Či chtí znáti kněze, jehož vzlet
v Křivoklátsku za dvě léta skrovná
deset tisíc duší přived zpět
z pekla do ovčince Páně zrovna,
tak že po stech poklekaly na zem,
ne jenom, že dragouny jsou hnány,
leč zázračným Krista před obrazem,
jemuž znova krvácely rány,
chtíce svatým nachem z ďábla sití
po druhé lid český vykoupiti?
Či snad pověsť z Prachenska je nutí,
aby znali kněze horlitele,
jehož slovo v duši hloub se stele,
hřímajíc jak horské bouře zdmutí;
jehož noha bez obuvi, holá,
po dědinách dnem i nocí chodí,
a jenž zvonkem lidi v cestě volá
na kázeň, jež šílenstvím se rodí?
Či Pražany slídná chtivosť žene,
hněvného by odvážlivce znali,
jehož ruce s Ferrem kalich sňaly
s Týnské věže, sto let zneuctěné?
nikdy víc by v slunci nezaplál
jako dříve v blaženější době,
když jej Čechů nejslavnější král
vznésti kázal chrámu ku ozdobě? –