Tak pravil jim a všickni slzeli,
tak tklivo bylo jim při slovech těch,
jak v zlaté mlze stála sladká vlast
jim před zrakem, a byla jako sen,
jejž byli dávno snili... Sedali,
a Brandan lámal chléb a naléval,
a kalichy když ke rtům zvedali,
vzduch začal chvět se zvukem podivným,
tak sladkým, svatým, nadpozemským tak,
že myslili: „To pějí andělé
tam v modru nebes v hloubi nesmírné.“
Zvuk ale rostl, blíže přicházel
a mohutněl, i rozeznali teď,
že zvony vyzvání – ó nebesa!
To byly zvony jejich kláštera!
Ta hudba divem zněla z Erina,
vlast sladká, na niž byli zpomněli,
jim pozdrav posýlala do moře!
Tak dobrý byl k nim Bůh, pln milosti!