O nocech probděných nad jedním jmenem
ví sympatický poet – eremita,
o bolesti, jež v rytmu unaveném
tělíčkem slabým konvulsivně zmítá,
o snění růžovém, jež mosty klene
v budoucnost bílou, kterou sotva tuší
to krásně modré oko rozdivené
v extasi horující o splynutí duší – – –
Čím je jí svět? Ten ohromný svět vnější,
jenž duši její zimomřivou zmrazí,
čím jeho rozkoše, jež nezkonejší
a nepovznesou –, spíše k zemi srazí?!
Zda může dát jí v rozhodné té chvíli,
když mysl dlouhým trmácením klesá,
mohutnost posice a obří síly? – – –