A mezi tím co takto mluvila,
jak čaromocí silnou lákáni.
se zahleděli král a královna
v ten závoj divokrásně zrobený,
do jeho obrazů, jež líčily,
jak Bertu vlekou v lesy hluboké,
a nepravou jak vedou v snubní síň,
a vše, co pozděj s Bertou dálo se.
Tu bledla královna jak mrtvola,
král ale třásl se jak osyka
a pravdu pomalu jen chápaje
tak pravil: „Sladký, stříbrozvuký hlas
ten jednou juž já slyšel před lety!
Ó Bože můj, to bylo tenkrát přec,
když kněz mě oddával... Já bloud, já bloud,
já královnou se ošáliti dal!
Ty, která vedle mne jsi na trůnu,
ty nestála jsi se mnou před knězem!
Já oddán s Bertou byl a teprv pak
vy vraždily jste drahou labuť mou!“