„Právem takto činí,“ roznícen Živsa namítnul,
„nebť ona láska citem nejblažším na světě tomto.
Ať zvu ji pud či jinak – což pouhé jméno tu váží? –
důkaz právě na ní, že v přírodě zásoba pouze
nejsladších je darů, jež člověk mysliti může.
Nechť cokoliv si mluví o slastech nad hmotu bídnou
povznesených, přec slasti vrchol, jejž může vysníti
lidský duch, jest ve mžiku tom, kdy dvé si bytostí
v máji žití krásném zraku září sladce nyjící
lásku jeví poprvé a v závrati klesne si v lokty:
tu hmota rovně i duch se v luzném rozkoše víru
povznáší k nebesům – Každému ta chvíle zajisté
ještě do pozdních let září jak hvězda čarovná,
jížto nemůže jiná zastíniti představa žádná.“