Zas pochybností býlí vzklíčilo:
„Což po bohu, jenž bájí zázraků
jak berlou podpírá své učení,
což po bohu, jenž slova svého zvuk
provází hromem, aby srdcí zvon
tajemnou bázní v souhlas rozhoupal,
záhrobních trestů burnou vichřicí?
Proč učení to, je-li od boha,
jak zlatá mince vlastní hodnotou
nevchází v lid, jak símě květinek
smetené z dáli vichrem náhody,
jež sluncem vůle, vláhou rozumu
ze sebe klíčí v kalich úrody?
Proč, chce-li bůh mne k pravdě dovésti,
též ke mně nesnese se zázrakem,
učení znak mi ohněm nevtiskne?
proč Šavlovi se bleskem ukázal
a pravdy číš mu vnutil mocí svou?“
Kol čela zástup divných myšlének,
motýlů nočních směs se míhala,
až v duši hlas se ozval tajemně:
„Dej v pouť se rychle! do Egypta jdi,
tam staleté jsou knihy moudrosti,
jichž klíčem zlatým kněží posvátní
chrám pravdy věčné tobě otevrou.“
Na pouť se dálnou zvedl Augustin.