A jak jsem po schodech sestupoval k zemi,
už nevidět Prahy, svět celý zhustil se mi
v řad obrovských, vyčnívajících komínů železných pecí
tak vedle sebe se matně do nesmírna vléci
a po řadě vedle sebe, kde poblíž nové stály,
to komíny monitorů a křižníků strnulou dálí,
pak stále menší, to děla, hle, mířící vzhůru, ty strašné věci
jak píšťaly mystických varhan v svých kouřích trčely,
v měch vítr zadul a proudící krví teď tóny crčely.