Myšlénky zasmušilé, jako předtušení,
Hynkovi volně duší mladou táhly,
až k srdci hluboko mu chladně sáhly
a v bledé, mrákotné jej ponořily snění.
Ty city, které nedávno se k výši nesly,
perutí orla k záři slunka spěly,
teď ve proud zakalený, rozechvělý
jak loďka bez kormidla v jícen víru klesly. –
A kdy mu zdálo se, že zajde pod tou vlnou,
kdy sevřela mu hruď až k udušení, –
papíru sdílel duši těžkou, smutku plnou,
slovy, jež podávám tu v plném znění: