Ku potoku z rána vyběhla si,
rozplétala svoje hebké vlasy,
bujným smíchem zvonil její rtík.
Škoda je tě, škoda, děvče mladé,
po břehu se blíž a blíže krade
s černým okem Slavík loupežník.
Stanul, hledí krásou opojený:
„Jak je hezká, svěží spanilá!
Jest mi třeba mladé, svižné ženy,
která by mně šípy ostřila!“
Obejmul ji, černým okem svítě:
„Nelekej se, dívko bázlivá!“ –
Neleklo se roztomilé dítě,
mladou hlavu zvedá vzdorovitě,
v oči se mu hrdě posmívá:
„Nepravdu mi lidé vyprávěli,
že je Slavík jako orel smělý,
že mu vražda nejmilejší hrou.
Hle, on zatím jenom laškuje si,
malé děti rudým vousem děsí,
v náruč jímá dívku bezbrannou!“ –
„Líbíš se mi, – chceš být ženou mojí?“
se smíchem jí lupič na to děl,
„svatební nám lůžko louka strojí –“
a juž pevně chyt’ ji v náruč svoji,
s jásotem ji v dálku unášel.
„Budu tvojí!“ dívka šeptala mu,
„svatební však dárek žádat smím?“ –