v nějž raja, proti níž stál tvrdý svět,
šla za lidskost a za svobodu svoji
tak sama, s ní jen bůh. Šel jun i kmet,
jen chromci, mláď a matky zbyli sami.
Však vrah je našel, v tichých vískách slídě...
Tak hoch se zrodil mezi ssutinami
jak v říši mrtvých, v spoustě hrůz a bídě.
A rodička, když po nejtěžší chvíli
z mdlob oživla zříc, její plod že živ,
jak zázrakem své všecky vzpiala síly,
by vykonala zbožné lásky div:
ven vyvlékla se, v loktech synka nesla
a na kolena u studnice klesla,
v níž voda krví padlých zrudlá byla;
té v dlaň si nabravši; jej s pláčem křtila:
„Ty synu bolesti, buď Lazar jmín!“