Na trůnu sedí král a hlavu kloní
a ruka v křeči v purpur vtíná se
a prsa dmou se v horkém zápase
čelem mrak myšlenek – zář koruny se honí.
A již se smyká koruna pomalu
a již královská toga strhána –
tu zadrnčí jak hromem okna sálu
a před palácem zní to „Hossana!“
A vskočil král, – již svit jen koruny mu s čela hleděl
„Ha, slyšel’s ji, tu myšlenku tvé luzy?!
Tvé slovo poslední?“ –
– „„Já dopověděl!““
„Ty’s děl svůj ortel – odveďte ho, sluzi!“