„Bezbožníku!“ hřímá derviš, ale chasa
s křikem zuřivým se na Orchana kasá;
marně sám se brání rozkaceným pěstem;
již mu vyrván poklad, rozkoulel se s chřestem
v bláto, v němž se po něm tisíc prstů hrabe,
z vaku, z něhož visí již jen cáry chabé;
s hrstí kalu zlaťák osudu-li milci
zdařilo se urvat, obsypán byl štilci;
Orchan bezděky též zkusiv svého štěstí
odnesl si mnohé siné známky pěstí.
Když pak nevydá ni zbla již bahno zryté,
rozprchá se hejno zlatem jako zpité
po uličkách tmavých s vilným žárem v zraku.
Orchan hledí trna, drží cáry vaku;
derviš volá: „Vstříc teď vrahů bouři zkázné
s meči v rukou!“ – Hejno pokřikuje: „Blázne!
V ráj se brodit krví, kol kde sviští kule?
Ještě ráj lze koupit zlatem v Istambule!
Hýřit, užit, plýtvat!“ Na prostoře celé
jako postavy dvě kouzlem zkamenělé
Orchan jen a derviš nepohnuti stojí;
hořký úžas nyní oba tklivě pojí.
Oba hledí ve tvář Istambulské kráse,
ana u večerní šarlat obléká se,
svůdně jeví dálce nádheru své pýchy,
v stín však těsných ulic ukrývá své hříchy.