Hvozd pilířů – v něm oblouky se klenou –
pne věže v oblaky chrám obrovitý
a branou velkolepou, otevřenou
nás v nitro vábí nevídané třpyty.
To zdá se nitrem báječného týnu,
jenž z kouzelných je utkán světel, stínů:
Kol pilíře, jak oblakové stvůry,
jež luna prosycuje svitem snivým,
a klenba velebná se míhá s hůry,
hvězd nesčíslných jasem tetelivým.
Soch řady, oblouky a žeber lemy,
vše hojně září drahokamy všemi;
však zář ta jemná jest a plaše kmitá,
jak hvězdy lesk, jejž vlna moře chytá.
Tím šírým prostorem se tísní, chvěje
sbor vzhledu velebného, přesličného;
i zjevy jeho, roucha, obličeje,
jak utkány ze svitu měsíčného,
jak vidina, jíž přelud pouště mámí,
tvar jeví čarovný, jen ze snů známý.
Z té tísně podob mihotavě kynou
děv krásných vzácné čelenky a perly
i meče hrdin s lesklou zbraní jinou,
i mitry, skvostné taláry a berly
i loutny minstrelů. Po každé straně
ve středu zástupův až k choru hloubi
řad sličných dívek vznáší bílé dlaně,
že zdá se tvořit liliové loubí;
z těch dlaní prší květy vnadou sterou
na dráhu vítězům, již dál se berou.