„Tancredi,“ řekla, „kníže, soudce můj,
o hanbě žádné nemluv, není jí.
Tvé lásky vzdávám se, neb prosit tě
o slitování se mnou – nechci je.
Chci spravedlnosť pouze; důvody
já pověsť hájím svou, ne omluvou,
a činem pak na jevo zřejmě dám,
že duše moje nízká není... Slyš.
Já milovala, ne, já miluji
Guiscarda svého. Dokud ve mně dech,
já milovati nepřestanu jej.
Ty žádnou křehkosť nevyčítej mi,
já silná byla vždy, dle toho suď,
jak neskonalá jeho čaromoc,
když mramorná má pevnosť podlehla.
Díš, že má láska hřích, neb tajná jest,
pak ty však spáchal jsi ten, pane, hřích,
neb povinnosť tvá byla otcovská
mě provdati. Mám v žilách krev jak ty
a vášně mám, jak ty’s je někdy měl,
a zákonům podléhám přírody
jak ty a každý jiný. Moudrosť tvá,
tak slavená, proč nevěděla to?
Ó, věděla to, ale láska tvá,
jež není víc než skrytá sobeckosť,
tu bránila ti jednat s rozvahou.
Nuž, s rozvahou tu jednala jsem já,
ne poslouchajíc pudům v slepotě,
já mezi všemi toho volila,
jejž postavila sama příroda
na místo vysoké, neb krásný duch
v tom krásném těle dlí. Ty vyčítáš,
– (jak nízký je to, pane, předsudek,
jejž sdílíš s davem, kterým pohrdáš) –
ty vyčítáš mi, že jsem zvolila
si muže, jak díš, z rodu nízkého.
Ten nízký rod ne jeho chybou jest,
toť omyl pouze jesti osudu,
jenž často nehodného postaví
na vyvýšené místo, nechaje
ty nejvzácnější v prachu ležeti.
Jsa moudrým, sám přec cenu člověka
ty rozeznáváš. Ušlechtilý jest
Guiscardo můj, a tedy šlechticem.
Když velké úcty zasluhuje kdo
a když se nevzdává mu úcta přec,
kdo hřeší tu? Ten, který nárok má,
by vzdala se mu? Myslím spíš, že ten,
jenž na jevo ji dáti zdráhá se.
Nuž, zkoumej všechny svoje dvořany
dle jejich snah, dle zvyků, smýšlení,
a porovnávej pak je s Guiscardem,
a jsi-li spravedlivý v srdci svém,
pak neřekneš, že tvoje Ghismonda
si nízkého zvolila člověka.
A je-li chud, bez jména skvělého,
pak je to hanba jenom, otče, tvá,
neb znaje cenu jeho nechals jej,
kam slepá uvrhla jej náhoda.
Ó, chudí byli králové už též
a mnohý, který v mládí ovce pás’,
na trůně nejskvělejším seděl pak...
Jsem u konce, teď čiň, co libo ti.
Buď krutý ve svém stáří, vyžeň mě,
o milosť neprosím, šíj neskloním,
neb neuznávám, že jsem hřešila.
To ale věz, že jeden osud jen
mě čeká s ním. Zhyne-li Guiscardo
a neproliješ též i moji krev,
pak ruka moje místo ruky tvé
čin dokoná. A nyní, otče, jdi
a nemůžeš-li slzy zdržeti,
plač s mými dívkami, mě s Guiscardem
však jedním rázem zabij zároveň.“