Tak táhnul sen kol zrakův mých – mým zrakům tož pohádka:
Tak mnoho žalu bylo v něm a předc i rozkoš sladká.
A nevědomky srdce mé se obměkčilo rázem
A zplakalo – a plakalo tím smutným nad obrazem.
Já seděl v kraji sám a sám, jak v mrtvém temném hrobě,
A že tu žiji sotva sám jsem uvěřiltě sobě!
A moje slzy kanuly, já plakal jako dítě -
Vždyť nikdo mne tu neviděl – tak tiše, bolně, skrytě.
A o životě snil jsem tu v tom velkém dolu hrobě
A sen ten svého života jsem prosnil jenom... sobě!...