Teď zavál větřík síní, chodbou tmavou
a na zdi pták zazpíval v břečtanu,
jak dítě nevinné když s tváří smavou
si zpívá nad kostemi kurhanu,
a po zdech bílých stíny mraků táhly
jak duchů dlouhý, vážný, němý řad –
jen okamžik! a zašel zjev ten náhlý,
keř šumí, slunce jas – jen němý hrad!