Ruce k nebi zved – kles na kolena,
dlouho modlil se. Noc zatím snesla
k zemi se, a v oknech vzplála světla,
na valech stráž dvakrát vyměněna,
než se starý rytíř domů vrátil.
Nesňal přilbu, neodepjal krzno,
klesl v křeslo u velkého krbu
jak dub podťatý a těžce vzdychl.
Jediný vzdech, v něm však bylo všecko:
„Ztracen, ztracen! Smiluj se, můj Bože!“