z vysokého okna do polí,
jak tam s lesem v dáli mlha splývá,
ke sklu tiskne čelo. Zabolí
chvilkami to pod ním pronikavě.
Zvedla ruce k rozbolené hlavě.
Venku třeskly rány. Těžce padá
postřelené ptáče v pustá lada.
Strhla záclonu. Ne, nesměly
až sem doznít ony výstřely
zákeřné a tvrdé, v koutek její,
kde se v tichu plaché sny jen chvějí.
Jak je milo tady! Záslonou
odloučena od celého světa
Blaženka sní. Zamlženy jsou
sladké oči její. V duši vseta
hořkne bolest tichá. Pevněji
sevřela rty, plakat chce se jí,
ale jenom zachmuřila čelo,
jenom srdéčko se teskně chvělo.
Stará chůva po paměti plete
v koutku stranou, hledí přes dráty,
neodvrací očí od dítěte.
Po světničce bílé rozvátý
rezedy dech sladký ze všad voní.
Blahý klid je kolem. – Jindy tu
šťastna byla ve svém úkrytu, --
proč Blaženka hlavinku dnes kloní?
jaká bolest vyklíčila pro ni?