Můj přítel píše: „... pěkně u nás právě
v zámečku malém blízko Sázavy,
sic nešeptá nic o zašlé tu slávě,
tvé nechci budit bujné představy;
ni bílá se tu nezjevuje paní,
leč chtěl-li za ducha bys pokládat
mou starou chůvu – pamatuješ na ni?
ó, je to ovšem hezký roků řad! –
jež ve dne v noci staré hledá časy,
je bílá však jen stříbrnými vlasy.
Než v rozlehlý park vedou okna naše,
kde nyní kvete každý keř a strom
a (to se divíš!) ,jaro čáry páše‘,
však uzříš sám – já nevyznám se v tom.
A propos, zprávy až k nám zabloudily
v kout odlehlý, jež vyčítaly tuze,
že umlkl jsi, pěvče bohumilý,
že nevěren se stáváš svojí Muze.
Já nevšim bych si toho, není čas,
však Adrienna nepropase řádky,
nuž, přijeď, snad zde u nás najdeš zas
vzlet, nadšení a k veršům nové látky.
I Adrienna zve tě – změny trochu
snad přineseš nám s jiným vzduchem svým,
neb ač se máme rádi, milý hochu,
já bojím se, že ženě nestačím.
To z toho máš, že naše mladé děvy
se posílají nyní do Ženevy
a do lycejí chodí – ze dne ke dni
pak strachuješ se, by ti nezvadly,
když připoutáš je k sobě, tvor jen všední,
kams na samotu, v údol zapadlý.
Můj život práce shon je jednotvárný,
do polí musím, musím do své sklárny,
jsem rád, když večer chvilenka mi zbyla
se pomazliti trochu s dítětem –
začíná mluvit a je roztomilá! –
noviny přečíst, jež mi chodí sem.
Kde nabrati se ještě nálady
na dramat lbsenových záhady,
na vaše básně nebo na romány –
uléhám někdy jako rozlámaný.
Nuž, přijeď tedy! Máš-li cosi v péře,
zde dokončíš to, ve klid zavátý,
sám vyposlechnu rád si u večeře
ty literární vaše debaty:
Má žena ti již pokoj připravila,
a čekáme jen určitých tvých zpráv,
ba naše Jenna, ještěřička čilá,
již žvatlá: ,Přijde strýček Ladislav!‘
a hubičku ti posílá v mém listě.
Piš, kdy tě máme čekat. Přijeď jistě!...“