„Tím se netrap, dušičko,
nade mnou je plno zpěvu,
stojím tu a poslouchám
v těle stromu zeleného;
z květů kolem radost mám,
z fial u kořene svého,
vichry chytám tvrdým pněm,
dál a šíř objímám zem
sterým v hloubi ramenem,
a krev její kolotavě
mízou vře mi v těle zdravě,
krev mé země, matky všech,
s níž mám jeden spolný dech,
jednu duši, jedno tělo.
Nejslavnější život žiju,
víno mračen šťastna piju,
z jara rašíc žlutobělo
skoré věnce zmladlá viju,
oráče zvu, a když jdou,
kývám na ně korunou
plnou včel a jarní vůně:
králka pravá na svém trůně.
A zem držím objetím
v prsti černé, sypké slídě,
všecek vzdor jí zasvětím,
nepustím jí ani pídě.
Hleď, jsem šťastna! Daleký
cíl tvůj stejně buď ti k blahu!
Ke svému se vracím prahu –
s bohem, děti, na věky!“