Jí neřekl: Přijď zas! Však druhý den přec na to,
kdy krámek sluneční mu zatopilo zlato,
ji čekal před dveřmi. A přišla. Přišla denně,
kdy čtvrtá odbila, zprv plaše, pomateně,
pak s větší odvahou, až školačka ta malá
„Co dělá špaček můj?“ již ve dveřích se ptala.
Jak doma byla tu, ač na chvilku jen vždycky,
od ptáka k ptáku šla a vyprávěla v klícky
jim dětské rozumy, své písničky jim pěla,
jim jména dávala a zase na mžik celá
se starci oddala, jenž pozoroval všecko,
se usmívaje vždy, a hladil milé děcko.
Tak záhy zvykl jí, že dočkat nemoh’ času,
kdy právě se sluncem a rovna tomu jasu
mu padne v samotu, jež dolehla naň tíží,
když někdy nepřišla. Tu starý ptáčník hříží
se v smutné myšlénky; že nedočká se více.