A když jsem zahradou se vracel domů,
tu kouzlo domova, sen dětství zlatý
v mou duši vpředla, hledíc květem stromů,
ta stará pavlač výminkářské chaty.
Tam stála Maruška; kol svěžích lící
jí hrálo jarní slunko laškující
a jakás píseň moravská jí zněla
ze smavých, čerstvých retů vonným vzduchem
a milá něha zpěvem tím se chvěla.
Tu jiná postava mi letla duchem,
jak lilie štíhlá, v jemné, divné kráse,
a srdce bolně sevřelo se zase.
Však rukou máchl jsem a pravil k sobě:
Již ustup, vidino! Tvůj přelud čarný
mé srdce zajal v idealní zdobě,
co skutečným se zdálo, sen byl marný.
V mé hnízdo nehodí se rajka cizí,
leč skromná prostá naše holubice,
byť neměla než lásku, srdce ryzí
a tiché cnosti domácí – nic více! –