Z města hojič o půlnocy běží
Přímo k lidu, jenž vně popálený leží,
Jejžto oheň, když se kaštíl bořil,
Vysoptěným uhlím více zmořil,
Raniv oudy jeho čitedlné,
Byloť naříkání nevypověditedlné.
Každý trnul hrozným strachem!
Hojič spaleniny račím prachem
Posypal a pacyenty zavezt poručil
Do Krupiny, aby jich zde nemučil.
Odjeli když ráno, přiběh spěšný posel
K Žibřidovi s smutným psáním,
Bez odpočinku jel za ním,
Dohoniv ho kdesy v hustém lese
Křičí na kočího: že list nese,
Žibřid z nevolí řek: co pak chce ten osel?
Z Královec byl Žibřidova statku,
Tam měl rytíř dobrou matku,
Kteráž večer věku svého
Bezbožností dítek nešťastného
Trávila tam v hořké žalosti
Smutné dočekavši starosti.
Před dvanácti roky synu odevzdala
Dědinu tu, čehož pozdě litovala.
Tať mu psala: veškeren že jeho statek
Přišel ohněm v smutný zmatek.
Proti Žibřidovi všudy nebe táhlo,
Všudy hromy na něj práhlo,
Ohněm mstilo z vysokosti
Zlehčeného práva svaté ctnosti.