A nečekali jeho svolení
a vešli v loď, a Brandan zmítán byl
tak velkým bolem, že mu bledla líc,
neb Bůh mu vnuknul chmurné tušení,
že k zlému oběma ta bude pouť.
On chtěl je varovat, však šetřit též,
a hlavu skloniv k prsoum pokorně,
děl chvějícím se hlasem: „Šepce mi
hlas mého srdce, z nás že zhynou dva,
že jeden pokušení podlehne
a druhého že Dathán, ďáblův pán,
do síti lapne. Ještě jesti čas
se vrátit na břeh.“ Takto pravil jim,
a bylo ticho; nikdo nevystoup’.
Tu prosil Brandan Boha za ně též,
pak pozved’ ruce žehnaje jim všem
a loď se hnula v moře šumnou poušť.
V tom bílý pták do vzduchu nesl se
a bratr Ondřej zvolal radostně:
„To šťastným zajisté jest znamením!“