„Nechci naši pleť pod mužskou,“ – Libka praví –
„rabsky snižovat; leč každou jinam staví
sama příroda, z nich každá v jiném předčí,
něco ženám líp, a jiné mužům svědčí.
Samo ustrojení ženských těl a duchů
z dávna bitevních je oddaluje ruchů –
horší nejsme tím, zas nad muže nás jiná
mnohá staví vlastnost, snaha v míru činná.
K čemu v tom se zkoušet, od mlh nepaměti
co vždy zůstávalo cizím naší pleti?
I když pozbudeme knížecího chleba,
byt si řídit vlastní nebude snad třeba:
Nad půvabnou Mží v Brd věnci roztomilém
Tetín vypíná se z borů pod Damilem,
kde se k nebi vznáší oblak dýmu stálý
z hojných obětí, jež v kole žreček pálí
sestra Libušina, učíc řádem správným
sloužit bohům spasám, zpěvem starodávným.
Pojďme tam! Buď ve svou družinu nás vřadí,
neb krov bezpečný nám skytne na podhradí.“