I rozesmál se velký kněz, až v oči
mu slze vstouply, ceně bílé zuby
dál pobízel je: – Holoubkové, jděte!
Co stojíte? Ah, otroci vy líní!
Tak plníte mi rozkaz svého cara?
A přede mnou? Jenž gosudaru ujcem?!
Eh degradovat, Sibiř na vás, psiny! –
Tak smál se... Tenkrát z Oreandy zbylo,
co dnes vidíme.“ Tlustý Cicerone,
professor z kterés petrohradské školy,
pot utíral si. Těm zdem očazeným
byl stropem blankyt. Sloupy zpřeráženy
ležely u noh našich. Rezovaté svory
tu válely se. Metlice trav rostly
v zbortěné mosaice podlah sálů,
a z puklých stěn slez vinul se a sláma
hnizd ptačích čněla – smutné spáleniště.