Veliký kámen ležel opodál,
naň usedl si a cíp šatu svého
(ten hábit mnišský) na zem rozestřel.
„Pojď, sedni ke mně,“ přátelsky jí děl,
„pojď, důvěřuj mi a neboj se zlého!“
Šla poslušně a po boku mu sedla
na roucha cíp, své oči k němu zvedla
a vyprávěla bolest svou i žal.
Mnich mlčel, naslouchal.
Cos milého a nezvyklého znělo
v tom tichém šeptu, duši opíjelo.
Už domluvila, mlčky k němu hledí, –
on nemá odpovědi.
Dál naslouchá, snad slyší srdce bíti.
Zří do neznáma, v dálku zamyšlen.
V té chvíli jemu snil se blahý sen
a v prsou mdlobu, sladkou mdlobu cítí.