Tak bloudě kdys tmavého lesa stínem,
jsem náhle lučné vstoupil do mýtiny
zarostlé šípkovím a rozmarýnem.
Jen v jednom místě hlína ještě živá
a nad ní mladá jedlice se kývá
půl zelená a z pola souší rudá.
To zahrada, jak všude jinde tklivá
po širé zemi; – ale zde, v tu stranu
se zdála býti dvojnásob tak chudá
a opuštěná jako žádná v světě,
neb jenom srna rozhrne tu snětě,
a vychází na hřbitov Indiánů.