„Nežalujte, milá Bělo,“
kněžna těšila ji,
„žádný neví, co mu žití
ve svém klínu tají;
utište se, život lidský
pln je různé vady,
žalosť chodí o berličkách
nejen zde, leč všady,
nevybírá, nesmlouvá se
na moři ni poli,
stýrá, kdo jí v cestu vkročí,
ať je kdo je koli,
vzmužte se přec; uschla jste mi
za kratičkou dobu,
jako třešně nejkrásnější
od vrabčího zobu;
Bůh tak chtěl, vždyť ještě jedno
dítko vlastním zvete,
Helénka je, navštivte ji,
kdykoli jen chcete,
potěšte se, přijďte, drahá,
v smutku k nám vždy spěšte,
náhradu než Pánbůh pošle,
s Helénkou se těšte.
Nebědujte, pověsť praví,
zle že dítko zkusí,
po smrti když slzy matky
všecky sbírať musí.
Sbírá-li váš Tomek všecek
žal, jenž vás tu děsí,
sotva chudák dnem a nocí
v práci odpočne si;
když si druhé dítky hrají
nebo chválí Boha,
v křemen vašich cest se ryje
outlá jeho noha.
Tak dí pověsť; nechte toho,
Pánbůh ví, co dělá,
přemozte se!“ – „Ach, jak mohu?“
Běla pověděla. –
„Přijďte častěj na návštěvu,
vám-li zasteskne se!“