Zrak milencův hned najde bytosť milou,
ji objeví ve shluku lidí, v skrytu,
jen ozve-li se touha celou silou
a zraku svítí na cestu zář citu:
leč hoch náš nehledal líc drahé děvy,
on zrakem přelétal jen mužů zjevy,
tvář každou prozkoumal i zrakem chvátal dál
i pátral bedlivě, až prohléd celý sál,
pak počal poznovu... jak poutník, na oltář
jenž božstva zřít chce s duší roztouženou,
tak náš hoch popatřit chtěl v jednu drahou tvář,
chtěl uzřít hlavu jednu posvěcenou,
chtěl uzřít pěvce tvář, již vídal v každém snu,
zřít poetu, jenž na Parnase světa
kdys usedne po boku Huga, Götha,
a jehož portret měl se snítkou vavřínu...
Ó, tichá radosti! Ó, zaplesání!
Teď shlédl tvář tu, v tichém přemítání
jak k hrudi pěvcově se mírně klonila,
jak by se nová duma v ní zas rodila...
V tu tvář hoch zíral... Ve snů vzdušných vděku
táh’ před ním průvod postav s vidin velebou,
zřel lidstva epopejí všechněch věků,
i tušil mythů kouzlo vláti nad sebou,
pronikal duchem k všehomíra původu,
zřel v dílně chaosu pramáti Přírodu,
zřel krále barbary kupící poklady,
zřel slunné kraje ollympické Hellady,
zřel zjevy naší slavné historie,
tluk cítil srdce, jež v žár lásky bije,
před zrakem duše blýskla těla svůdných žen
a hoch v tvář pěvce zíral spit a okouzlen...