Nic světu nehlásám! V hor samotách-li zněl
můj zvonec maličký jak rosný drobný květ,
kdy kane z něho slza těžkou krůpějí –
svět pod sebou, jsem němý, němý zvon
a nikdy přece kov! Pak vidím ve snu dál,
jak pod tiarou roste obra postava
a do obruby zvonu bije pěstěmi,
by od tlukotů pádných rozlehnul se zvuk.
Co chápu k úleku: toť papež Bonifác!
a oči protrhnu: ráz, dopad kladiva – –
Mně na hruď klesá v děsu hradu kastellán
a v stupni oltáře mně trčí u hlavy
hřeb. Mladý muž, mně k vůli stráž i zajatec
těch zdí, rád světa by se vrátil do vírů;
jal úmysl, i mně i sobě dříve k svobodě
zlem pomoci. Můj anděl sesmeknul mu pěst,
jak prohlédnul jsem náhle z útrap letmých snů.
Viz hřeb. Rci pravdu bratřím, hlavu nevinnou
že tuto nehledal snad z piklů rozkazu.
Mne mučenníkem nečiň pomluv hladný svět.
Duch v těla vězení a v celle volný jest i mnich
a jeho modlitba jak bílých oblak let,
byť pod obzoru klenbami. Viz, jdou a jdou –
jich těla pouti mdlá a lemy vleklých rouch
se vůči zemi kalí jako cesty prach,
však jejich čela bílá slunci planou vstříc.“