Tak minul rok a v klášter konečně
se dostala ta zvěst o královně,
o křivdě velké, jež se děla jí
a o zázračné její očistě.
A abatyše náhle zvolala:
„Pod střechou naší žije Sibyla,
jsem jista, že náš host je královnou!“
A vešla k ní a neopatrně
tak oslovila nyvou Sibylu:
„Má paní vznešená, proč tajíš mi,
že korunu jsi zvyklá nositi
a v rukou držet žezlo Francie?“
Tu zbledla královna a její duch
se opět zatemnil a promluvit
už nedovedla slova, zůstala
jak socha bílá, chladná, nehybná
a polekaná abatyše hned
na druhý den tak psala císaři:
„Můj pane, pošli posla jistého.
Pod střechou mou je žena nešťastná,
tak krásná, stříbrná jak lilie,
však němá jako kámen v hoři svém.
Mně zdá se vždy, že je to královna,
tvá choť Sibyla. Svědčí tomu vše.“