A Šimon častěj zdržuje se doma:
svůj utápí zrak v očích dítěte,
je stále líbá vousatýma rtoma,
a když se v peřince jen pohne cosi,
již ptá se ruče: proč pak pláčete?
Pak chopí v náručí je, jizbou nosí,
a sem tam chodě promlouvá a zpívá
hned slova truchlivá, hned dovádivá.
To vidí Pavla. Přeje lásky hochu,
jíž zasypává otec drobné robě,
však přála by radš lásky této trochu,
snad něco více taky sobě, sobě...
Jen mžikem tak. Jsou snad i jiní v světě,
kdož dali by té lásky mnohem více
než staroch Šimon... v plném ještě květě
jsou hoši tady, hebké, svěží líce,
když o pouti ji prováděli v tanci
a ustoupili jemu – samozvanci.