Před otcem každý v žáru mladé duše
chtěl nejlepším být střelcem! Jaká jízda!
po kořisti sup neletí tak z hnízda,
jak oni jeli, koně břichem metli
prach nádvoří a z luku šípy letly
a každý vbod’ se v černé terče kruhy.
I úžas jal vše dvořany a sluhy
a kolem jejich hlučná chvála spěla,
leč krále skráň se víc a více tměla,
pěst svírala se, drtíc jilec meče.
Dal zavolat je, hle, pot v proudech teče
jim po čele; šli, za ruce se vzali
a s jasným zrakem před svým otcem stáli
jak děti dvě na chválu čekajíce.
Leč otec král své nevyjasnil líce
a krátce děl: „Jste dobří střelci oba.
Však, starší, slyš, v tvém oku číhá zloba,
tvůj, mladší, ret se pohrdavě křiví,
či myslíte, že otec vám se diví?
Jen otázku a pak můžete jíti.
Ty, černovlasý, rci mně, za čím řítí
se nejraději střela z tvého luku?“ –