Umlknul Skopas; slední slova náhle
vyrazil z hrdla s vášní rozpoutanou,
pak jako v mdlobě sochy used’ stranou
a na mramoru čelo chladil zpráhlé.
Kol noční ticho; zem dýchala vonně,
dech její teplý v dílnu oknem vanul,
na nebi hvězd jak květů na záhoně,
bělostnou růží měsíc prostřed planul.
Mír velebný! však na Olympu v písni
bohové zmlkli, soudcové jak přísní
setřeli úsměv, zahořeli hněvy,
mistrova slova drsným nesouzvukem
padala ozvěnou v jich chvalozpěvy.
Tu s kopím Artemis, Apollo s lukem
vstoupili před trón: „Die hromovládný,
zda slyšels výkřik, hadí sykot zrádný,
jímž bídný člověk bije jako titán
o klenbu nebes, nit svých činů vzpíná
ku hvězdám věčným, zlobnou pýchou zmítán
jak vichrem bouřným rozvlněna třtina?
On ze vzdorů nám z hrobů tmavých křísí
tvář Niobinu, spurné ženy rysy,
by poznovu se matce naší smály –
ó dovol, otče, všehomíra králi!
by střely ty, jež Niobiny děti
kdys ve hrob sklály, stínů do podsvětí,
rouhavá ústa, díla výkvět hluchý
skosily rázem jako pahýl suchý.“ –