Bříza s lidem truchlí opásána bíle
nápadně se rovná děvě zabloudilé,
duchu strážnému neb pohádkové paní,
která srdce lidu kryje bílou dlaní,
zlatým jeho písním vyhynouti nedá,
a o jeho báje vždy je strachy bledá.
Nad propastmi dumá, nad skalami vzdychá. –
K ní jak ku družce se tulí olše tichá,
oděna v háv temný hlubokého smutku,
jak by lid náš v hrobě pochován byl vskutku;
jak by ku vzkříšení nebylo již čáky,
a on ještě žije, k nebi zdvíhá zraky,
tělo uhnětené v proudech potu koupá. –