Vlas kněžice krouživě bujný zšed’
jak hustého stříbra rozteklý proud...
Zde nad jezerem stál denně bled,
ta slova tři slýchával vykřiknout...
Jak sem a tam procházel se, vždy vály
tak žhavé vůně z květin všech
a omamný když byl jejich dech,
že stráže usínaly,
tu jednou se dočkal... Nad samý břeh
„spím pohřbena tady“ když zakvílit slech’,
on s rozepiatými se rameny vrh’
tam v jezerní zelenou hloub,
hlídače zmoh’ a v hlubinu strh’,
i utonul, oči v sloup,
neb k věčnu, co ztraceno, volá nás,
a kouzlo své neztrácí do smrti hlas,
hlas tragický, v cestu jenž stoup’...