A v půlnoc bijí hodiny – teď z hrobu kdybys vstala,
vím, drahá matko, nade mnou bys hořce zaplakala,
jak já jsem žitím utýrán, ach, jak to uhněte,
den ze dne se tak vláčeti v ty cesty prokleté.
A já jsem sám a, matičko, já cítím jako prve
v své duši zrak tvůj hluboký, ty oči zardělé
a vidím pohled jiný zas a ústa plná krve
a těžké ruce vychladlé, pot vlhký na čele.
Kam já jsem šel, šlo neštěstí, jen smutek duše znala,
a kdyby jsi teď po letech na chvíli z hrobu vstala,
vím, drahá matko, nade mnou bys hořce zaplakala.