A čas letěl, – ani netušila,
pro ni květem každá chvilka byla.
Květem jásal i ten starý sad
a květ padal, padal odevšad.
Jednou večer (květy v duši mladé,
květy na pěšině pod nohou)
Blaženka se stinným sadem krade.
Červánků jas rozlit oblohou
zlaté jiskry drobným deštěm pouští
pod obruby listů v temné houští.
Děvčátko se mihlo ve stínu,
měkkým krokem jako myška běží.
Těžká vůně v němém tichu leží.
Stezkou dobře známou v roklinu
sběhlo, zatleskalo v dlaně bílé.
Stranou krok se ozval. Ze křovisk
plíživě svou lebku holou chýle
starý Jakub vyšel, okem blýsk,
neklidného cosi rty mu chvělo,
vrásky chvatně přebíhaly čelo.