Stín zármutku pokryl pouvadlé matčino líce,
vlídnou záři očí soustrastná ztemnila vláha
a rty její chvějné výčitku pronesly dojemnou:
„Ó netušíš, synu můj, ký bol mi do nitra zarýváš
steskem tímto dravým! Ó svěř mi, co srdce ti svírá,
v důvěře sdílně ulev své strasti na srdci mateřském.
Já již dříve, milý, postřehla ty stíny tajemné,
jež ti kalí čelo, zrak... Nešťastné lásky to trýzeň?
Naděje oklamané? Neukojná touha jakási?
Či snad chmůra jiná? – Ó svěř se mi, svěř se upřímně!
Snad že na ránu tvou lék najdu neb útěchu aspoň.“