A nejkrásnější pro mne vděk
měl vždycky tichý podzimek,
já zbouzíval se ráno časně,
a tu mi do postele malé
zněl cepů zvuk, nad všecky básně
ten v duši zůstal mi a stále
tam zní svou hudbou odměřenou;
já poznal hned, kolik jich mlátí,
a radosť měl jsem nelíčenou,
jak zvuk ten dvorem dál a dál
se jednozvučně rozléhal.
Já viděl z okna stohy státi,
jak v nebe zamlžené čněly,
a vločky kouře povznášely
se nad hřebeny tichých střech,
kde na doškách juž rostl mech.
Já u mlatců byl vždycky rád,
mě těšil cepů zvučný spád,
a dělníků žert, rozhovory;
já vrabčáků rád vídal sbory,
jak poletali kolem vrat,
jak mnohý drze zrní krad,
se ranou cepu nepolekal,
dál švitořil a dále těkal.
A když napadnul první sníh
a roztáh se jak loktuš bílá,
do které step se zahalila,
ztich hlučný ryk her dětinných.
A krb nás vítal, báje steré
o bludičkách a vodníku,
o ohniváči, v mlze šeré
jak svítí co vích na koštěti,
od lesa skočí ve mžiku,
přes lada dlouhá větrem letí,
a stepí jedete-li v noci,
u povozu vám rázem stojí,
jak metelice přikvačí;
vy chvějete se bez moci,
on obrátí vůz na zad vojí
a do košiny vytlačí
vám žhavé prsty na památku.
A jinda zase kolem statku
se mihá – ale neuškodí.
A četná jiná strašidla,
jež naše bába zahlídla,
jež kolem hřbitovů se brodí,
nám ke krbu svou snesla říš.