Již slunce chýlilo se k západu,
když došli k patě hory Olivné;
tam tělo dali v připravený hrob,
jejž těžkým kamenem pak zavřeli.
Tu Petr k shromážděným promluvil:
„Má slova slyšte, bratři milení
i drahé sestry v Kristu Ježíši!
Noc nastává a zve nás k návratu;
než jistě slušno delším prodlením
hrob uctit ženy blahoslavené,
jež zrodila nám Vykupitele.
V dva střídné sbory rozdělíme se
a v modlení a pění nábožném
tři noci a tři dni zde prodlíme.“
Jen věřící lid, s Petrem souhlase,
v dva sbory čile děliti se jal,
již nad hrobem a kolem dokola
cos jako křídla zašelestilo
a v netušený, tajemný ten ruch
strun, jakých není slýchat na zemi,
tak úchvatný a luzný vpadl zvuk,
že ve všech rázem dech se zatajil
a srdce zachvělo se rozkoší.
Vzhléd’ Petr všecek blažen k nebesům
a pravil hlasem plným vděčnosti
a žárné nadšenosti prorocké:
„Jak při smrti tak ještě nad hrobem
svou matku Spasitel ctí zázračně.
Harf, jež se právě shůry ozvaly,
ples čarozvuký naše modlitby
a zpěvy bude shodně provázet,
a sluch náš okouzlovat v přestávkách,
kdy na chvíli si pooddechneme;
tak čest a chvála nepřetržitá
jak Pánu tak i Panně Marii
zde náležitě bude vzdávána
tři celé noci a tři celé dni.
Nuž tedy bez meškání začněme!“
A Petr pokynul a věřící
kol v ladných skupeninách usedli
a s myslí nábožnou a radostnou
hned žalmy pěli, hned se modlili
a v přestávkách, když odmlčeli se,
by nabyli zas vyčerpaných sil,
sluch jejich vnímal hudbu nebeskou,
jež hlasy jejich doprovázela
a sama v dobách jejich oddechu
jak Pána tak i Pannu Marii
co nejsličněji oslavovala.
Tak uplynula noc. Jak nastal den,
šly ženy nejčilejší do města
a zanedlouho v koších čerstvý chléb
a v džbánech svěží vodu přinesly
a rozdávaly mezi přítomné;
než přemnozí ni sousta nevzali,
ni douškem hrdla neosvěžili,
neb hojně srdce jejich opíjel
a sytil slasti rajské předtuchou
harf neslýchaných rokot úchvatný.