A když vystoupivši na koberec měkký
mostu, pojícího s lodí písek břehu,
plně ukázala davům jemné vděky
postavy a líce, hrdliččí svou něhu,
podobna jsouc zjevu, který nepřichází
z říše pozemské, než ze snů blahých kraje,
kde duch, tělesnosti sproštěn pout a hrází,
v čisté záři křídlem étherovým hraje,
kde bol neznámým, kde nemučí zlo žádné
a jen krása s dobrem zasnoubena vládne:
tu dech na chvíli se ztajil množství všemu
a pak zástup, znova plesně buráceje,
vstříc jí spěchal, rty své přitisknouti chtěje
k řízy její sněžné stříbrnému lemu;
matky povznášely dítka do vysoka,
jasná vláha tryskla z nejednoho oka,
a kol ze rtů znělo: „Ach, což sličná jesti! –
Jaká dobrota jí září z tiché líce! –
Líbezný ten anděl nese Dánsku štěstí! –
Bůh ti žehnej, krásná bílá holubice!“