Rostl Mikuš mladý jako v lese doubek.
Tatík dubec mladý neohýbal,
tatík dávno pod mohylou dřímal.
Neohýbala ho matka sivá,
na Mikušku s obdivem se dívá,
beraninou Mikušku jen krmí,
napájí ho vínem červenavým,
mateřského srdce láskou hřeje.
A když matka za otcem se dává,
naposled Mikušku požehnává,
nikomu ho ona neporoučí
než patronu světci Mikuláši. –
Neohýbal otec ani máti,
cizí lidé chtěli ohýbati,
ale doubek vymrštil se z rukou,
mezi oči ohybače praštil:
uskočil jim Mikuš v černé hory,
bujný mládec začal hajdučiti.