Jak vězeň skleněného hradu
ve zlatých lidu pohádkách,
po čarovném jsem kráčel sadu
a často k srdci rukou sáh’
a často na čelo, jež plálo:
zda bdím, či vše se mi jen zdálo?
Roj myšlenek mi hlavou táh’,
zrak žasnul; v nejpestřejší vnadě
hned zlatých vod jej poutal práh,
jenž v kamenné se snášel zevy;
hned soch a staveb luzné zjevy,
hned plátovaných příšer ruch,
a co všecko, ví jenom Bůh.
Ký vábný svět? Snad Merlín nový
do kvítím vyzdobených niv
ten přenádherný vkouzlil div,
kde Práce s Uměním si hoví,
jak večer o letnicích lid,
když umyv zmozolené dlaně
jde pomodlit se „Anděl Páně“.