A takový děj zřel jsem v proudu nyní:
Most vidím, věž – oh, znám ji, na té věži
zřetelně poznám zrezavělé koše,
v nichž houpaly se kdysi sťaté hlavy,
jež přinesli sem ze Starého Města –
a kolem věže jarobujná mládež,
to naše mládež, s klobouky a péry,
puškami, kordy: jako lvi se bijí –
oh, česká krvi! nadšení jim září
z bujarých zraků – ó ten svatý zápal,
jímž život, oběť největší, se pálí!
Muž suchý v kutně –  poznávám tě, otče,
a líbám kříž, jímž kyne v boj tvá ruka! –
jim velí, pobádá je činem, vzkřikem
a marně ne: hle, schlíplá vlků smečka
jak s beznadějným vztekem ustupuje!
Tu cítím, jak se upírají na mě
dvě černé hvězdy, nelesklé ty oči
a Osud mluví: – Vidíš boj ten dole? –
„Zřím, vlci švédští chtějí dobýt Prahy.“
– A obhajci? – „To naše mládež zlatá.“
– A vede ji? – „Kněz Plachý, jezovita.“
– A bijí se? – „Za víru katolickou
a za Císařskou Milost, Ferdinanda.“
A tu jsem viděl, jak ty černé hvězdy
zaplály na mžik, jak z nich krutý výsměch
vyšlehl na mě. Na to Osud řekl:
– Číš naplněna. Jesti dokonáno.
Už boje netřeba. – I stalo se pak,
že v skutku mír byl zavřen, válka hrozná
že došla skončení a časy bídy
že přestaly, jak kroniky nám praví.