Tak zřím ji denně. Jaro venku,
ples, jásot v květných haluzích –
a ona v smrti na okenku
jak žaloba zří v onen smích.
Let slábne juž, stín skonu v oku,
a soucit něm je v oltáři. –
Proč vidím všude onu sloku,
jež děs nám vrhá do tváří?