Neusnul však svatý Prokop;
nad ohništěm, které hasnouc
v popel skrývalo své žáry,
seděl v bolném zamyšlení.
Cítil náhle, jeho duchu
že se propast otevírá
hluboká a nekonečná.
Blahý pocit jeho štěstí
zmizel bleskem v této chmuře.
která jako pavučina
jala v sítě jeho duši.
Sama sebe jal se ptáti:
Čím jsi byl zde v této poušti
svému lidu, svojí vlasti?
Sobě žils jen, ovšem v klidu,
ale rovněž v nečinnosti.
Je ten život, který žiješ,
zcela tvůj, bys dle své vůle
tak jej skrýval všemu světu?
Nebyls víc než pařez suchý,
v pralese jenž mrtev dřímá,
v letě halen v suché listí,
v zimě pohřben v hustém sněhu.