v dalším líčení bych ustal již.
Však i v Tobě, čtenářko má mladá,
rozehrán je jistě každý čiv,
do srdéčka tíseň se Ti vkrádá...
Upokoj se! Darmo Tvoje líčka
smáčí slza; Láďa zůstal živ.
Nemohu přec dát mu zahynouti,
bylť on soudruhem mi od malička
na klopotné tímto světem pouti.
Nuže věz, že v rozhodné té chvíli,
funící když na zoufalce vlak
z blízka upřel ohnivý svůj zrak,
Láďa mžikem pozbyl všaké síly
k poslední své cestě; sterých klopot
rázem zapomněl a práskl do bot.