Jak vzácný květ svou plnou krásu jeví,
jsa vetknut v úbělovou vázu skvělou,
tak zjevily mně rysy sličné děvy
v tom třpytu teprve svou vnadu celou.
Ve hravých odlescích těch vůkol září
jak v živlu spřízněném se luzněj’ chvěla
hra něžných linií v té krásné tváři
a jemné tvary štíhlounkého těla,
jež hlatí zrcadlovou zachyceny
tu z té se nořily, tu z oné stěny.
Ji všechen rozpak opustil té chvíle,
ret usmíval se v laškujícím slovu,
a posléz’ vyloudily prsty bílé
ze třpytných kláves hudbu Mozartovu.