Já, který v sněhu jsem po prsa zasypán,
já člověk ubitý, životem na krev sdrán,
okraden o jazyk, o zemi, rodinu,
k vám volám, Čechové, v poslední hodinu,
v poslední okamžik, odkrojen od světa:
My jsme zde zničeni, zem naše prokleta,
hyneme, zmíráme pod pěstí železnou – !
Jen kostry shlodané potomci naleznou,
kostry to našich těl v německé závěji,
cizácky zaklejou, zpupně se usmějí,
zaprou nás bezděčně a vztek je uchvátí,
podpatkem budou nám do lebek kopati, –
tak budem za živa, za mrtva prokleti,
prokleti od cizích, prokleti od dětí.