Rázem umlk otec. Napadaly
zas mu v čelo chmury. Zrak se kalí,
děti drobné sehnal s kolenou.
A zas němý hlavu podepíral,
zamračený někam v dálku zíral,
strašidla tam jistě viděl zas!
A jen říkal – vždy mu selhal hlas – :
„Jinak mohlo býti u nás, děti, –
ale tam ti – nahoře tam! – Kletí!“ –
Nevěděl, že pěstě zatíná,
sevřel rty, a jakás kletba krutá
zůstala vždy na nich nevyřknuta.