Jak dýka dvojbřitká, jak blesk, když nocí letí,
ty měkké půvaby v ráz tryskly ke knížeti.
On poznal je. Toť Hilda, všech snů jeho knění.
Již kníže nemyslí, zda hříčkou běsů není,
již jemu pomátli dnes v domě vlastním kroky,
a více neslyší, než bouřné písně sloky,
jež ňader v oddechu jak dvě se dmoucí vlny
zní k jeho rozporu zde v souzvuk čaruplný,
a více nehledá než perleť drobných zoubků,
rtů kyprou jahodu a očí čarnou hloubku,
až ústy žhavými pad’ na dívčiny rtíky.
Dvě kmitly zelené z řas přicloněných dýky,
a kníže couv’. Hle, bílá vidina ta v chvatu
se halí v záhyby si nevěrného šatu,
pláč dusíc v propuku: – Jsem křesťanka, ó kníže,