Touto těžkou ranou tknuta
klesla k zemi Ambrosie
zsinalá a tlukot srdce
zastavil se na okamžik.
Náhle ale vzpřímila se,
vztáhla ruku po fióle.
„Podej!“ zvolá, „napiju se,
s tebou chci pro tebe žíti,
s tebou věčně bídu snášet,
stáří, únavu a smutek!
Přináším ti v oběť smrt svou,
která zdála se mi lékem,
spásu svou a naděj v ráje!
Podej křišťál, rychle, práhnu
napiti se elixiru,
který na věky nás spojí!“