Však větší ještě měla býti bolesť má.
Když nemohl jsem od zářících oken
svůj odtrhnouti zrak, ni spoutať myšlénky,
tu vzpomínky se vloudily v mou duši,
vzpomínky plny slastí, a přec divoké
jak bouřlivá a sladká hudba cigánská,
vzpomínky žhavé jako horká láva –
já po Tobě jsem roztoužil se vroucně,
po Tobě prahnul jsem a tesknil, toužil,
po Tobě, po Tobě, má duše sladká!
Však marno bylo to. Neb z dálky slyšel jsem
Tvůj bezstarostný smích a čilý hovor,
a přes ty hory vše, jež dělily nás,
přes tolik mil jsem slyšel smích ten hlasně:
on mrazivý byl ulehna v mé srdce,
Dřív jako jarní štěbetavé vlaštovky
Tvůj smích mi poletoval kolem hlavy,
teď byli to jen černí krkavci,
již zobákem svým trhali mé nitro.
To rány byly kruté – já však tich byl;
neb ztlumeno vše bylo v nitru mém.
Tíž lehla do mých prsou, sevřela je,
ach, pláč snad náhlý byl by ulehčil mně,
než plakať nemohl ni nechtěl jsem.