiv slzou, k němu poklesl.