Pod horami Liptovskými,
pod Tatrami obrovskými
na dolině za dědinou
kaštěl stojí osamělý.
Jako stříbrem plane celý.
Kolem zahrady se vinou,
stromy z nich teď vůni řinou,
neboť vesny pocel vřelý
běloučký květ jako husky
vlíbal jim už na haluzky,
a sluníčka teplé smání
přidalo v něj zardívání,
že hrá jako Elky tváře
do běloučka, do červena,
když šla kolem od oltáře
jak ta vesna krásná žena.