Předivný sen! –
Já v dávnou hleděl dobu,
a přede mnou svět celý rozestřen
se měnil v tajnou kobu.
Aj velechrám se zastkvěl svatým jasem,
že divným oko zazářilo žasem!
Nádherné sloupy z věkovzdorné žuly
až k nebes klenbám pyšné hlavy pnuly,
a na nebeské klenbě s jasnou tváří
se stkvělo slunce; měsíc milou září
i hvězdy klidným kmitem
jak perly plály přetajemným svitem. –
Hle chrámem širým zástupy se vlní,
jich tváře hoří v svatém zápalu,
již pějí zbožně v mocném chorálu,
až slávozvukem prostory se plní.
A zpěvy zbožné, modlitby ty vroucí
se věncem kolem sloupů mocných vinou,
lehounkým oblakem se k nebi šinou,
skad slunce na ně leje proudy žhoucí.
Již silna duše, rámě zmohutnělo –
„Nuž k dílu, bratří,“ volá k druhu druh,
„nuž k Bohu srdce, k nebi vznesme čelo,
by ve všem veleben byl Bůh!“