Buď rakev, popelnice – uložena v zemi.
Ba tvrdí Platon, Athéňané staří
že hroby předků po svých měli domech;
krb rodný proto posvátný byl starým.
To piety byl čin. Buď dovoleno
mně odbočiti k nám, v čas bližší, domů.
Ferrante Aragonský v Neapoli,
zván Moro nero podle kata – negra,
měl plné podzemí svých soků v poutech,
kam vstupoval jich na mučení mnohdy.
Však v komnatách, své na blízkosti, povždy
měl sbírku protivníků – odpravených
a čistě balsamovaných, v těch šatech,
jež odívali za živa, ať šlechty
to hedbáv honosný, neb hadry chlapa,
co panstva za peníz naň číhal s dýkou.
A netajil ty mumie! Ne úděs,
smích vítězný a škodolibý lámal
rty posupné, když odhaloval hostem
je na odstrachy od spiknutí možných,
neb sám se kochal hrobařsky svou silou.
Čtu v dějích rodu onoho či toho:
„A mrtvé svoje mohli ukázati,“
že nezbyli se jich snad podlou vraždou.
Ferrante jinak ukazoval světu
ty skříně drahých ostatků! Jak s myší
hrá kočka lísavá, hrál s kancléřem si,
jej s tenkou svíčkou vodě stíny komnat
– kat mouřenín jim stále slídně v patách.
Vlas Antonellu Petruccimu ježí
na hlavě hrůza, věrný sluha pánu
krom služeb svých i štědré dary dává,
by v bázni smrtelné jen vlídný pohled
kdys ulovil jak pes, co nese kořist,
– až chudý, bez účasti v piklech vzpoury,
týl na špalek. Mním: mrtvým tělům – soucit.