Však pan Živsa starý i novému se soupeři opřel.
„Takž i ty, Brute – !“ pravil. „Sám syn proti otci pomáhá!
A v boj vínomilů zpěvných armádu přivádí.
Však nic platna není. Vždyť Hellady, Persie pěvci
chválili révu jenom, že chmelných neznali kouzel.
A hle! po nich vyjetou též cestou pěvci severní
vína triumfální vůz k Parnasu nadšeně táhnou,
ač doma valná čásť moku holduje ječmenovému.
Těm poetické jen, co jiní v říš krásna uvedli,
zvlášť co je barvy cizí neb dálky obestřeno nimbem.
Poblíž všecko hrubé jim jest, zdoby písně nehodné.
Však já chmel velebím jim navzdor, dítko domácí,
nektar ječmenový, slavený v lidu písni upřímné,
ten blahoplodný mok, jímž zem’ naše můž’ se vychloubat,
jenž v letu vítězném dál, dál říš révy zabírá.
Nechť ducha víno hravé jihu ohněm bujně zažíhá,
k české mysli naší mok ječmene lépe hodí se,
zdroj veselosti bodré, jen v míře-li slušně požíván.“