Křemen, jemuž za ženiny řeči
před očima dělala se kola
a pěst svírala se jako v křeči,
beze slova k zemi zíral chvíli,
až pak ze vší rozkřikl se síly:
„Ženo, zde jsem pánem já – ty ne!
Proto věz, než německé bych škole
svěřil svoje dítě jediné,
žebrácké že uchopím se hole,
ba že dítě, vši svou naději,
pod rychlík bych hodil raději“ –