„Staň se!“ na to pravil pan duchodní pouze,
„pro obecné blaho vyhovím té touze.
Ve východních Uhrách, kde hranici tvoří
pod Biharem vrchem drsné Rudohoří,
byl jsem dlouho správcem statku nevelkého.
Starožitný zámek, panstva sídlo letní,
stál tam v prostřed lesů. – Z roklin dravci četní
vybíhali na lov; až do dvorce mého
v zimě často vnikli hladem puzeni. –
Každoročně skorem hrabě Silaj mladý
na počátku zimy objevil se tady
a s ním jeho druzi, páni vznešení.
Celé dny a noci po pustinách lovil,
koni ani sobě chvilku nepohovil,
v lesích mnohdy spával sám jen se svou zbraní. –
Na svůj statek okem nepohledl ani,
a do zámku vkročil sotva na chvíli.
Jen když jeho švarná, černooká paní,
od hlavy až k patě diblík spanilý,
přijela k nám někdy v nehostinné hory,
jako kouzlem ožil starý zámek ten.
Cikánská tu hudba hrála den co den, –
z daleka i z blízka hostů celé sbory
sousedce se vábné spěly poklonit.
Jedny černých oček milý vábil svit,
druhé dobrá kuchyň a tokajské k tomu. –
V takové dny hrabě nevycházel z domu,
stále u své ženy, stále usměvavý,
na lov zapomíná, s ní se jenom baví
od bílého rána až do noci temné. –
Večer zlíbal stokrát její ručky jemné,
k ložnici až na práh samoten ji ved',
pak se vrátil k hostům, plný pohár zved,
kázal dvéře zavřít a v hodovním sále
do bílého rána divý bouřil kvas,
stále zněly zpěvy, pohár kypěl stále, –
teprv poslední když kahánec tu zhas'
a jitřenka dávno bleskla šerem noci,
z hostů pak už každý podleh' vína moci,
sám otevřel dvéře, hostům volnosť vrátil. –
Hoj, byl vám to pohled, když kročili ven
a v ubledlé tváře zasvitl jim den,
když je větřík ovál, – jak by mor je schvátil
po chodbách a schodech upadali k zemi
sebe neznajíce! – Sám jen mezi všemi
hrabě Silaj zdráv byl, stále usměvavý. –