A za chvíli vzav krásnou hlavu její
se nachýlil k jejímu obličeji
a hlavu její na svá ňádra sklonil.
Jak chvěla se, když na hruď jeho klesla,
jak plála blahem – rychle hlavu vznesla,
tón zlatý z ňader jeho vzduchem zvonil,
na hrudi jeho darmo srdce vroucí
tluk srdce hledalo. I stála chvíli
jak omráčena. On svou hlavu skvoucí
jí kladl v klín a naslouchal, jak pílí
tam v ňadrech krev, jak čilým chvátá ruchem.
„Já nemám srdce,“ pravil s těžkým vzdechem.
Nic nemluvil, jen políbiv jí čelo,
se vyvinul jí z loktů divým spěchem
a jako meteor let tichým vzduchem.
Jak hudba vání jeho křídel znělo.
A ona klesla; s rosou, která mechem
své brillanty smavé rozsypala,
se mísily teď první slzy její.
Svět stopen v mlhu, kol propasti jen zejí,
a ona poprv usnouti se bála.