Ta po čase čas hrdlo pevně sevře, vprostřed
slov nedořečených a zas je ticho.
Zde opatrně, zatížené, unaveně
si zvykli lidé kráčet s vylhanými nitry,
jak nebyli by před nikým už jisti,
dost klidni, aby práci požehnanou
stvořili k zítřku, aby důmyslni,
sny svými v květy pyšné vypučeli,
je nechali zrát v činy.