A chtěla, bláhová, by vzdechy její žalné
až v zem se zaryly, a prameny tam kalné
z propastí pozvédly své hlavy zdivočilé,
ve hrozné svobodě, a zhoubné, mstivé síle,
a hlavou ssinavou do země spurně bila,
až zvedla šedý prach, v něm svoje nářky kryla,
a smíchem bodavým teď zase mrazně kvílí,
lká, prosí, rouhá se, a klne, stená, šílí.