Vždyť vídala tě hvězda plná záře
tajemnou slzu ustarané tváře,
jenž nad kolébkou tvojí nocí dlouhou
bez klidu bděla, umírajíc touhou,
by z líčka tvého, a z těch světel nebe
vyčetla osud, jaký potká tebe,
až na to čílko, hladké jako květ,
ohnivým dechem dechne jednou svět,
a – bědná chvíle! zrádné světa víry
až strhnou poupě s sebou ve kraj šírý –
zda ještě jednou se jí vrátí zpět?!