A mladý panoš černým okem svítě
se dveří pevných sráží závory.
„Pojď, holubičko, drahé moje dítě,
pojď v náruč mou, z mých tebe vyrvat páží
se nikdo více věru neodváží, –
pojď, prchnem spolu v dálku, za hory!“ –
A k hrudi tiskne svoji růži bílou,
ret svůdný líbá, hladí zlatý vlas.
Kmet hlavu zvedá slední ještě silou,
krev horká, černá, barví vlas mu šedý,
jak z mohyly zní dutě jeho hlas: