... Szelidfényű, sugaras ékkövekkel
ívelten kél föl keleten a nap.
Feliciánnak két kezén hidegség,
mint odvas tömlöc mélyében a rab,
úgy ébred fel, a szeme bambán réved
feje fölött a baldachínon át...
Ott fekszik árván, hűvös-önmagában,
mi ez?... az ágyban találja magát...
A szobában kívüle senki. Csönd van.
Mintha kísérteteket hallana.
S kivülről zagyva, monoton ütemben
behangzik a hajósok dallama.
Felugrik, gyors irammal ki az ágyból,
lázas sietséggel felöltözik.
Szivébe, amely gyenge, hirtelen vad,
erőszakos indulat költözik.
Mint tébolyult, úgy rohan le a lépcsőn,
utánanéznek, de ő csak szalad...
S a két nőt ott találja nagyvidáman
a reggelinél, egy ernyő alatt...
Aníziát karonragadja durva,
zord mozdulattal és parancsolón
viszi magával. Oly nehéz a lába,
a feje és a szíve, mint az ón...
S két szív, melyet a szerelem nevében
nem hajthat össze a szent áhitat,
a durva kéjben semmivé így válik,
és így épít a halálba hidat...