Dle různých známek na sobě to cítil,
že ke konci se blíží jeho muka
po dlouhé pouti. Z dávných starých vzdorů
již zbyly slabé záchvěvy jen v ňadrech,
cos jako mdloba lehalo mu v údy
jak těžké olovo a zvolna delší
se stávaly již chvíle odpočinku
a v hodiny se skoro dloužívaly,
ba v řetěz hodin. Jindy první záblesk
dne mladého s kohouta břesknou troubou
jej plašil z mechu lesa, z chléva slámy,
kam padl vysílen, teď plné slunce
mu pomáhalo s víček plašit spánek.
Dřív divý útěku pud vždy jej honil
od místa k místu – teď již doved’ chvíle
a dlouhé dost se zamyslit a státi
nad divem přírody, nad divem lidí,
jak shledával je nekonečnou cestou.
Již míň jej věcí překvapilo v světě,
vše lidské vášně všednější již byly
a otřelejší, když je porovnával,
ač stejné byly výbuchy i silou,
s tím, čeho svědkem před věky být musil.
Již události nebylo, jež zvratem
všech věcí by se opět nevracela
a byla novinkou. Co trůnů králů
zřel zdeptaných a vyvrácených z kořen
a kolikrát se brodil krve proudy,
a v jakých stanul různých zříceninách,
ve tříšti model obrovských, jež v žáru
své tiskly oběti v klín rozžhavený.
Co prošel měst, v nichž zuřil mor, co hranic
zřel zapálených, pranýřů co shlédl
na náměstích, co bičovaných ženštin,
co svorem trdlic spjatých vetchých kmetů
na jatky hnaných podplatnými soudci.
Co prošel táborů, co lazaretů,
co trestnic, kasemat, paláců, hradů,
co doupat neřesti a lidské bídy,
nejedenkrát a zřel to všady stejné
od augurů dob až do litanií
všech církví kazatelů kočujících,
v jichž stopách rostly hranice a k nebi
se tměly justicie místo křížů.
Dnes nemohlo jej pranic překvapiti,
on příliš jasně patřil v světa orloj,
jak cestou svou dál kráčí předepsanou,
jak život efemer v něm příliš malý,
by něco znamenal v tom koloběhu.
Dnes nebylo již ani ukrutnosti,
nad kterou mohl by se vlas mu zježit,
neb vzkypět krev. To moře lidské bídy
on ke dnu pronik’ soudu olovnicí
a zkušeností. Zvědavost on ztratil.
Vše nes’ jak nutnost. Před tragikou všeho
již otupěl...