Svou hlavu jsem nechal za sebou kdesi,
ať na tyči vztyčená poutníky děsí,
s prázdnou jdu lebkou k tobě.
Mé ruce činu mi uťali obě,
nitro mi vycpali mechem a trávou.
Tvůrce můj, plň!:
lebku mou ohnivou, kamennou lávou,
nevědomou, hořící,
oblaka bouře tvořící,
nitro mé palm a jilmů šťávou,
za ruce větve dej, nohama vrostu
uprostřed pouště v písek plytký.
Utvoříš ve mně svou zem,
plánů svých pevné nitky!
Cikán tvůj čeká: tu jsem!
Po cestách dalekých, bloudění bez cíle
čekám tvůj pro mne jediný čin,
nalezl otce jsem ztracený syn,
sílu svou ve tvé prasíle,
prvou a poslední domovinu.