A která zhrdne jí, té všecka krása
již nikdy pravé něhy nevrátí!
Jak mráz kdy kvítka vesny zachvátí,
jak vichr jemný pel kdy s růží střásá:
tak dívčí půvab s bezeskvrnnou vnadou
tlí jak by kletbou, rodné řeči zradou!
Ať zrak jim zhyzdí zpupnosť odrodilá,
ať křivé vyznání jim zkřiví ret,
ať čelo svraští mysl potměšilá,
ať falší zesiná jim lící květ,
těm, cizota jimž nad řeč rodnou milá!