Náboženství – kde jste andělové?
Plamenem mi nehasnoucým srdce
Rozpalujíc okřidlujte ducha,
By se z kalin podvodu a strachu
Vyrvav mocným letem k trůnu věčné
Blížil pravdy, spatřil blesk – ó Bože
Můj! co vidím? tma a šalby shrknouc
Do propasti pekel ustupují
Tobě pravdo svatá! záře jako
Nebe čistá osvěcuje rozum,
Oheň pronikavý rozněcuje
Srdce – Bůh můj neomylný vůdce
Otvírá mi stany blaženosti.
Koř se člověče, a přiviň k Bohu!
Líbej pravdu jako nejvěrnější
V ouzkostech y štěstí družku, pni svou
Do vysosti duši, milůj, snášej,
Blaž, toť káže tobě Bůh, toť slovy
Plamennými tiskne v srdce volné.
Hrneli se na tě krupobití
Závisti, sok tvůjli střílí hromy
Příkořenství, děští lijavcové
Chudoby, ó vytrhni se z mdloby
Člověčenství, ozbroj Božstvím ducha,
Láskou srdce, vylí vlídnosti a
Smíru balšám na syčícý jako
Hadi protivníky, strhni z nehod,
Vypni z smrti pout své násylníky!
Slunce pravdy svítí, Čechové, ó
Bratří! vyli zavírajíc oči
Z tmy se neprotřete, svýmli bratřím
Zraky zakaliti, srdce zkameniti,
Ducha v tuposti jho spnouti chcete?
Lidé! svolte bratřím lidmi býti!
Toho Bůh, cyt, láska k vlasti žádá.
Pravil; tváři hořely mu jako
V nejjasnějším máji dennice, a
Oči jiskřily co hvězdy v nebi
Nezkaleném, pohled usmíval se
Vlídný, jak se milostivé kvítky
V letě usmívají, po dravémli
Parnu tichá vláha lije život,
Vseje usměch rozkoše a krásy
Do ozdoby světa. Jakby s nebes
Anděl na zem sstoupil, zvěstovati
Maje ztrýzněnému světu radost,
Tak stál Václav, tak y potěšení
Rozlil v srdce šlechetného panstva.
Věkem ponížený kmet, a bujný
Mládenec co sosna hlavu k nebi
Pnoucý; Bohů pevný ctitel, Křesťan
Obživený s nevyslovným na tě
Milé kníže! oblíbením hledíc
Vyjevili srdcý vděčných cyty,
Vyjiskřili radost očima, žes
Jak Bůh sladkou výmluvností srdcy
Pohnuv, skály lsti a nedůvěry
Zvrátiv srovnal kroutěniny zysků
Příčícých se sluncy Božské pravdy.
Křesťan s sepiatýma rukama, a
Pohan s vzhledem povolujícým stál,
Ticho živlo, duch se mírnosti a
Lásky snášel nad velebným zborem.
Provolávač zákon svobody a
Lásky vyjeviti ku podivu
Veškerému lidu s spěchem mínil;
Když se z ticha blažícýho protrhl
Jako stržen sápajícý muž, a
Zjedovativ cyty, zkřídliv slova
K panstvu uleklému hmříti počal:
Darmo kníže jako oulisný had
Svůj jed rozlívaje lásku k vlasti
Umrtviti hodláš; nepřipustím,
Aby cyzyncy se do Čech třeli,
Poškvrnili naší slávy, mravy
Zohyzdivše na oltáře svaté
Svůj vztek ozbrojili. Světe shoř, teč
Proudem krvi, zahyň národe, než
Svolím, aby Křesťané se mužů
Neustupných s posmíváním ptali:
Kde jsou Bohové ó muži vaši?