Dnes byl jsem svědkem této trapné sceny:
Šel procházkou jsem vzhůru k Petřínu,
sníh napadl a v smutném večeru
tuh pod nohou, kol šero nevlídné.
U kláštera tu milosrdných sester
zřím lidí sběh – ti živě rokovali,
neb ženský element v nich převládal.
Kol ubožáka stáli v polokruhu.
„Co stalo se?“ – – „Zde klesl ubohý,
dál nemůže a neví, kde by přespal,
jest vysílen a bez haléře, zvonil
u fortny zde a prosil o nocleh.
Hlas drsný však jej z nitra zarazil:
,Zpět, cháme, odsud!‘ – Okno zapadlo,
a sám zas tady zůstal na dlažbě,
a sténá bolestí. Co počít s ním?“
„Já pro strážníka dojdu,“ pravila
z žen jedna. – „Na ochrannou stanici
by bylo líp,“ zas druhá podotkla. –
„Jak dávno nejedl as,“ mnila třetí.
„Kde octne se v té noci prosincové?“
A chuďas zatím úpěl na dlažbě
v svá ňadra zarývaje obě pěstě,
a svíjel se. Dál kmotry rokovaly,
co počít mají. Muž v tom kolem šel,
až k bradě upjat v kožich nádherný,
a rovněž jako já se zastavil
a ptal se „Co se děje?“ Vyslech vše
od začátku a kynul hlavou jen,
a zazvonil u dveří klášterních,
a vrátnému, jenž v okně zjevil se,
na muže na dlaždění ukázal,
a žádal jej, aby ho vpustil dál.
Než na chuďasa vrátný vlídnější,
však přece s jistou dosí drzosti
děl: „Nelze, pane, mám své předpisy!“
a s rachotem mříž okna spustil zas.