Ven z obory. Kde nevím. – Pak jsem poli bloudil,
kdes po krtinách rozvlhlých jsem v lukách tápal,
šel řídkou alejí kams ptáčnic, planých třešní
(mně teprv teď tak zdá se v jasné chvíli dnešní),
kdes štěkal pes a v dáli mlýn kdes teskně klapal
(zvuk nyní zvědavě a pátravě jsem lapal),
a posléz došel silnice. Kam vede, kdo ví;
však lehčeji mně k mysli je ten pochod nový, –
snad přece někde dojdu k lidské ku chalupě.