Kol pasu Svatoň ujal Evu svou,
ta v náruč jemu padla blažená
a radostí v pláč oba vypukli,
vždyť bylo jim, jak podruhé by dnes
se dceruška jim byla zrodila.
Ten úsměv děcka divem působí
a kouzlí odlesk v lících pobledlých
i Svatoně i Evy pečlivé,
již probděli tak mnohou, mnohou noc,
svou chovajíce dcerku střídavě,
když choroba sen s oček plašila.
Ten úsměv dcerky malé věstí jim,
že bez starosti hlavu zemdlenou
dnes mohou složit v měkké podušky,
by delším spánkem načerpali sil.
Dnes po čase si Svatoň k večeři
zas chutě sedá, vždyť mu koření
ji úsměv děcka zase zdravého,
jímž dvakrát už je nebe dařilo.
A diblík je ta malá Duška dnes:
když Svatoň žertem si jí nevšímá,
naň hledí stále a svým houkáním
jej volá k sobě, ale jakmile
k ní obrátí se Svatoň od stolu,
hned sklopí očka, jak by dřímala,
ač rtíky úsměv hrá jí šelmovský.