Tys ještě, dítě moje, na mé hrudi
a spíš tak sladce, spi až do červánků,
naseju sny ti do pravého spánku,
a než tě píseň z mého srdce vzbudí –
tu místo k hrobu povedou tě k sňatku
s růžencem v ruce věčnou na památku!
Ne, moje dítě, ne, tě nepohřbili, –
to jenom přišly divné na tebe sny
a přízrak víčka zatlačil ti děsný – –
Myšlenka každá, každý pocit milý
mi stoupá mrtev bílém ve rubáši
před oko vzplanulé a ztuhlé od života.
Zpomněl jsem sobě na tu lásku naši,
zda v srdcích nám kdy ještě zaklokotá?
Mne temno objímá a noc je krásyplná.
Ve moři citův dme se každá vlna
a stříká krev, že ouzko v duši mi je
a dálkou divná letí harmonije.