Hra ztichla. Němě zas se nebes báně k zemi kloní.
Jen chvilkou slyšno bájné zadunění,
když vzduch si v hravém, jarním polosnění
lehýnce o báň nebes pozazvoní.
Slyš, slyš, jak vzduch se hlasněj teď zas chvěje –
toť zem omladlá šeptnou píseň pěje,
toť jaro samo vzduchem zavířilo,
slyš, jak to o báň nebes udeřilo –
tak táhlý tón – a druhý – třetí – ne, to není
již vzduchu chvění víc a jara snění,
toť lidstva hlas, toť píseň – píseň svatá
v to svaté ticho z dálky pozavátá!
A opět ticho rozkládá se kolem,
však náhle pronikavý zvuk zas letí polem,
zvuk pozoun mocných, kotlů víření
a vlašských píšťal smělé hýření.