Nemoha mluviti víc kmet u dcery padl, a
Lila se vinula k otcy a slzami tváři
Posvěcujícý hleděla skrotiti hoře.
Melina, Selim, dítky a přátelé všíckni
Objali přítele svého, a plakali hořce.
Umrtvujícý cyt vjel do srdce muže
Tklivého, láska a vděčnost, politování,
Hrůza y zoufání své deštily střely,
Bodaly srdce, co láskou hořelo věčnou
Pro pannu milou, pro ctného v porobě otce.
Podoba smrti co skála tu stál, a y zbíhal
Rozmilé dívčice tvář jak lilia bílou
Očima prosýcýma, by střelami smutku
Neusoužila duše, když milenka věrná
K milému vstoupíc pohledem vyzrazujícým
Strašný těsnoty cyt víc mluvila okem,
Nežliby se srdce slov se vyhrnujícých
Jevila prudkost. Jakoby do něho na sta
Vrazylo mečů, jakoby se všemi láska
Krásami na měké hnala se srdce, a vášně
Zbouřené var s svým průtokem umrtvil duši;
Takto se jiskrami očí vytvořujícých
Bolesti mládenec strhl, a všecken se třesa
Na čele žádosti četl, meč do srdce bodni!
Milenka zakryla tvář, a čekala na smrt.