Tvá přišla Smrt, postála u tvých dveří
a schýlila se k tobě...
Můj druhu milý, těžko srdce věří,
že ústa tvá již navždy něma jsou
a pro věčnost že nyní na prsou
skříženy drahé ruce tvoje obě,
že navždy ustydla tvá prsa, která
tvé zlaté srdce kryla.
Básníku tichý dumavého šera,
teď hlava tvoje milá
již dosnila svých vidin luzné taje,
jež měsíc kouzelnou svou září protkal,
když v obrazy tvá ruka kreslila je.
Co v snění svém jsi luzné krásy potkal,
jež v duši tvojí zkvetla,
když v tichém svitu měsíčního světla
tvých dum svět čarný ožil!
Teď ruce křížem na hrudi jsi složil
a život poety jsi dožil,
jenž nestřísněn šel za vysokým cílem,
jenž v duši své vždy ideal nes’ drahý
a jenž, prost nízké snahy,
rzi neměl na svém štítě bílém.
Ty s velkou duší
jsi podál zůstal nízké, všední vřavy,
kde srdce tuší
ryk posupný a rvavý
těch, kteří svět i sami sebe klamou
pozlátkem laciným v té honbě za reklamou.
Tys tichým, skromným zůstal,
když ryk ten vůkol vzrůstal
a zněly fanfár bubny
a hlahol chlubný
těch malých kolem rost’
a křik zněl sobecký,
kde nad všechno a nad všecky
se nadýmala hluchá prostřednost.
Vše bylo tobě cizí,
i hesla, jež jsou dnes a zítra mizí, –
jen stranou chtěl jsi tiše stát
tam, všednosti kde není žádné
a kde jen srdcím vyvolených vládne
bohyně světlé, Krásy, majestát...