Avšak ve svoji řeč blahovolně i češtinu míchal,
ač jeho družka hrdá s nelibostí nesla to zřejmou.
A když do sporu pak sama hodlala břitce zasáhnout,
zved’ muž sklenku plnou, rozmarně ukončuje půtku:
„Aj, k veselí tuto nás číš vína jarého pozývá,
s oblohy host nám spad’ z nenadání k zábavě družné –
nač tu chvíli milou v šarvátce utráceti marné?!
V noc kdyby vedla se dál, přec každý zůstane při svém.
Já sic víry nemám, že zdar té vzejde myšlence,
jíž tak mocně planou vaše bujné skráně mladistvé,
leckdy také žertem proti Hynkovi chápu se dřevce,
avšak nechci mu brát onu víru, ni vám, pane Živso!
Jeť temeniště její v ideálním povzletu krásném,
jenž tak pěkně sluší době mládí, krášle i starce –
nuž, toto světlo nebes hruď lidskou stále zahřívej!“
Ve shodu přátelskou tré zvučně zacinkalo číší.