Chudé, slabé dítě města
jednou jenom spatřilo je,
zelené ty stinné lesy,
s veselou když kolonií
chudých městských dětí přišlo
na ves loni o prázdninách.
Ale od té doby stále
touží po nich dětskou duší;
jako krásný sen mu zdá se
čas, kdy hrálo u potoka,
honilo se za motýly,
naslouchalo šumu lesů.
Šum ten zní mu stále v duši,
stále jako když ji slyší,
pohádku tu nad vše krasší,
nejsladší tu kolébavku.
Zdá se mu, ty staré lesy
jak by k sobě volaly je
vlídným, vábným hlasem z dálky.
Ale dítě hlavou kroutí:
„Nemohu k vám, drahé lesy,
nemohu, ach, běda, běda,
chudí jsme my jenom lidé,
a já, lesy, tůze stůňu.“