Meč nosí Slavie; meč bohové
jí dali u věno, když v dávna šeru
ji na svět vyslali, svou krásnou dceru;
když v srdce děví lesy růžové
jí Vesna vsadila, a lepé vnady
ji obestřely, darem z rukou Lady,
když obou políbením na rtů květech
pták písně zamával jí perutěmi,
a Živa v cestu po neznámé zemi
jí rozhodila zrn svých zásev zlatý,
by nivy její byly přebohaty
a ona plodna, šťastna v zdatných dětech!
Ó tenkrát, když co nebešťanka z ráje
vstříc losu svému mláda vstoupila,
a budoucnosť jak nevyzpytná báje
jí z ranních červánků se šeřila,
vzpjal ještě jednou Perun náruč svoji
a k prsům přivinul dceř milovanou.