Roj myšlenek se k letu zdvihl náhle,
když z městečka teď zvonů zvuky táhlé
se ozvaly a ku modlitbě zvaly.
V kraj zadíval se statkář. – Jaká krása!
Ač pomalu již v šerý závoj halí
se příroda, přec usmívá se, jásá:
i šeptem listí, trávy ševelem,
jenž podobá se tlumenému pění,
i vůní, kterou vydychuje zem,
i šumem vln, jež skáčou přes kamení.
A Bůh ví, jak se stalo: v téže chvíli
se Záleskému oči zarosily;
pak zvolna vstal a od šumného lesa
se vracel domů. Proč byl hluchý dříve,
dnes jasně slyší: kterak všecko plesá,
jak vzduchem táhnou melodie snivé
a tklivé tak, že s duše tíha padá
a do očí se horká slza vkrádá...