My nahoře však zápasíme dál
a divem někdy vyvoleným jen
se ozve z kvilu větrů bouřlivých
neb z blankytného oka čekanky
cos jako připomínka na ten svět,
jenž vedle našeho dál vře a jest.
Oč náš je lepší? Nevím. Žijem dál;
jen v chvíli svaté dumy, meditace,
kdy otvíráme knihu vzpomínek
na všecky, drsnou drahou kdo šli s námi,
se drahé jmeno znovu zableskne,
dnes jmeno jen, nic víc a hořká žluč
a skoro závist do srdce se vtírá,
žluč z marnivosti každé lidské snahy,
a závist klidu, který má ten mrtvý.