Aztán a három hű özvegy felel
A fájdalom nyugodt fenségivel:
Ah, légyen áldott, szent az óra, melyben
Szeretni és szenvedni megtanúlánk!
Veszít a szív és emlékszik halálig,
A bú emel, gyönyörrel szúr a fúlánk!
Hű fájdalomban a szent kép miénk,
Nem vágyunk vissza, hol nem szenvedénk!
És a köny, a köny! örömed
Óráiban mosolyg veled;
S ha lelked fáj, égetve kínja:
Lelkedről azt magába szívja.
Oh, szánunk fényes szellemek!
Kik soha nem könyeztetek!
Mi vígasztal, jutalmaz, enyhít,
Erény, hűség s fájdalmak ára,
Egész mennyország itt a földön
Az égtől egy könycseppbe zárva!