„Sousede, ejhle, moje poklady!“
ze hlubin skříně hostitel můj volá. –
Několik knížek, rozpadlých však zpola,
mně okazuje a prach otřepává.
„Těm našim starým věčná budiž sláva!
Pro srdce nektar plynul z jejich pera.
Hle, Čelakovský a hle: „Slávy dcera“!
zde „Slovan“ jest a tady „Epištoly“.
V nich potěchu vždy najdu dojista.
Proč jenom pán bůh stvořil tyto moly?
Jak zpleněna jest „Růže stolistá“!“ – –
Vzdych’, – útěchu pak v tabatěrce hledal.
„Za dvacet zlatých poklad svůj bych nedal!
Však pečlivě jej musím hlídat stále,
by ženě v ruce nepad’ nenadále.
Úklady knihám tajně v duši snuje, –
prý nejlépe se jimi podpaluje. –
Což vy však víte!“ – zamyšlen mi praví
a šachovnici přede mne už staví.
Figurky divné, malé bojovníky
řadíme oba v pravidelné šiky.
Již táhnou němé, poslušné ty voje
ku předu statně do hrozného boje.
Kam? a proč? Žádný vědět nežádá, –
toť nejhodnější věru armáda!
Pan soused právě „koníka“ mi bere
a při tom povzdech na rty se mu dere.
Dí: „Což vy víte, co to mužem být!
Svoboda, věřte, výhody má steré, –
já musel však si Rozu za choť vzít.
Bůh tomu chtěl! a domnívám se jistě,
tak učinil by každý na mém místě. –
Soudruha měl jsem. – Snad už od kolébky
přátelství věrné poutalo vždy nás
a jeho teplo nezchladil ni mráz,
jenž počal sněhem naše sypat lebky.
Měl dítě jedno, – Rozu roztomilou,
byl úředníčkem jakýms nevelkým
a kmotra bída častokráte silou
se drala dveřmi, vnikla oknem k nim. –
Sám (vdovcem byl) své dítě vychoval, –
jak s ním se mazlil, jak je miloval!
Hezounká Roza bídy nepoznala,
nač vzpomněla, on vyplnil jí hned,
jak koťátko se lichotiti znala,
že odporovat nikdy nedoved’.
On pracoval a dřel se do úpadu
a tajně, tuším, zkusil dosti hladu.
Jen dceruška – toť jeho bylo blaho!
Což divu pak, že nemoc zklátila ho.
Bůh tomu chtěl! Když přítel umíral,
mne zavolal.“ (Pan soused vzdychl bolně
a modrý šátek jako mimovolně
rozestřel v rukou, oči otíral.) –
„Děl přítel: ,,,Už mi umíráčkem zvoní!
Hle, dcera moje! postarej se o ni.
Chraň Rozu mou před bídou života,
nechť mohu klidně spáti ve svém hrobě.
Dej ruku mi, – já důvěřuju tobě!‘‘‘ –
V tom smrtelná jej jala mrákota.“ –
(Pan soused šátek svinuje a žmolí.)
„I přísahal jsem tedy u mrtvoly,
že o dítě se věrně postarám,
jak nejlépe by mohl otec sám. – –
Však dítěti už bylo šestnáct let,
hezounké děvče, jako svěží květ.
Tu pěstounem být těžko bylo věru!
Já odpřisáh’ a ani netušil,
jak velkou starosť na sebe si beru, –
však přísahy jsem přece nezrušil. –
Šach králi, prosím! – Co vy byste činil?
Já všechno rázem rozluštiti mínil.
Tož vejdu k ní a řeknu: tak a tak
a vyložím jí všechno, jak jsem uměl,
roj myšlének mi při tom v lebce šuměl,
a když jsem viděl, jak jí vlhne zrak,
já opravdu sám sobě nerozuměl. –
Vím, starý jsem a nevrlý a chromý –
a věříte-li? nic se nezdráhala
a ruku svoji ochotně mi dala, –
tak nutnosť vše – i mladé srdce zlomí.
Bůh tomu chtěl! – Však nelituju toho,
jsem spokojen a svědomí mám klidné,
já splnil slib, – toť váží také mnoho –
a vytrh’ Rozu z bídy očividné.
Teď žiju s ní jak na pokraji ráje.
Jak hravé děcko ještě žena má je, –
jen samé hračky, samé zábavy, –
však léta, doufám, všechno napraví.
A věřte, člověk rád už něco snese,
když za odměnu Roza usměje se.
Jsem šťasten, šťasten, – bůh sám tomu chtěl! –
Aj, „mat“ vám hlásit hned bych zapomněl!“ –