To nitrem šlehne nový žár,
do mozku vryje žhavý spár
a na ruině vzletů tvých
vypukne v pronikavý smích.
Ten smích, ten smích, jenž rozpytvá
zdrásané srdce za živa,
krev všechnu vžene do hlavy
a skráně ohněm rozžhaví
a jako ďábel šeptne ti
tvou bezmocnost, tvé prokletí...
Ten smutek, který tiše plál,
vypukne v nenávisti pal,
ve vztek a záští. Ruce tvé
by chtěly ranit do krve,
cit všechen stělesnit se chce
v cynické kruté urážce –
leč smích ten sípe do noci:
Jsi ubohý, jsi bez moci!