Octnul se v šíré, dálné planině,
po polích jde, jimž ondy býval pánem,
a nad ním dálná, ranní obloha
klene se jasná lazurovým stanem.
K mezi svých polí přišel – starý dub
stojí tam potřískaný valem hromův;
temenem obloze šle ještě vzdor
šedivý, s trůnu svržený král stromův.
Ulehá na pahorku v jeho stín,
ramenem podepírá trudnou hlavu,
a z ňader váží mládí vzpomínky,
jež valí do útrob mu žhavou lávu.
Přehlédá odtud celý kolem kraj,
vidí svá pole, lány, pestré luhy,
vlnící zelení se osení,
místa, kde brázdy oral svými pluhy;
tamo pak v dáli Labe čeří se,
paprsky slunka stkví se nachovými,
a vedle vrahovy ční továrny,
z nichž černé k blankytu se nesou dýmy.
Ždáť bude, až se nebe protrhne,
s oblaků hrom až rozkácen se sřítí,
budovy padnou, lehnou popelem,
ohněm až ztratí vše vrah, i své žití...
Na Labe tichošumné pohlédá,
s oblohy divy bleskův čekává,
a sám již jiskry z očí metaje
vyráží z hrdla hněvu slova žhavá;
tu opět zraky k nebi napíná,
hledá tam chmuru, touhou po ní hoří –
modrý však blankyt bez poškvrny jest,
jasoň tam pluje v lazurovém moři.
V prostoru svatý klid se rozhostil,
větérek jenom po polích se honí,
lupením šumí věkonosný dub,
někde i kvítek s koruny list roní.
V Bořkovi bouří bolesť, litosť, hněv,
naděje jeho každým mžikem klesá,
přec ale ždá, ač jasoň zapadá
v obzoru konci do temného lesa.
Pohroužil do ňader zpět mysl svou,
v zmítaných těžce útrobách se zhlíží,
a v sebe zabrán ani nevidí,
k němu že jakýs muž se polem blíží,
a zahled starce upírá naň zrak,
poznává jej a zlostně k holi sahá.
Pozdvihnuv Bořek skleslou hlavu svou,
litého svého vidí stáť tu vraha,
an mává rukou, vyhání jej pryč,
rameno napřahá již k ráně vzhůru.
Vzpřímil se Bořek před ním v šedinách,
sršel naň jiskry, brvy stáhl v chmuru,
hlasem děl temným, zvukem hrobovým:
„Nehnu se odtud, jsem zde na své roli!“
Sotvy však dořek spurně slova ta,
do tváří muž jej udeřil již holí.
Šíleně zařval stařec raněný,
na vraha padl, chyt jej paží hbitou,
stiskl mu chřtán a do povětří zdvih,
mrštil jím o zem rukou svalovitou,
že půda zaduněla pod tělem;
skloniv se k němu rány dát se chystá,
napřahá nad ním tak svou pádnou pěsť,
smrť že již na vraha se řítí jistá;
v tom ale okamžik slyší hlas:
„Ustaňte muži, pomsta bohu sluší,
hospodin na vás hledí, střežte se,
vraždou tou nepoškvrňujte svou duši!“