Takto hovořil Kaundinja stařec tona v snech:
slabost stařecká nemohla zkrušit jeho dech,
plápol mladistvý vrásčitou líc mu obestíral.
Ani v posled neviděl svého syna již:
od smyslů vnějších se vybaviv do Puruše zíral,
jako stejně s koleny sraženými k sobě,
s hlavou rukama semknutou, v divém procítění
Susílasarman seděl tu,
jak by na poušti prodléval, nikoho kol sebe
netuše v širokých dálích. Čarúmatí jenom
lehounce vzdychla k volavkám hledíc v modro nebe.
Pravé jí oko se zachvělo v opojné té chvíli,
smutek jí v srdce se sdílí.