Povstal sklenář od práce, by viděl,
o čem nevěděl, šel, ruce vzadu
skřížil si a shýbal v okno bradu,
za ní chodil, jako by se styděl,
že mu ušlo, nad čím nyní žasne.
V udivení potom propověděl:
„Ale, osobo, též rád bych zvěděl,
je-li to tak všude jak zde krásné.
Ty kus světa hezký projdeš přece,
jak to tam, kde nebe padá k zemi?“
A tak s upřímností ona vece:
„To vám řeknu, kmotřínku, že všude,
kam jsem přišla, Pán Bůh tvoří divy,
ale kraj náš nejmilejší je mi.
Kdož ví, Bože, jak to v nebi bude,
tu však člověk v nebi ještě živý.“