Ale doposud se sněžila
svatá korouhev ze středu čety,
která kol ní Dánům na ústrety
bodce dlouhých kopí ježila,
mezi nimiž meče různotvárné
blýskaly se, zraky hněvem žárné.
Nade všechny strměl hrdou skrání
praporečník štíhlý; meč mu jasně
zářil v pravici a levou dlaní
třímal prapor, jehož bílé třásně
kanuly naň, zpola kryly jej,
že z nich bledý zíral obličej
jako zimní bouře prašným sněhem;
havranní mu vlasy ve vrkočích
k líci spadaly a v temných očích
nadšení se skvělo vroucím žehem.