teď jemu řekl jsem, co dříve král
byl slyšel z úst mých. Druh můj Silvio
se zamyslil a pravil: „Zdá se mi,
že na stopě jsem, věru, na pravé...
Slyš, Gabrieli. Žil jsem v Toledě
v ten asi čas, když jsi se narodil,
a divná tenkrát kolovala zvěst
v tom starém městě... Karel Pátý měl,
ten mocný král a císař, jak snad víš,
dceř spanilou Juanu. Blankytné
ty jasné zraky, zlatých vlasů zář,
jež ozdobou jsou krále, dědictvím
jsou po ní, neboť dona Juana
se vdala v Portugalsku. Její syn
jest don Sebastian. Byl tříletý,
když otec jeho zemřel. Královna
tak mladá, krásná, mnoho zkoušela
teď trpkosti v svém vdovství, vzali jí
i syna jejího a odňali
jí všechnu moc, ba všechen možný vliv.
To snášet nechtěla a vrátila
se v svoji vlast. Však chladně přijal ji
král Filip, bratr její. Nová strasť
ji čekala a skryla smutek svůj
kdes v klášteře... Však vzešel štěstí den:
jí zora lásky vzešla konečně!
Ten první její sňatek smutný byl,
co oběť pouze byla provdána.
Teď byla volna! Slze utřela,
jež prolévala po celý už rok
pro dítě své, jež krutě vzali jí,
a s mužem šla, jenž vášní nesmírnou
byl pro ni vzplál!... Kdo byl ten milenec?
To nikdo neví... Jednou v Toledě
se našel trup bez hlavy u řeky,
trup muže mladého, a za dva dni
jel povoz uzavřený, střežený
jak bleskem v trysku z města za noci,
však pravilo se, hrozné výkřiky
že zněly z vozu prý, že šílená
prý žena jela v něm, a někdo zhlíd,
když z domu vlekly ji, že líbala
prý v smíchu děsuplodném, v slzách zas
cos jako lidskou hlavu, halenou
do zlatých vlasů, které plynuly
jí dlouze prý, jak závoj s temena...
A tentýž dům, z kterého vyjela,
leh’ popelem... A říkalo se pak,
že v starém onom maurském paláci
ve skrytosti a v taji blaženi
dva žili lidé, žena s manželem,
a nedávno že zrodil se tam hoch...
Teď beze stopy všechno zmizelo,
dům sám a sloužící a páni též...
A na to krátce přišla truchlá zvěsť,
že zemřela prý náhle královna
kdys portugalská, doňa Juana...
Teď začali si lidé šeptati,
že ona snad to byla, nešťastná,
jež v městě žila skrytě s chotěm svým,
s tím neznámým... Však brzy pykali,
kdo slovem zavadili o tu věc,
neb zmizeli hned v noci žalářní
a nikdo o nich dále nezvěděl...
umlkly hned šepty veškeré
a shroužilo se všechno v nepaměť,
co povstalo co neurčitá zvěsť...
Nuž,” skončil Silvio, můj starý druh,
„teď, Gabrieli, světlo vzchází mi,
když tajemství znám tvého života!
Už není pochyby! Ty’s dítětem,
jež zrodilo se tenkrát v Toledě,
když shořel palác a když vraždou pad‘
ten neznámý... Nuž, krátce povím ti,
co myslím si: Ty’s bratrem královým!
Vy z jedné matky jste a podobu
jste po ní zdědili!” Tak Silvio