A všickni se kol k oknu seskupili.
Ó zázrak, celý svět byl ztopen v nach!
Po vodě spěl k nim labutí roj bílý,
na květném stolci lásku svatou táh’.
Ku ňadrům krále Ginevra se chýlí,
zrak pláčem taje v jeho šedinách:
Ach, odpusť, vzlyká, můž-li soucit místa
mít v srdci tvém, chci tvá být zas a čistá!