Otče,
otče můj, tvou víru jsem ztratil,
že by ještě někdy velikosti plamen
ten kupčící národ zlatil,
že by nový Tábor tu povstal proti světu,
necouvl před dračí tlamou,
zahořel železným nadšením,
ne vlasteneckou slamou.
Zas politik bude tu hrabivý hokynář
či pimprle z brambor,
zas filosof vycedí kalamář
pro radost měšťáků a na zlost konkurenta,
zas básník dá změknouti mozku,
až přijde čtyřicítka,
sedlák tě okrade, dělník si zavlastenčí,
a III. internacionála se u nich pěkně ztenčí
v odznak a rudou pásku:
český komunista
před válkou občanskou varovný zdvihne hlas,
soukromé vlastnictví uctí v otrocké ženě –
sper je ďas!
Co mně a jim?
Loužičko česká, k tobě nepatřím.