rukou Jiří máv’, leč – běda! – pěstí silnou
zasáh’ pana Globa ruku, včelku pilnou,
která zlatou lžíci lákavého moku
právě nesla k ústům, jak med v otvor úle;
teď on, stižen ranou řečnického meče,
vypouleným okem hledí ustrnule,
jak med ubrusovou třásní k zemi teče...