Po těchto slovech k oknu brala se
a ulomila blankytný ten květ,
jenž, plný smrti, život teď jí dal,
neb bez Guiscarda smrtí život byl.
Když rtoma vešel do nitra jí jed,
hned byly tváře její zsinalé
a nohy třásly se. Šla na postel
a klesla tam jak podkosený květ,
a ležela jak tenkrát Guiscardo
v té šumné zahradě, kde sladce spal
na starém sarkofágu z mramoru.
Jí podušku též vlasy tvořily,
a temné řasy oči clonily,
však bílou rukou, sladké hudby zdroj
teď nedržela, jako tenkrát on,
však těsně k prsům urnu tlačila,
v níž mrtvé jeho srdce leželo,
a s úsměvem na čarokrásných rtech
na příchod smrti tiše čekala.