A ona laská mne a hladí jen,
šeptá mi nějaký bláznivý sen:
„Pojď, drahý, na ňadra moje
skloň hlavu svou.
Z močálů bludiček třpytivé roje
ve dlouhých řadách a zamlkly jdou,
od řeky zpěvy zní vil,
pod břehem vymletým vodníka kvil,
s oblohy zlato hvězd kane!
Ze stínů večera pohádka vane,
tiše a lehce nám do srdcí vane. –
Tak! hlavu svoji mi na prsou nech,
ať v líce hřeje mne sladký tvůj dech,
štěstí se nad námi sklání, –
cítíš ten polibek na svojí skráni?
S hvězdami níží se nebe –
Proč jsi tak zachmuřen? O čem to sníš?
Pozemských trudů tě přemáhá tíž?
Skonejším v náručí tebe!
Na všechno zapomeň již!“ –
Kol hrdla otáčí bílé mi páže,
zlatými vlasy mne váže.