Já miluju! Tep světa velký cítím,
spím vlnou v kvítí, bystření se řítím,
jsem křepelka, jež v osení se skrývá,
jsem stromu koruna, jež větrem zpívá,
jsem rosa, plamen, klid a vír a něha,
z mé hrudi celá výheň růží šlehá,
jdu údolím a cítím, jak se ke mně
skal štíty kloní, jak se chvěje země,
jdu po stráni, mým krokem ona výská.
Pan, který v skalách na píšťalu píská,
mne nezděsí, polední vedro dusné,
jímž v hnízdě pták a v keři nymfa usne,
mi vypravuje tisíc bájí luzných.
Já kynu, mračno pestrých ptáků různých
mně do dlaně se slétá s písní žvavou,
já k motýlu dím, který letí travou:
Mé srdce lehčí je než tvoje křídlo.
Já pravím vážce, která čeří zřídlo:
Mám v nitru více než ty drahokamů
na síti křídel máš! Já třtiny lámu
a vdechám každým dechem duši do nich.
S Héliem lítám na plamenných koních
a s Poseidonem čeřím vodní tůně.
Jsem hudba, barva, a jsem všecka vůně,
jež lesy táhne. A to všecko pouze,