Než přece... chodec tu pospíchá zahalený,
pán jakýs v kožichu, cylindr na hlavě,
v líc děcka zabod se zrak jeho oskřipcený
a přešel znalecky po drobné postavě...
i stanul, kupuje, zaplatil nadpočetně
a rozhovořil se, jak zapomněl by ples
i krásku unylou, již bavit měl as vzletně,
s níž jistě zadal se na čtverylek dvé dnes,
tu krásku unylou, s níž deně v horování
o květech mluvívá, o písni slavičí,
a tichém třpytu hvězd, o čistém milování,
jež neumenší čas a jež hrob nezničí –
vše, vše to zapomněl, za ruku děcko bere,
z pod cvikru zrak mu plá, hlas tlumí chvějící
a zvolna ztrácí se s ní v mlze husté, šeré,
jak v hrobě zejícím v postraní ulici.