Poprvé tak po stu letech
král se ocit’ v mojich světech.
Pomysli si, král, král, král,
toho jsem se nenadál!
Však jak žebrák vypadal.
Pískám, volám: kde jste, děti!
Tu již s nimi baba letí,
skáčí, řvou a hrozně ječí,
že neslyšet vlastní řeči.
S vesty rvou mu bombíky,
zlaté porty s tuniky,
kde který měl viset třapec,
celého jej rozcasnují.
Já řku, matko, vdolků napec,
ať si na to pamatují!
Ale duši jako mhlu
já si zavru do hrníčku,
královskou tu krasavičku.
Udělala glugluglu
všeho královského prosta
jako každá jiná sprostá.
Jako zlatému já zrnku
ustlal jsem jí v novém hrnku,
v zcela novém hrnečku,
jednou jen v něm uvařila
večer naše baba milá
přesolenou česnečku.
Přifouknu ji dobře k dnu
a včil si ji prohlednu.
Je-li tělo pouhé blato,
ta přec musí státi za to:
velká, slavná, zcela jiná
než obvyklá baráčina.
Ale, ne že bych ti lhal,
s tímhle jsem si teprv dal!
Suchá jako trpaslíček,
černá jako kominíček,
slávou lačná, vášní zbledlá,
kterou zkrotit nedovedla,
nizounká a nepatrná
jako pouhá muší skvrna,
scvrklá strachem, úzkostí –
inu paskvil věčnosti.
Tisíc kleteb, pomysli si,
zahryznuto na ní visí,
že až heká těmi žaly,
jež ji, myslím, udolaly. –
– Co s ním? Dám ho pod houni. –
I ne, jedou okouni, –
hašteřím se skoro s mámou
někdy příliš milosrdnou.
Ti jím přece nepohrdnou.
Ať si na něm dásně lámou! –
Včil to víš.“ „No, pěkná zpráva!