Hle vytýkají řečí nevybranou
odpustků prodávání mnichům našim.
Kam jdou ty sumy? Máme my v svých truhlách
v Andělském hradě aspoň tisíc skudů?
A měli jsme kdy? Pasquino nám vyčet,
že trojí papežství my spotřebujem,
tož své a svého předchůdce a toho,
jenž po nás přijde. V tom je mnoho pravdy,
však k naší cti jen. Stavíme chrám Petrův
a vyzdobujem vším, co bozi dali
za úděl duchům zvláště vyvoleným,
kostely svatých, hroby mučeníků
i palác náš, kde sídlí hlavy církve.
Když Bůh náš jmenem Zeva vládl světu,
tu Římané i Řeci starali se,
by skvostný dům měl on i bozi druzí,
a nikdo nereptal a nevzepřel se –
má teď být jinak? Ubohý ten člověk,
jenž na Golgathě v hrozných mukách skonal,
po smrti časné Bohem jsa má žíti,
jak brusič nožů kdesi v temné kobě?
A vinou je, že sami též žít chceme
v příslušné míře, jak ji vyžaduje
náš stav a hodnost naše? Nad císaři
a všemi králi postaven je papež,
jak stříbro nad olovem. Kdyby Luther
byl papežem – však nejednal by jinak.
Což nevěříme? – Jaké výtky tedy?
Vždyť hory přenesla by naše víra
a lásku máme k lidstvu bezeměrnou,
že jen ta naše víra jest jí rovna.
Což nesvědčí o dobrém srdci našem,
že za vezdejší peníz dovoluje
získati duším blaho nebes jednou?
Neb klíče mít a nechtít otevříti,
toť znakem srdce tvrdosti by bylo.
A trestající meč pak dán nám k tomu,
by vlky zbíjel, kteří v rouše ovčím
se stádem smíšeni se připližují
k ovčínům našim. Tak jsme nešetřili
ni kardinalů – sám jste četl, Bembo,
rozsudek na smrt bratru Petruccimu,
jenž zákeřně nám po životě sáhl,
a víte také, že jsme v chvíli oné,
když Roland černoch hrdlo jeho rdousil
v Andělském hradě, na modlitbách dleli
a duši jeho absoluci dali
in articulo mortis – neví Luther,
že meč náš byl a jest vždy nabroušený?
Sto roků tomu, kdy se český blouznil,
magister Jan Hus vzepřel svaté církvi
a upálen byl. Upálen byl také
mnich dominikan v mojí Florencii,
jenž nad papežem za soudce se činil...
Lva doupětem jest katolická církev,
jež Faedrus líčí: mnoho stop jde k němu
odvážných zvířat, ale žádná z něho...
Počkáme zatím, zdali císař pozná,
kam jdou ty spády, má též meč svůj v ruce
a také ví, že povinosti jisté
jsou připoutány k hodnosti té jeho.