Mezi květy něžná květino,
pro niž v polích zanechal jsem k lupu
tisíc rabů šakalu a supu –
o, jak jsem tě koupil lacino!
Strážnými když ohni rozkvétala
zatemnělá niva se všech stran,
krásnější jsi nikdy neslétala
chladem nočním v bitevní můj stan,
nikdy na rozváté hřívě bílé
mého komoně, kdy mrakem střel
letěl nozdry dýmající chýle,
liběji se vděk tvůj nevznášel,
než tu nyní v luzné skutečnosti
slibuješ mi ráje do věčnosti.
Pohleď! koleno to nepodajné
k prvnímu se níží úklonu,
a to čelo, vzdorů sídlo krajné,
brvy tvé se koří zákonu.
Jako královnu tě v lesklém štítě
světem ponesu, o nebes dítě,
na tvou ochranu ten břitký meč
s ďábly, cheruby se pustí v seč.
Dýno, nevěsto! sem do náruči
skloň se ženichu – ó nebesa!
slza na líci a pod obručí
třpytivou tvá hlava poklesá,
ňádra dmou se, oko v dálku hledí
a ret nemá pro mne odpovědi.
Poslyš, Dýno, musíš býti mojí,
musíš, musíš, – byť i žhavou zbrojí
mezi nás se stavěl cherubín,
na prsa tě mocí přivinu –