A že mok révy jazyk osvěžuje,
Rutulus, voják, takto rozumoval:
– Jak truchlým byl by los náš, bědných lidí,
kdyby ta moudrost nesmrtelných bohů
nebyla dala v žití naše révu!
A krajům, kde jí není, dali bozi
zas jiné šťávy, které pohánějí
krev k rychlejšímu běhu, při tom duši
starosti berou, dají bujný rozmar
a radost z žití. Všude lidé pijí
a proto pijí, že je život tíhou,
a aby píti mohli, dali bozi
jim révu nebo jinou tekutinu.
Hle v Gallii! Když polem jsme tam byli
pod Germanikem, slavným Germanikem,
tu stávalo se, že nám aktuar náš
nedodal vína – a hned bylo smutno.
Ba... smutno – co jsem vlastně chtěl vám říci?...