Vzdychal, obraz slíčné panny vinul
Jako matka k srdcy outlé dítě
Nestálosti lidské vrtkost cýtě,
Trnul, by sen lásky nezahynul,
Aby věčně, byť jen v pomyšlení,
S roztomilou dívkou v štěstí plynul.
Poskakoval jako v pomatení
Mysle, že se s milou sjíti může.
Y hned z trní vykvetaly růže,
Z hor se ráje milým rozvíjely,
Kdežto šťastní s veselými čely
Jako dítky bez starosti
Topili se v lahodnosti.