Tu na někoho v zadu osopil se prudce,
a ženský hlas se střídal s mužským v tiché půtce,
až mužský nabyl vrchu, z plných křiknul plecí:
„Jdi spat, ty nerozume! Nepleť se v ty věci!“ –
„Nech nebožtíků, nehodný! Nehlas se k rodu,
ty všech nás vejlupku! Strom daleko je plodu.“ –
„Ty budeš, ty mne, hleďte, z rodu vyháněti?
Já řádné dítě byl: měj ty takové děti!
Jen ty si cvikej synka, aby v cizím poli
škod nedělal, a časem ponauč jej holí.“ –
„Nepleť se do mých věcí!“ zaznělo to prudce.
„Hoch dostane svůj díl, až přijde mi jen k ruce.
A tobě naposledy o dobytče říkám!“ –
„Čaj nahraď mi! Dřív z chléva nepustím ho nikam!“ –
„Ty ničemo! tož zítra půjdeš k rychtářovi!“ –
„Tak! k rychtářovi, tak, tak! Ten ať právo poví.“
V tom okenice bouchla spolu s ženským hlasem,
a klapot pantoflí se vzdaloval tím časem.
Jen pes dál vedl svou a co ti nedořekli,
vyštěkal do tmy dlouho řádě jako vzteklý.