A když tak náhle zhaslo štěstí naše,
když místo blaha – slzy ve zraku,
on díval se k nám bojácně a plaše
a raději se ztopil ve mraku.
Tak osaměl jsem. Jeseň táhla polem
a svadlý list mým krokem zašustil...
Ó s láskou tvojí, vyznávám to s bolem,
i dobrý anděl můj mne opustil!