„Chachachacha!“
„Chichichichi!“
„Hehehehe!“
„Huhuhuhu!“
a tak dále do překotu
– kdež bych znal tu každou notu? –
smáli se vám, moji zlatí,
smáli se vám v nebi svatí,
až se jiní v rajské dáli
tomu jejich smíchu smáli.
Štětcem totiž Lukáš míhal
po plátně, jak byl by stíhal
velkou mouchu bzukotavou,
do okna co tluče hlavou
a v klikatém letu stálém
dopálila by vás málem.
Jako z rána přístav starý,
když v něm hledíš na stožáry
a vidíš jen čiryčáry,
neboť mlha na všem sedí,
tak i zde to z plátna hledí.
Ale už se cosi rodí,
červánkem se teplým brodí
dospávavě, procítavě,
usměvavě, dobývavě,
ze skály jak ručej zurčí,
v záplavě té mlhy tvůrčí.
Prodírá se to z ní jaře,
čára lnouc se tulí k čáře,
obrysy už vidíš tváře.
Vyskočila hlava pyšně,
rosná, svěží jako višně.
I ten šotek! Slyšíš trylky,
jimiž trýskají mu žilky.
A tu druhá a tam třetí –
vidíš, že tu cosi letí:
hejno dětí, hejno dětí.
Pátá – osmá živá líce –
rozjařená jitřní skizze.
Život v ní už hází víry,
že si Rubens kroutí kníry:
„Vždyť ta barva zrovna hoří!“