Zas ji vidí! Je to ona,
jak šel za ní vzdalující,
tahle však mu nekývá.
Zda je možno větší blaho?
K čemu vzdor? a k čemu boha?
Jak mu všechny struny srdce
jásavě se rozepěly!
Jak je čistá jeho Krása,
živý přelud smyslů ducha,
jeho duší vtělená!
Podivno, jsou Barunčiny
rysy její – jako tenkrát.
Vytrženě hleděl na ni.