Já ale sedl k ní, a bílý kůň
jak břemeno by dvojí necítil,
se okamžitě v taký útěk dal,
že hvozdy, otcův dům a pahrbky
se jen jen míhaly, a za sebou
já slyšel opět Finnův velký hlas,
a druhů svých, jak třikrát výkřikem
až k smrti smutným žal svůj jevili.
Mně slzy vytryskly, ač s jistotou
jsem doufal, že je opět uhlídám!