Až kdy Antoš stanul, stála taky
před sebe jen upírajíc zraky,
tam, kde lesík na zelené stráni.
Onde vesnička – tam druhá stojí;
anděl se to vznáší nad obojí,
dolů větev javorovou sklání
mezi párky milenců, by na se,
když se tady sejdou na neděli,
jak se rdí a líbou, neviděli,
když se tam dva sejdou, a tu zase.
Tu s ní Antoš stanul. Žádné kvítí
na vyprahlém břehu na pokraji;
ze země jen vypryskuje sítí,
se stromů pak bílá vlákna vlají;
rusalky to k jihu prchajíce
za vlas uvízly na každé snítce.
Stanuli tu. Antoš kývnul hlavou:
„Mařenko! Proč jsi tak upejpavou?
Proč tak klopíš zraky svoje skromné?“
Zašeptla: „Ach, ty jsi velký pro mne –
bojím se!“ On zasmál se jí s chutí:
„Však já hnedle strachy odejmu ti!“
Klekl k ní a byla ona větší.
A pak hledě v dál ty vedl řeči:
„Dceruško! Tys byla ještě malá,
když mi zemřel otec jednou z jara.
Matka dávno pod travou už spala –
zbyla sestra, já a teta stará.
Sedával jsem tady vzpomínaje,
jak mi nebožtík vždy k srdci kladl,
v domě vašem že mi žínka zraje.
Na tebe jsem nikdy nepřipadl;
ale když jsem vídával tě v poli, –
ze školy jsi vyšla – tu jsem v duchu
počítal, kdy rodičové svolí,
bych směl přijít. Pak mi došlo k uchu,
abych prý jen přišel! A já chodil.
Na půllánu byl jen sestřin podíl,
jinak čistý, moh’ jsem myslit na tě.
Nosíval jsem ořechy ti v šatě,
na zahradě hrušky střásal v létě,
a když jsi již povyrostla v pannu,
k muzice k nám prvně vedli jsme tě.
Však až, dívko, někdy z mrvých vstanu,
půjdu nejprv podívat se cestou
na ty stromky, jež jsem tamhle sázel,
když jsem k vašim chodil za nevěstou.
A když mne tvůj otec vyprovázel,
došel k nim a říkal:,Dám vám dceru,
až tu jednou prvně česat budem!’
Kdo však vládne z lidí nad osudem?
Přišel posel kdysi v podvečeru,
a já ráno rozloučil se s vámi.
Za humna mne provodili známí
Tři jsou tomu roky. V cizí straně
vždy jsem zalez’, zaplakal si v stesku,
ve dne hledal stranu na nebesku,
večer vždycky zabloudil k ní maně.
Nu a jsem tu opět. Pohleď přece,
stromek za stromkem jde. Pěkně vítám!
Jdeme pro tě, na mne čekají tam,
až tě přivedu!“ Tak Antoš vece,