Tíhou rány sklesla ramena,
celá postava jak zřícena
za kladivem padla na balvan,
jak by poslední již vydchla sílu;
však již znova pozvedá se k dílu,
na sta metá obrovských těch ran
v tělo skály, a tak od jitřeny
po večera červánky až rudé,
až z té spousty čtverec odměřený
kladivem a dlátem vydobude;
stokrát ráz tak pádný svými hromy
v kámen vzdorný těžce zaburácí,
stokrát vztyčí se a stokrát zlomí
postava ta v sotva lidské práci;
sotva chápeš také vytrvání,
až se ptáš: jest na té pusté stráni
zjev ten lidský proklatcem? jest bohem?
A když k černým děrám skal již domů
slétají se kavky nad brlohem,
do tmy temně buší rány lomu. . .