Stezka jde tudy na sever. A jako přízrak bílý
dnes vrací se po ní k domovu stmělou doubravinou
Krokova moudrá dcera. Hlavu poněkud chýlí
ke svému bělouši skloněna v dlouhém zamyšlení,
sama jak ze sna vidina pohřížena je v snění.
Dvé věrných a statných družek ve zbroji za ní kráčí,
svou mlčky sleduje paní. Svit měsíce, prodere-li se
pravěkou spletí korun, krátkými blesky značí
zlaté a spěžové spony a okamžik čarovně chví se
na teplém úbělu ruky, jež uzdu lehounce svírá.