Až jednou časně vzešel pruh světla zsinalý,
že ve směsici hlasů jsme všichni povstali.
Kam půjdem? Známo není! Já zřím jen toliko,
jak ruka něčí pevná se dere pod víko,
že na dubovém stole jsem vsazen do řady,
co trubač obmýšlený a stěžej armády,
že avancement můj budí tíž ve mně sladkých muk
a proti nám že stojí jak skála cizí pluk
a chřtány děl že hledí ve slávě ztrnulé,
v své nenávisti krevní. Vy z jiné škatule!
A napjetí že klíčí, krev rychle zahárá,
že veden vzniklým pudem jim troubím trarará,
vždy víc a hloub že cítěn náš poměr záhubný,
ač k roznícení myslí se tluče na bubny,
že závrať jako šlojíř vše hlavy obtáčí,
že centrum víru všeho je ve mně trubači,
že jako rány skalní se blíží koní cval,
že rukáv plný krve... že... což bych umíral?