„Ívane, tento vršík mou věrnou družku zakrývá,
Sem v želení ach své uložil jsem kvítko uvadlé.
Slúha Boží modlil v své knižce se u hrobu šeptem,
Pro spanilou děvu láskyplná duše truchlila semnou.
Pak stromovím se němým lkání rozléhalo ust mých.
O ve žalosti jenom blahodějná úlevy víra
Dává, v ní toliko smrtník má útěchu sladkou,
V srdce bodá an hrůzyplná smrt šíp jemu ostrý!“
Po krátké přestávce opět k poslouchači počne:
„Pětkrát břímě dolin běloleskné zahnala Vesna,
Slouha Boží co tu dobrotivým byl v poušti mi otcem,
V jarní růži popel jeho teď zde i vůni vylívá! –