Jak alejí k mýtině stezka se táhla,
snivá zář luny po nich sáhla,
nesla je v plášti průsvitném, pavučinném –
v jiném byli nebi a zas byli v jiném.
Prostřed mýtiny jak klášterní sestra
s mošnou když schylená stářím i bídou
přemýšlí váhavě na rozcestí,
kam ještě pro bídný halíř jít,
hruška prastará, hnízdo větrů,
hračka bouří zuřivých, svět ptáčat v létě,
mlhou pověstí dávných obestřená,
teď v měsíční záři panenská, skvělá
tajemných ňader rozkládajíc větve
v stín zvala hustý, mech měkký, bujnou trávu,
jež opojnou voněla vůní
vyrostlá, sytá stružkou volnou,
co táhla se z kořenů olší vážných,
s okolních strání údolím smavým,
tratící se v rybníčku malinkatém.