Tu chlapec zdvihnul hlavu a tam běžeť vida
přes pole Jozu, kterak nohy kvapně střídá,
„Máš?“ vzkřiknul naproti, a Joza v okamžiku
si v pomaštěnou kapsu hrábnul v hbitém cviku,
tři sirky vyndal z ní, tři hlavičky jich rudé,
a Dubák vytrhnuv je řekl: „Dost jich bude!“
Hned k mezi běželi, tam k vyhrabané peci;
však dokud nesešli se, Dubák nerozsvěcí,
pak teprv skrčiv se už škrtnul opatrně –
leč hlávka odletěvši zasyčela v drně.
Než Dubák druhou sirkou škrtnul pod kabátem,
dřív Joza s Pavlou těsněj přiskočili chvatem,
by větru nedali. A sirka chytla šťastně.
V tom foukl větřík, shasil. Pasák sevřel dásně
a s hněvem obořil se: „Co jste mi tu platni?
Tak vidíte! Nu Jozo, honem něco hmatni!
Už máme poslední! Než škrtnu o kalhoty,
ty, Jozo, rozhal halenu! A Pavlo, co ty?
Nač sukni máš?“ A Pavla poskočila k němu,
jak za sukni jí škubnul. „Nejste k praničemu.“
Svou bundu Joza hnedle nadýmá, co stačí,
a Pavla za nimi svou sukničku, jež kratší
je bosých nohou, sotva kolena jsou skryta,
horlivě nastavuje, v obě ruce chytá
a roztahuje ve klín, jak by chtěla oba
do klína sebrati, ač obou menší roba.
V tom chlapci sebou škubli: proužek dýmu bílý
se kroutil z čepice, v níž slámu podpálili.
Jak kovářskými měchy do hranice duli,
a Pavla vykřikujíc, ruce v těla půli,
radostí hopkala a v dovádivém křiku
se překulila hbitě třikrát po trávníku.
Však hned ji rázem zdvihlo okřiknutí hlasné:
„I hleďme na ni! Vstaneš! Vždyť nám oheň shasne!
Ty daremnice, hnedle doskoč na strniště,
sic uvidíš, že s námi nepoženeš příště!“
Tu všichni tři hned zručně hrabošili v poli,
a Dubák přikládal a načechrával holí,
co snesli strniště a pejřavky a chrastí.
Však Joza s Pavlou jen když mohli ku své slasti
stebélko přiložiť a v plamen zafouknouti,
ač slunce rozlévalo na středu své pouti
s nebeska živý oheň, tak že všem pot řinul,
a Joza beranici do týla si šinul.