A hned mu bylo líp a cítil méně hned
to slunce v zenithu, když vyšli v pustou pláň,
kde byl jen nízký trs ni haluz stromová,
ne palma ubohá, ni lentišek, ni svída.
A čas nás provází a s časem naděje,
jdou s námi po bránu, po jámu hřbitova,
pod vrbu smuteční, přes světské závěje,
tmou, mrazem, žalostí, co se jí v světě vídá.