Ó otče můj, mé srdce nyní tuší,
proč s celou svojí duší
jsi práci posvětil svůj život celý,
proč dílna tvá ti celým světem byla,
proč, když se hodina tvá přiblížila,
se oči tvoje klidně uzavřely
v ten večer života, když jeho úkol
byl vykonán. A my jsme stáli vůkol –
hle, v poctivosti zbělely tvé vlasy
a třeba starost mnohá ulehla si
na čelo tvé, – ó trud a starost mnohá! –
tou vírou v boha
přec večer tvůj byl plný souzvuku.
Za sebou maje celý život práce,
jež ze všech trudů vyléčí,
tak, hlavu na stranu, jen vzdech’ jsi krátce,
a jak jsi žil, tak tiše, bez hluku
jsi usnul, jako usne malé děcko,
ó štěstí největší,
tak žít, tak umřít, tiše, bez řečí –
být připraven, toť všecko!