Býval čas, u brány,
noc když se stmívala,
cedry a platany
v ráj jsem se dívala.
Kainu jsem svítila
v sinalý obličej,
v srdci mu nítila
nových muk běsný rej.
Paprsk svůj jediný
k zemi jsem snesla,
a v země hlubiny
Sodoma klesla.
Zřela jsem lidstva shon
u věže Babelu,
Tyrus a Ilion
v rumech a popelu;
v andělů chorovod
nad spoustou valných vod
jako meč letla
má rudá metla.
A zase znova zpět
hřměla jsem řadou let,
zřela jsem země hřích,
vilnosť žen, mužů pych,
otroků porobu,
bídu a hnilobu.
Ženy jsem sázela
k cesarům na trónu,
jiskry jsem házela
v Romy žár Neronu,
divě se řítila
ve patách národům,
na cestu svítila
Attily pochodům.
Teď letím v propasti,
kde chaos starý,
a v jeho oblasti
v jedové páry
stopím svá křídla,
morovým dechem
otrávím zřídla,
zimničným spěchem
vysuším stepi,
uhodím slunce v zrak,
až klesne v černý mrak,
jak cyklop slepý.