„Já náhled tvůj jen s pola, Jene, sdílím,“
odtušil snivým hlasem Aleš zas.
Snad chybuji, že promarňuji čas,
tím sněním, jak to nazýváte as –
že za přízrakem nedostižným pílím
a že se vyhýbám rozkošným žití chvílím.
Já jinak živ být ani neumím
a pro to nepatřím snad mezi vás.
To jenom dobře, příliš dobře vím,
že za ty sny, jež obraznost mi splétá,
bych s radostí dal vše poklady světa.
Ba věřím, že to, co od nepaměti
si jednou vykouzlil duch člověčenstva smělý,
víc beze stopy v prázdno nezaletí,
brž zde, neb jinde jednou v skutečnost se vtělí.“