Roháč z Dubé jako jindy
pozoroval jejich voje;
dobře věděl, až je budou
mrzet proti němu boje,
dál že ještě nepotáhnou,
ale ke lsti zlobné sáhnou.
Tomu není nijak k smíchu,
kdo urazil jednou pýchu
Zikmundovu. Roháč všudy
byl, jako je v těle duše.
Tam dal válet smolné sudy,
sem přistavit kázal kuše,
tu prohledly bystré zraky,
výbornou že službu praky
právě tady konat mohou.
Ostatně co všichni silou,
konal Roháč svojí vlohou.