Skály příkré, šedé skály,
nejednou jste zaplakaly,
vůkol vás kdy bouře děsná
zašlehala krajin mořem,
hrad váš kdy se s divým hořem
selanky své budil ze sna,
kalich vztyčil; hradba šedá
k vám kdy lkala: „Běda, běda!
Kam zrak letí, kam jen patří,
vraždu vidí – bratří, bratří...“
Skály příkré, šedé skály,
hoj což vy jste zajásaly,
ve své kdy jste tuhé kolo
umkly rychle, umkly plaše
polo vraha, krále polo,
loupežného Matyáše!
Bouře hučí, vítěz hýří:
„Živ buď Jiří, velký Jiří!“ – –
Ticho nyní, pusto, hlucho.
Vítěz mrtev, a mé ucho
slyší jenom nářek, lkání –
bože, bože, slitování!...
Jako ze sna zvedám oko –
co to bylo? Přeširoko
krajinka jen tichá, čistá.
Zmizel kříž i kalich Krista,
a jen píseň po skal lomu
z vážných chrámů, z bílých domů
letí ke mně, bouří ve mně:
„Země drahá, rodná země!
Dávno stichly kruté boje,
a kdy uschnou slzy tvoje?...“