Zvěst slýchala tam dávných dob,
jak Remigius svatý,
jich strážce chrámu chudých zdob,
blud pohanů plel klatý
a Kristovy sil pravdy símě,
král Chlodvig sám že z jeho dlaní
skráň obmyl křtem; a viděl maní
– co světec meškal, lidu prose
div pochyb nad mdlobou –
jak pod olivy světí
se zlatou křižma nádobou
k nim holubice letí.
Z těch věků – čas i kovy kruš –
v ní oleje neubývá;
jím pomazán, měv jméno už,
král teprv králem! Lid mu služ
a koř se koruně – v skráň vrásky vrývá.