Co mozolů a potu, práce dlouhých věků
to stálo, aby Čech tu zkypřil zemi,
osvětě dráhu probil hvozdy těmi
a uchránil ji vrahů divokého vzteku!
Co vyšlo asi pod tím smavým nebem vzdechů,
co krve skropilo tu půdu tady,
co bojů kryly květné v kraji sady –
by svoji žeň tu vzalo pilné plémě Čechů!
A kdy už dílo mělo býti dokonáno,
a nad krajem se volný duch měl nésti –
tu potemnělo dýmem dědin jasné ráno –
v jich tichu pochováno naše štěstí...“