Tu vody zašumí z hloubi
a stařec se vynoří
a v zraku záští a zhouby
blesk temný mu zahoří.
„Jsemť,“ praví, „otec Juraty
a ke mně vnikl tvůj vzdech.
Za zločin měj, za svůj klatý
trest těžký! V prsou tvých dech
po věky kmitat co jiskra
ti bude. Ó zoufej jen!
V spáry své, orlice bystrá,
tě bolest zachvátí v plen.
Po věky držet tě bude,
ta těžce pustí svůj lup!
Již pojď! Již moře ti hude
k pohřbu. Do hrobu vstup!“