Ticho je v lázni. Z rána pod mraky den neživým jde městem
mezi kopci, po svahu dlouhém dvojstupem domů.
Náhle odvaha, útok. Přejasná fanfára slunce,
výšky září, bystrý spád vody hučí a jiskří korytem.
Jak to hýří, jak to žehne pod Keilbergem,
propaluje chlad větrného, pozdního července,
jenž zimomřivě a líně dosud z mlh vstávat si zvykal
vždy pod kopcem u hôtelu.