S modrého nebe padá večer šerý
a mládež jde se koupat do Tibery;
viz, kterak tmou ta nahá těla svítí,
jsou září, než se zlaté hvězdy vznítí.
Již slavík zapěl, keř se pohnul tmavý,
a Cicero, ten moudrý, holohlavý,
již s Manliem si nalil pohár pátý
a upřímným se stával vínem vzňatý
a k němu blíž se sklonil s šepotáním
a nevěděl, že v stromech stojím za ním,
a pravil: „Věř mi, Clodie mám dosti,
mne nudí juž a doma mrzutosti,
a hlavní věc, juž Metellus se vrátí,
stát volá mne, čas přešel juž si hráti.“
Co zbylo mi, květ dýchal a pták jásal
a moře plamenů mi v srdce střásal,
já prchla v sad, byl divoký a stmělý;
já běžela a zřela, kterak bělí
se koupající temnem údy nahé,
mé oči byly nyjící a vlahé,
pás povolil a dolů spadla říza.
Jak na jaře se s břízy řine míza,
mé tekly slzy – skok, já v řece byla
a jedno tělo jsem si vylovila,
to nejkrasší z těch hvězd ve vlnách tmavých.
Té noci spal na vrkočích mých plavých,
že Catull byl, to já jsem nevěděla.
Teď do věčnosti tak bych spat s ním chtěla.