A ruku v ruce šli jsme spolu
k vám do vesnice, do údolu,
a svět byl kolem samý smích!
A cesta byla plna lidí,
a každý v šatech svátečních –
šli do kostela zbožní lidi –
a všichni div nám nezávidí
a nespouští s nás očí svých.
A když už přešli po aleji,
se ještě po nás obracejí
a šeptají si: „Šťastné mládí!
Hle, jak ti dva se mají rádi!“ –
Tu stará Vítka s velkou tíží
se o berličkách cestou plíží
a před námi se zastaví
a s úsměvem se na nás dívá,
ni slovíčka nám nepraví,
jen po tváři jí slza splývá.
A Douša, soused bručavý,
vypustil z dýmky mračno kouře
a čtverácky své oči mhouře
dí žertem: „Až se vezmete,
zvlášť každý chodit budete!“
Bloud! Neslyšel, jak povzdálečí
jsme vysmáli se jeho řeči!
Když potkalo nás děvčátko,
to každé na nás pohlíželo,
jak s plesem by nám říci chtělo:
„Tak půjdu s někým za krátko!“
A z dálných dědin venkovani –
ti neznali nás jistě ani –
a sedlák možný, chasník chudý
vždy s úsměvem nás provází,
a pozdravy a přání všudy,
že často jsme až v nesnázi.
Však srdce v prsou štěstím hrálo,
a všechno jen se na nás smálo.
A sýkory, ti ptáčci malí,
nám nad hlavami štěbetaly,
a skřivan výskal pod oblaky
a s nebe dolů volal k nám,
a slunéčko se smálo taky,
a smál se na nás Pánbůh sám! –