Theodor ale bledý, se sklopeným okem
poslouchal její žaloby a lkání –
kradmo jen vyslal oka zážeh na ni,
a při tom v zamlknutí trval přehlubokém.
Pak matně zašeptal, jak ze sna by se budil:
– „Tak do srdce on tedy se ti vplížil? –
A přece míň než jiný se ti blížil,
a zdálo se, že víc než jiný tebe nudil...
Nu, přijde na vkus...“ Retem jemu pozachvělo
lehounké, ale hořké pousmání,
a vráskou ledovitou pokrylo se čelo;
v podelbí oko mhouří se za ní. –