A pěvec hluboce tu lysé čelo sklonil,
vzpjal k hrudi rameno a v strunách lýry zvonil,
z nichž píseň zazněla. Ó div, ji včely znaly,
prach třpytivý se s cesty, ze bran v tlumu vzňaly,
vzduch jimi zazářil, kol pěvce hořel křídly,
vlas bílý obetkal mu jak paprsků zřídly,
zhoust’ v mračno ohnivé, a v jeho světlé tísni
se ztratil prorok ten i s lýry čarnou písní
i se stínem, jenž v cestě ležel. Za včelami