„Nemohu se vydat s vámi,
přiodět se v hedbáv tenký,
zaobalit syna v plenky
damaškové a pak v zemi
chánskou jeti s děvicemi.
Matička má, jež mne dítě
přikládala k svému prsu,
jež mi sladké písně pěla,
upletala víry sítě,
růži lásky vypěstila
na mladistvém žití trsu,
matička má právě nyní
nemocí zlou zchuravěla.
Nemohu jet nyní s vámi!
Než bych přešla první horu,
kůň by klesl v oběť moru,
než bych na půl cestě byla,
síla by mne opustila;
než bych s vámi došla cíle,
pokleslo by tělo bílé
jako mrtvé ptáče v hloží,
neb kdo nechá matku v nouzi,
toho stihnou tresty boží.“