Tvé slunce, přírodo, i luny záře snivá,
obzoru kruh, jenž nádherou se skvěje
a kouzlem v jiný na blankytě splývá,
vzduch jasný jako duše lesní víly,
tvůj večer kouzla pln, jenž červánkem se chvěje –
vše toto nadchlo boha v tvůrčí chvíli.
Však přišla doba, kdy se božství ptalo,
zda bez třpytného broučka žíti umí růže,
zda bez křídlence by se nebe radovalo,
zda vlna bez rybky břehu se pyšnit může;
však přišla doba, kdy se jako báje
ozvala touha po životu ráje,
kdy vesmírem ta nutnosť otřásala,
že přírodě, by pravým žitím vzplála –
potřebí člověka.