O milém muži se rozběhla po městě pověst
Rozhlašujícý div. Hned z města se starcy
Scházeli sem, by moudrého zočili vůdce,
Zbíhaly panny, by spatřily očima svýma
Krásy a vlídnosti květ. Co srny se pásly
Na čele jasném a na oku obživujícým
Růžové tváři. Co do těla duše se dívky
Vtělily do jeho krásy a rozžaly oheň
V srdcých šálivé lásky, že zcediti krev a
V plameny skákati chtěly, by živily muže.
S nimi y Fatyma vroucý, Růženy krásné
Chůva, své spíjela smysly a hořela láskou
Obživujícý krev y zkleslého věku.
Všecka jen obdivováním na těle trnouc
Běžela k dceři, a očima jiskřícýma,
Rukama sepiatýma co poslice Boží
Hlásala bez slova div a mrazyla dceru.
Dítě mé rozmilé! dnes jsem spatřila divy.
Řekla, a nebyla s to, by zbouřené srdce
Mocý vpudila v řeč, neb rozlila v slzy.