Vzpomínky její byly už jen řadou
momentních výjevů, v něž přelila vše
v bezsenných nocích a dnech opuštěných,
co kdysi žila. A v nich bylo všecko
kresleno ostře, jako vyhráněno,
a každý obraz pevným dojmem dýchal.
A vzpomínky ty jedině jí zbyly,
když v tíze předtuch uzavřela účty
s mladostí, lidmi, se vším, co zvem žitím,
jak smutné plus. A v nich se probírala,
a za obrazem obraz snul se duší
jak mezi sepjatými prsty zrnka
klokočí; jinak bez výčitek, žele,
jen s jakým’s teskně chmurným fatalismem
a s trochem nevíry, zda vše tak bylo,
zda ona, jež tu leží jako Lazar,
to skutečně kdys byla všechno žila,
v dnů zašlých dívala se kaleidoskop.