Pouť dokonána. Zase na sever
zpět vrátil jsem se z končin slunnějších:
ty leží nyní za mnou daleko
jak moje mládí. Avšak neteskním,
vždyť plna vzpomínek je duše má
jak na světlý ten jih, tak na jasnou
tu nivu mladosti. Nuž, neteskním.
Hůl poutnickou jsem tiše postavil
v kout síně své a s něhou shledání
na luka hledím, lesy, na vody,
v tvář dávné této vlasti, po které
vždy v dáli toužím. Věru, zdá se mi,
že zrak mi vlhne, neboť tušení,
že doba blízká, kdy se rozloučím
s tím krajem navždy, jenž mi drahým byl,
se ve mně ozývá jak vzdálený
zvuk zvonu, který mlhou večerní
se nese tesklivě. Já půjdu tam,
kam všechna pokolení odešla,
a lesy budou dále v slunci snít
a vody dřímat v lesku bílých hvězd...
Já budu prachem. Kdo si vzpomene
že byl jsem zde? Mých přátel zřidnula
ta někdy dlouhá řada. Odpadli!
Však přec mi ještě věrných zůstalo
a buď jim za to dík! Ty, sestro má,
jsi z nejvěrnějších: Zaplať ti to Bůh.
Ty pláčeš, když se loučím, vítáš mě,
když vracím se, a Tvoje myšlénky
mě provázejí všemi cestami.
U Tvého krbu odpočívám si,
já, který dávno nemám domova,
a zapomínám na to u Tebe.
Já oči zavírám a zdá se mi,
když Tebe slyším, že zas doma jsem
v té době zapadlé. Co společných
my spolu máme drahých vzpomínek!
My tolik smáli se a plakali
v těch prošlých dnech, jež nyní jsou jak sen...
Když posledně jsem z cest se navrátil,
Ty polo žertem, polo vážně však
jsi řekla jednou: „Věru, chtěla bych,
bys něco pro mně zvláště vyprávěl
o poutěch svých do modra, do dálky.“
Dnes tedy přicházím, bych povídal
Ti něco z cesty, kterou podnikl
jsem do daleka a též do dávna.
Jest plna slz ta moje pohádka.
Ty znalas žal a proto dojme Tě.
Na nivě hispanské jsem našel ji,
tu pohádku, jež není pohádkou
o více nic, než život každého,
když za ním leží už. Vždyť každý z nás
si řekne na konci: „Což pravda jest,
co se mnou dálo se?” Co povím dnes,