Ó, žití nedbá na největší muka,
a líce jeho chladné zkřiví smích,
když touhou marnou někdy srdce puká
v těch lidských prsou, dětsky bláhových.
Sám v dáli sedám v jizbě zasmušilé
a ze dne ke dni duch se trmácí,
tu vzpomínati na ty zašlé chvíle,
věř, ani času není pro práci.
Však zde je volno, proč by duše zmladlá
snad naposledy sobě nevzlétla,
zvlášť teď, kdy jako tenkráte zas padla
v ten jetel vonný skráň už prokvetlá.
Však truchlit nechci! Teď snad právě jedem‘
kol vašich oken – – paní buclatá,
snad venku stojí v župánku svém šedém
a kol ní její hezká robata.
Snad také v duchu vidí na jeteli
dvě děti jaré jeti od polí –
ne – nepohlédnu – ať ty mladé žely
již tiše spějí – – nikdy nebolí...
Vůz dále jede a já dumám zticha,
kde teď je Moral, duše troufalá,
zda Kozáček zas u Marjána vzdychá,
a jest-li Dlabka přec už skonala...