a mrtvol nakupených celým stohem
se k němu prodral, aby dal mu s bohem.
V tvář pohléd’ mu. Ta byla děsně bledá,
jak nebe, když se na něm luna zvedá,
po délce jeho těla krev jen tekla
a byla horká jako láva z pekla,
kol zemi barvila do fialova.
A dobrý Roland nemoh’ říci slova,
jen cítil, Francie jak vdovou bude
po tomto reku, dědictví jak chudé
jsou po něm ostatní a jak svět celý
jak sirotek, jak císař osiřelý
tou bude ranou, jakby ztratil syna,
jak opláče jen toho paladina!
A co tak Roland přemítal, v té chvíli
již bez smyslu se náhle s koně chýlí
tak dojat bolestí nad druha ztrátou.
Však tento mroucí v přilbu jeho zlatou,
by vzkřísil jej a zvolal k povinnosti,
sek’ s divou silou v neurvalé zlosti,
až proťal ji, až cítil Roland meče
svist vlasy projet, rázem mdloby křeče
střás’ s duše, na koni se vztyčil prudce
a Oliveru obě chytil ruce
a bolným hlasem pravil: „To mně, bratře?
jsem Roland přec!“ – V zrak mroucí jemu patře
jak sítí chvěl se, když v ně vichr duje;
mdlým retem Olivier pohybuje
děl: „Vím to, drahý, odpusť, vidím tmíti
se celý svět... však ty dál musíš žíti,
ne omdlévat, já volal tě tou ranou
zpět k práci nové!“ Sklonil hlavu stranou