A zatím lehá slunce zlatá mitra
kams v písek pouště, kdesi šakal zavyl.
Teď poslední juž naděje se zbavil.
Kol rozhled se... jak démant nebe bylo,
zkad tisíc paprsků se světlých lilo,
tak třpytných, chladných... Cítil ten chlad v duši,
chlad těch, kdo vládnou, nezná jich, však tuší.
Leh klidně na rtech s povzdechem: Co mohu?
a poručil se noci, tmám a Bohu!