Vesna brány rájů svých otvírá,
Líbajíc své milé země tváře,
Okem probuzených poupat zírá
Nové jaro do sluneční záře.
Ejhle stromy, jenž co ruce nahé
Větve své jsou v zimě k nebi pnuly,
Nebeského slunce blesky blahé
Květem vonodechým obvinuly:
Z chladných stínů já též ruce svoje
Túžebně jsem zdvihal k slunci světů –
Běda – běda – pro toužení moje
Nemá nebe smilování květů! – –