Bratry, sestry jsem jak Šavel hubil,
planým slovem duší sta jsem ubil;
smělou lží jsem na scestí je vodil,
po němž sám jsem rozervanec chodil;
lupinami temnil jsem jim vid,
mladým duším rozrýval jsem klid.
Množství lidí, celé rodiny
uvodil jsem v bludné vidiny.
Sta a sta těch, jenž šli na mé scestí,
padlo do temnoty, do neštěstí,
z něhož vyvede jen Boží div –
Bože, buď jim i mně milostiv!
Pavlem učiniž mne, Kriste Pane,
ať se s námi tento zázrak stane!
Nač mi Bůh dal mimořádné vlohy?
Papírů jsem popsal celé stohy;
má-li národ z toho užitek?
Vidím zmatky, slyším divý skřek!
Jedovaté sil jsem símě dračí,
černý květ i ovoce se zračí,
po vlastech už příšerně se mračí;
podrýval jsem živou v Krista víru,
líhnou se mi davy hnusných štírů;
tito den co den se rozmnožují;
na sta šťastných lidí zubožují;
ubožáci jako divoši
rvou se, hýří, štvou a lenoší.
Svobodáři jsou jim příliš slabí,
hledají prý pro sebe jen žlaby,
jsou prý prospěchářů podlézaví rabi.