Odprošoval Staněk chycen v pasti:
„Však už věru dosti mám těch strastí,
netrestej mne víc, než sám se trestám.
Vždyť jsem musil chodit ku nevěstám.
Tatík řekl: Ožeň se v tom roce.
Půllán padne, vše je zadluženo,
nevyplatí-li tvá žena věno.
A jak neměl poslechnout jsem otce?“
„Proto jsi šel hledat,“ vece děva,
„k sousedovům peníze! Nu hledej,
kde je víc, a překážet si nedej!“
Řekl Staněk, vida, že se hněvá:
„Když ty myslíš čekat na Antoše!
Není u nás v domě ani groše,
tobě se to řekne, holko drahá!
Což je u vás!“ Dí a k hlavě sahá.
„Oškubaní chodíme jak slípky,
skrz stodolu vidět za stodolu,
na dluhy vždy vyprodáme sýpky.
V poledne, kdy zasedneme k stolu,
mísa tuze velká, málo v míse,
daleko je k ústům, v lžíci kápne
někdy slza – pro hádání trapné,
hořká sůl! A člověk nenají se,
a již lžíce dostává se na dno,
tak jako by něco ode dveří
natáhlo se, z čeho bývá chladno,
s námi nabíralo – tak se věří.
Dřív než druzí každý lžíci skládá,
aby zbylo jim – a utře ústa
jako sytá, ač by ještě ráda.
A tak bída každým týdnem vzrůstá.“
„Povídej mi!“ Boženka mu vece.
„Však bys nebyl za mnou přišel přece,
ale Mařenka ti dala košem.
Toužíť ona pořád za Antošem.
Však se přece vezmou naposledy.“
„Potom také my se vezmem tedy?“
„Leda bych si angrešt kolem plotu
nasázela, bys mi, hochu hladký,
neuklouzl opět ze zahrádky,
kdybys ke mně chodil na sobotu.“