Tehdáž mluvím v rozhorlení:
Místo slovútného shromáždění
S dítkami se vroucně obírajíc
Cestu k moudrosti jim otvírajíc
Řiďte milých nevinné a čisté mravy,
Aby v kterékoli vkročí stavy,
Nesly krásnější rok po roce
Drahé vlasti ovoce.
Tuť vám v tiché domácnosti
Hodiny co vodou uplynou,
Zdravý rozum, milostivé ctnosti
V outlých srdečkách se rozvinou.
Jaká sláva, jaká radost
Pro rodiče starostlivé,
Jestli dítky přívětivé
Ctnostmi ozdobují mladost,
K prospěchuli vlasti milé
Užívají mysli čilé!
Všecky rozkoše se v páru tratí,
Sláva dítek otcy zlatí
V budoucnosti květné činy.
Matka laskavými syny
V sešlém věku obživuje,
S veselostí na neviny
Růžových dcer hledíc sobě
V nejtruchlejší době
Bídy oslazuje.
Rodičům tak splatí práce perné
Dítky nevinnosti věrné.
Švarný uhlíř ještě mluvit chtěl;
Nedalo mu nové podívání
Pokračovat v rozmlouvání.
Strážní Bohuslava vedli.
Jako zmoklý v prostřed šel,
Bůjné tváři hrdinovi zbledly,
Člověkem se poznal býti,
Že y strachy musý mříti,
Právu sklonit hrdou hlavu.
Ač se bočí, není v stavu
Ouzkosti a hrůzy skrýti;
Neb zlé svědomí se postavilo,
Jak hrom do duše mu promluvilo:
Člověks! kde máš zápis, že jsy více?
Zdali neznáš y té potřebnosti
Jako narození v soukromnosti?
Rytíři, y tobě slzy kalí líce,
Jako jestřáb na tebe se nemoc žene,
Mrtví smělost, klíčí oudy rozdrobené,
Svírá srdce nevyslovnou bolestí.
Čili plyna v blaženosti nezkalené,
Duše pyšná! neznáš dravých neštěstí?
Ouzkostli ti růže v cestu stele,
Smrtli ráje strojí? smíšli směle
Plésat: Já jsem v matce perle píval,
Zlato jídávaje Bohem býval?
Slavná hlavo! člověks jako jiný,
Ztřes se! k tomu hanebný a vinný!
Proč chceš tedy zamračeným okem
Nad lidi se vypínati,
Slabé bratří hrdým krokem
Jako plévy rozšlapati?
Každý, kdo má srdce v těle,
Může hlavy pozdvihnouti,
Může řícy tobě směle:
Nechcy tebou zahynouti!