Poušť lekla se a v hlubinách se chvěla,
co dělo se, to posud neviděla.
Dřív zvykla pouze větrů bouřných shonu
a prázdnotě a tichu, mroucích stonu,
lvů řvaní ve dne, v noci hyen vytí,
teď slyšela zvuk jiný z dálky zníti,
jenž stále rost’ zahalen ve mrak prachu,
před nímž i slunce skrylo tvář svou z nachu.
Ten zvuk se rovnal zpěvné bouři z dálky,
v něm hromů dunění a ryky války,
a zase hymny bezpočetných davů,
a hukot dálných, nespoutaných splavů,
ples tisícerých trub, v jichž jásot časem
pad’ celý národ jedním, silným hlasem,
a zvuků vichřice ta neustálá
od času k času dozněla v zvuk Allah!
Mrak prachu rozdělil se, poušť se třásla,
blesk z mraku šel, před nímž zář slunce hasla,
trub zlatých jícny v dálku pouště zely,
a vodopády zvuků z nich se chvěly;
pak vynořily velbloudů se hlavy,
a na nich jezdci, turban zelenavý
všem halil skráň a na ramena splýval.
Těch bylo tisíc, druhý dav ten zpíval,
těch bylo deset tisíc, a dav třetí,
ten modlil se; a jemu ve zápětí
na bílých koních, na čabrakách v zlatě,
žen devět jelo v nachu, ve brokátě,
sta vějířů, by stále jely v stínu,
sta černochů sklánělo v baldachýnu.
Žen devět, jako devět lun když z mraků
se vynoří, tak žhavých byly zraků,
tak útlých těl, na hrdlech perel šňůry.
Přes rubíny rtů splývaly jim sury.
Za těmi sám v proroka chudém havu,
v myšlenkách, k zemi nachýlenou hlavu,
na bledé skráni lehký nádech bolu,
na svém vždy věrném mezku, na Daidolu,
jel Mohamed, jel mlčky, jako v snění.
A za ním opět davy k nesečtení
se mračily až po obzoru kraje.
Zas tisíc na velbloudech v trouby hraje
a deset tisíc modlí se a zpívá.
Pouť nádherná! Sta per a šátků kývá,
sta šijí osmáhlých, sta rukou vzpjatých,
sta očí ohněm svaté vášně vzňatých,
dept velbloudů, frkání plachých mezků,
psů vytí, koní řeht zní v zbraně třesku,
a pochod ten jde a se nezastaví,
poušť chvěje se, když vidí tyto davy.