V svém lkání ustaň na chvíli
a poznáš, jaks byl zpozdilý,
že jistě jsi, že dýcháš, žiješ,
chlad noci lačným retem piješ,
že bolest cítíš, ještě víš,
dost málo ovšem to v tvou žízeň,
leč toto málo, žal svůj, trýzeň,
dáš za neznámou jakous říš
tak ochotně, tak snadno, hravě,
a myslíš k tomu – obětavě!
Jen jednou žiješ na světě;
hrou náhody pár atomů
se shluklo v tvého těla tvar
a rozprchne se, v podletě
jak svadlé listí se stromu,
a vzácnou tuto jednu chvíli,
ten nevyzpytný nebes dar,
to vření sladké, božské síly,
ten žití pocit blažící,
to všecko, co se nenavrátí,
ty ochoten jsi v oběť dáti
ve víru mysli blouznící?