V saloně však již Flora hosty vítala. –
Tu usmála se vlídně, ručku podala,
tu sotva kývla hlavou s bezvýznamným hledem
a jiným lichotila s pěknou poklonou,
tu milostí svou hřeje a zas mrazí ledem.
Však při tom stále stejně roztomilou byla.
Společnosť skvělá brzo salon naplnila.
Jak mladé paní ňadra hrdostí se dmou, –
div radostí že někdy v jásot neupadá.
Pan purkmistr tu s chotí, za ním městská rada,
žid Mojžíš, milionář, s pěti prsteny, –
tu věda zastoupena pány professory
a mistrem kameníkem české Uměny.
Nu, zkrátka, je tu města nejkrásnější květ,
ba zastoupen je také literární svět.
Ten mladík, jenž se točí stále kolem Flory,
pro celou obec naši galantoma vzor,
toť Oldřich Mandelinka, místní redaktor.
A jak je mladá paní k němu milostivá,
dnes všady sledují ho její očka snivá.
Jak muška kolem světla on se kol ní točí
a poslouchá, co káží svůdné její oči.
Co obyčejně bývá na konec až hodů,
o politice nejdřív počli mluvit dnes.
A Flora podávajíc malinovou vodu
se děsí, kterak smutně český národ kles’.
„A není divu, dokud za poslance svoje
lid volí baby, které uprchnou hned z boje,
jak ministr jim prstem jenom pohrozí,
či prospěcháře, kteří po odměně baží, – –
sen o zlatém je křížku ve sněmovně blaží.
Jsou ovšem mezi nimi – ale nemnozí, –
již plní povinnosti – a jich počet slabý
je třeba by byl brzo hojně rozmnožen.
Snad několik přec mužů najdem na Polabí,
již neděsili by se všeho jako baby!“ –