Jako vůdce vojska v čele směsi
na sedlaném zdobně koníku
plaše Václav rozhlédá se kol;
hlavou pýchá, zas ji k prsoum věsí,
ňadrem buší svorně slasť i bol.
Za ním hudci vedou muziku.
Radostně a hlučně do kroku
ubírá se za trubači chasa,
samý fábor, všude pentle samá;
mládež na to v čilém poskoku,
výskotem a švarným zpěvem jásá,
až to šumí všechněm nad hlavama.
Za vším davem dívčí hlouček pestrý
nožkou studem posud nesmělou
s písní chvátá na rtech veselou;
dnes jsou všecky v svorné tužbě sestry,
všem jim stejně srdcem klokotá
omladlého naděj’ života.
Různými pak sem tam stranami
volnějším jde klusem usedlá
vážných kmotrův řada s matkami;
ba i starce z chatek vyvedla
v obecný ten šumný vír a ples
zvědavosť a touha na náves.
Sama příroda se k svátku hlásí:
jarní ráno plné bujné vnady,
ptáků zpěvných hvízdá na tisíc,
a kde za vsí vyrůstá les mladý,
vůně všady přichází ti vstříc,
již unáší větřík přese klasy. –