Pod mladou hrudí plno touhy
a na rtu hyne povzdech dlouhý:
„Jak jinak ještě před chvílí
ty mrtvé zraky zářily,
když o půl noci nepozvaný
host mladý přišel zadumaný
tak odvážný a spanilý!
Kles přede mnou a žhavé hledy
v mé líce upřel vášní spit. –
Já zasmála se: Hochu bledý,
ten pohár piju na tvé zdraví,
ty miluješ mne, – láska baví
a za cenu tvé mladé hlavy
chci dnešní noc jen tvojí být! –
On líbal mne a líbal znova
a nerozumná šeptal slova,
v mé náruči se blahem chvěl.
Noc probděli jsme v zapomnění –
a nežli bleskla zoře denní,
z mých loktů přímo na smrť šel. –
Když v pouta jsem ho vrhnout dala,
on nebědoval, neprosil,
jen zrak se jemu zarosil –
a já ho zpátky nevolala! – –
Oh, ještě jednou, naposled,
bych chtěla zřít ten jasný hled,
jenž opojil mě mocí divnou,
tak děsně vábný v lesku svém. – –
Však mrtví více neobživnou!“ –
Sten utich na rtu lahodném. – –