Jak v různých tvarech věčná moudrost Tvá
se jevila, ó Pane na zemi!
Od chvíle, v které nekonečná báj
se první tvořila a dala vznik
těm světům slavným časem, prostorou,
co záchvějů již duše cítila,
tak žhavě sladkých rajským blaženstvím,
těch hrdých velmožů, jenž tvořili!
Je v extas vedla hloubně zářivá
a svatá bez konce Tvá podstata,
ten bájný vír, jenž o Tvůj zlatý trůn
se láme pěnící a spěchá vstříc
zpět s vůní opojnou jak rájů van
těm plavcům smělým v duši touživou,
jichž lodi zmítá víru toho kraj;
a plni nadšení a bohatství
těch semen mystických, z nichž květy jsou,
v jichž nových krásách Duše okřívá,
zpět plují zase velcí smrtelní.
Jich lodi Vůně Tvoje nevpustí
ach nikdy v ony svaté příboje,
v něž marně dosud úžin hledali?