„Věřte mi, býval jsem také sám
dětinským jako vy, přiznávám.
Věřil jsem v ideál, v dobro a ctnost,
věřil jsem v lásku i nevinnost.
A snů těch bláhových líto mi posud.
Spršely, uvadly. Ubil je osud.
S rozumem chladným já osaměl, –
bůhví, že raději srdce bych poslouchat chtěl!
Ale to mlčí, to němé je docela,
v něm láska i víra vymřela.
A já jsem slaboch jen, choutkami zmítaný,
skeptik, jenž bez citu lásce se rouhá,
sobec a labužník zmlsaný,
mně láska i srdce – jen hračka je pouhá!
vítanou sázkou mi střežená ctnost, –
taký jsem, – suďte mě, neprosím o milost!“ –
A hadím sykotem slova ta vyzněla.
V té chvíli pochopil, kterak je bídný!
A slyšel její hlas sladký a tichý a klidný:
„Já jsem to věděla!“ –