Král vece, v zamyšlení hlavou kyna:
„Což byli bychom, drahý, pravé děti,
když chtěli bychom víc, než odpouštěti,
kde by se objevila matek vina?
Ó zvěstuj drahé roditelce mojí,
že synovská jí náruč rozevřena,
že touha má se po ní neukojí
dřív, nežli přivinu ji na hruď mladou.
Jest nejen matka má, – i velká žena,
jež moudrou přispěti mi může radou.
Vždyť stále šeptá duší mojí cosi,
že na života smutné, truchlé dráze
jest slovo ženy jako krůpěj rosy,
jež květu k osvěžení jest a vláze.“