Sen jediný v té době přetěžké
byl pro ni pravým, celým životem:
Když tělo spalo, dvojnásobně bděl
duch její trýzněný, a vše, ach, vše,
co nikdy, nikdy říci nesměla,
co Sandro slyšet nesměl smrtelným
svým sluchem, vše to jeho vidině
ve spánku sterým vzdechem vyznala.
Však ani tenkrát nešeptaly rty
to sladké jeho jméno. Zavřena
ta hudba v hloubi duše zůstala.