Pan Lubas neustoupil, dokázal, co chtěl. –
Hráz vystavěna byla, Labe rozpěněné
teď marně svoje vlny proti břehům žene
a hučí ze hluboka v malomocném vzteku.
Teď s úsměvem jen patřil na šumící řeku
a s úsměvem jen říkal Floře líbezné:
„Hleď, kterak tato divá, nezkrocená řeka
přec poddat musela se práci vítězné,
vzdor její bezvýsledný pramálo mne leká!
A srdce tvoje plaché? přiznej se, mé zlato,
že v lehká pouta lásky také už je jato!
Tvůj smích mne neomýlí a vzdor nezalekne!
já vyčetl to dávno z modrých oček tvých:
Tys mojí! Mojí! Floro!“ – Čekal, co mu řekne,
však na rtu jejím zvonil jenom bujný smích.
Co zbývalo mu tedy, nežli beze slova
ji zulíbati stokrát a zas počít znova. –
A Flora roztomilá ani neodpírá.