V temnotě zámek sotva obrysem se zvedá.
Byl jako spáč, jenž chvílemi se budí,
an plachý nepokoj mu vane hrudí
a matný, těžký sen mu pevně spáti nedá;
co chvíle z oken tamo světlo září – hasne –
i znovu zaujímá celou řadu. –
Jen u přízemí, z toho okna vzadu
se proudí stejnoměrně, tiše světlo jasné.
To Hynkův pokoj. – Oba soudruzi tu dleli,
shodnější, než jak byli naposledy. –
Hynek byl zase plný ohně, jarý, smělý;
Jaromír seděl ponurý a bledý. –