Snad že víly ruka jemná
Vítku byla v průvod v temná
Mračna noci, bílou dlaní
Vlekouc ověnčenou přídu
Z vlny hrobu v přístav známý;
Snad skok jeho nad vlnami
Zadržela, loktem klidu
Snad se dotkla jeho skráně
A sny blahé, krásné vnesla
V síně bolu a ten z křesla
Povyvedla až ku bráně,
Za ním zamkla veřej zlatou
A kdy on se vedrať snaží,
U ní sedla věrnou stráží.
Snad to pravda, – či se matou
Jen sny dochované z bájí
Dávných do paměti prázné,
By v ní spjaly doby hrázné,
Přetržené věčnou tají?
Jak stez když se k řece svádí
A proud pískem zanes stopy
A rys vesel v tůň se topí,
Kdy břeh druhý vyrost v mládí,
Že dál nelze oku hleděť,
Těžko brodem stezky dojíť –
Těžko úsměv Irmy spojiť
S bludným štvaním, o němž věděť
Nechtěl Vítek, aniž snažil
Se naň rozpomínať duchem.