„Směšna mi jistě není ona dávná lidstva myšlénka,
jež tká nad mohylou sen hvězdný o světě příštím.
Rád bych víru choval, že v stánky se povznese věčné
duch můj nad těla prach, s milenými se sejde bytostmi
kdes v oblasti jiné, ať s jasnou étheru řízou
na světokouli jakés krasší tam v dáli nebeské –“
máchnul Živsa rukou k zářící obloze letní,
v nížto se páslo modrem bělorouných stádo beránků –
„či snad v sídle duchů pouhém, hmoty přítěže prostém;
avšak zřím-li jenom, jak v lehkém úrazu mozku
již se kalí ducha jas, jak ve mdlobě vázne myšlénka,
spánkem ze dne na den vědomí naše tuchne a hasne,
jak v těle stárnoucím též duch ponenáhlu malátní,
až se konečně vrací v let dětských obzory mlžné:
zřím-li ty úkazy jen, tuť volky nevolky se přízním
s myšlénkou bodavou: Duše člověka stejně zanikne,
jak zvadlého mizí květu jemná vůně a záře.“