A nad polem staneš-li, nad lučinou
s nástrojem prostým v ruce,
jak hroudy jsi nejkrásnější květ
a svítíš tu prudce.
Slunce tě jalo zlatou pavučinou,
a oči rukou si cloníc,
do dálky hledíš na ten váš svět
přes kříže starých zvonic.
Tvá modrá sukně, pestrý šátek, košile režná,
tvrdá tvá lýtka nahá:
dne všedního jsi veliká kněžna,
po níž i vítr žádostivě sahá.