V Živsově mysli opět líc mládce jarého se mihla,
houšť světlých kadeří ji v pěkném rozladu věnčí,
noční lampa kolem třesavou k ní glórii kouzlí
a v čele vábných dum stopa jasná chví se tajemně,
blouznivě zářný zrak v říš divné krásy se hrouží,
v rajských tlum zjevení, z nichž jedno se líce vynáší
jak z cherubínských spoust vítězná krása Madonny. –
Ach, věru básník jest, nechť nikdy se verše nedotknul,
každý v době také, kdy buší v hrudi srdce mladistvé
a v rosný duše květ zora první lásky zaplává.
Jistě i Bohdanu již zasvítila z Lidčiny tváře!