V nesnázi ho takovéto vida
Miloš, k němu pozatáčí koněm.
„A což,“ vece, „hlavare náš, Ivo,
což pak, kníže, slovo tvoje ničím,
pravice tvá šalem, víra klamem?
Čili zase rozmyslil ses jinak,
že popíráš dnes, co’s druhdy slíbil?
Avšak nechť! Svých líto-li ti slibů,
své-li víry nevážíš nic sobě,
propouštím tě! Měj své slovo nazpět!
Měj si k vůli ctěným těmto bratřím
nazpět dary, – daruji je tobě!
Vezmi s bohem vraného si koně,
vezmi ho i s krásnou na něm děvou,
ana z práva mojí jest, ne vaší;
nebo mně ji otec dal, mně máti,
mně ji oba darovali bratři!
Na koni též měj si vše to zlato,
vše to stříbro! Sokola též měj si
sivého, i se věšadlem šavli!
Od srdce rád daruji ti vše to!
Od trojích však neustoupím darů:
nedám s hlavy perovku já zlatou,
nedám plášť já primovaný s ramen,
nedám s těla košili já zlatou!
Troje ty já na poctu chci nosit
v dědinné své domovině dary,
druhům svým se jimi pohonosit!
Čiň co činiž, bohem se ti klnu,
těch že darů do smrti se nevzdám!“