A smály se vždy víc a víc, až město nakazily,
jež zjevilo mně, hlaholící smíchem, pravdu jednu:
že já i vyšňořený den jsme tuze směšní byli
a že jsem směšný, kráčím-li a směšnější, když sednu.
V ráz oba jsme se – jedna, dvě – též smíchem nakazili.