Na hoře, jež bílé témě
velebně ku nebi zvedá,
usíná vše marnost země:
Jak je pýcha lidská, bledá!
Co můž’ učil prorok všaký,
co bych já se nedozvěděl?
Že tam bůh jest nad oblaky?
Ať mi dí, kdy v tvář mu hleděl?
V nás jen, sestro, je to věčné,
v nás a kol nás v každém místě.
Žití božské, nekonečné
v nás jak v červu každém jistě.
V nás se jeví ve svědomí
konat dobro, pravdu hlásat –
v čela hor je píšou hromy –
v skřivanu je slyším jásat!
Čím se chlubit, sestro, máme?
říci smíme, že jej známe?
Nač ten směšný pych nás červů,
drcených jak v mlýnském žervu?