Tu odevšad hned vyhrnul se lid
a pustnou zahrady i vinohrad,
neb nikdo nedbá radovánek víc,
jen slávu krále vidět dychtí dav
těch mužů silných, krásných těchto žen.
Ve vzduchu vlajou bílé závoje,
na zemi vzácná roucha pestří se,
jež na dráhu tam stelou mužové
do prachu, kudy bráti má se král,
a děti výskají a metají
své věnce, kvítí, zlaté hrozny též
pod nohy slonů vážně kráčících.
Jak moře hluku zní to ze všech stran
a každý žehná králi posuňkem
a blažen jest, kdo viděl jeho tvář.