Odraný mnich s asketickou tváří
nenávistně na ten rej se díval
a rty jízlivými poznamenal:
– Ten, jenž neměl, kam by hlavy sklonil,
aspoň takto napravovat ráčí
chyby svého zástupníka tady.
Jako pohan svatý otec hýřil,
jako křesťan chud je v chvíli smrti.
A já vidím, kterak v nebes bráně
andělové malou jehlu drží,
jejímž ouškem duše papežova
projít nemohla, neb obtěžkána
byla mamonem a statky světa.
Teď snad projde. Chud je svatý otec
jako já na příklad, mnich, jenž doufá,
že, jak shledne anděl v rajské bráně
duši jeho tenounkou a prostou,
jehly té jí ani nenastaví.