Já ku přeplavě moře galér velitelem
k cti rhodských rytířů. Již v četném tlumu skvělém
loď Provence a Španěl, Genue a Pisy
a Neapole, Rhodu, ode břehů mizí
kde truchlí Francie, Řím v ústrety ač plesá.
Řiď loď, měj pozor vod, hleď vpřed i na nebesa,
– byl Svatý Otec požehnal ty pláně vodní,
však jest už podzim vrtkavý – den klidný po dni
my dopluli až do Genue. Tam na odjezdu
jak neblahou by věstně uhodnul nám hvězdu,
pan biskup z Luni ode dvora papežova
se loučí nevlídně. Co za úmysly chová,
či plaché nedají dál obavy mu plouti?
I Svatý Otec tomu bolestně se rmoutí:
„Vol, synu, pevninu, co já tu věřím vodám.
Svou kořist moře chtěj, já oddaně se podám
jak Jonáš kající, kdo uzná vinu na mně,
ač Bohu modlím se: Blud nevoď krok můj klamně.
Jen k Pánu ruku pnu i za vichru, vln víru.
Tys odsoudil mě, vidím. Jdi, měj pocel míru
i s nehodného Petra úst. Již ave, vale!“
Pan biskup mračný mlčel dosud vytrvale.
Jak před papežem dvorně na kolenou klečí
a béře polibek – tvář stáhla se mu křečí
a vráska zhyzdila mu krásné mužné čelo.
My mnili: Hněvy v něm a k výbuchu to vřelo,
jak lapenému pirátu, když v poutech mlčí,
ač k hryzu lomcuje zlá povaha jím vlčí;
to sketa, Jidáš bázně, Jonáš bez proroka!