Ó Psyché, dítě nadpozemských luhů,
s azurných říší, s hvězd a sluncí moře
k nám odsouzena v stálý trud a hoře,
ty, zvyklá pod nohami nésti duhu,
teď šlapati máš skutečnosti bláto,
a zapomnít, co velké jest a svato,
a zmítat se vždy v svojí vazby kruhu?