Kde teď dumá starý klášter v smutné rozvalině,
šedivý mnich kdysi kráčel v lip staletých stíně;
dlouhá, po pás splývající brada se mu třásla,
ale v oku síly jiskra posud neuhasla,
krok se chvěl a ruce stuhlé tiskly habit v křeči.
Stíny rostly, sbor lip šuměl tajeplnou řečí,
něco lístků bílých růží, něco žlutých listů
vítr svál sem, okna chrámu plála v ametystu
šedých mračen, v kterých hasla záře slunce zlatá.
Chrám byl pustý, zato okna refektáře vzňatá,
v sterých světlech míhala se, neb dnes nastolení
slaviti měl nový opat. Mnich v hlubokém snění
sám jen kráčel sadem pustým s nakloněnou skrání,
v jeho vzdech jen časem padlo sýčka zastenání
neb šum stromů, jak spěl vítr jejich korunami,
a ten rovněž jak vzdech zmíral v dálce arkádami.