Ó poupě z růže, ženy mé,
kdo z mého keře utrhnul tě?
Snad spálil mého srdce mráz,
či jižní vítr zavanul tě?
Či věřiť mám, že drzý hosť
tě zavlek’ do vln oceanu –
ó kam’s odešlo, poupě mé,
a v kterou toho světa stranu?
Zde večernice, tamto vůz
a v pravo mořská panna stojí –
tam musíš býť, o poupě mé,
po boku vzrostlé ženy mojí.
Vždyť tam i jest, co stopil jsem
tu hlavu její drahocennou,
a tam i hvězdy nejkrasší
se nad obzorem k vlnám klenou.
Kdež asi jest a pláče snad
a žal svůj v hluché vlny metá –
ó kde jsi, kde jsi, poupě mé,
a v kterou stranu toho světa?
Snad mořská vlna zalkla tě,
snad ve zuřivém žralok hladu –
ó já bych rval si v šílení
šedivou starou svoji bradu!
A snad už husy divoké
nad poupětem mým poletují,
snad divá zvěř už zanesla
mé poupě, Eddu, v skalní sluji.