Však Giljom zmámen její sladkostí
pod samým oknem stál a divoce
se chápal dveří z bronzu přepevných,
by vypáčil je, neboť pokleknout
u nohou dívky chtěl a dotknouti
se rtoma lemu roucha. Marně však
se snažil zjednati si průchodu
v ty bílé zdi, jež krásu věznily
tu víc než smrtelnou a Orabel
jej polekaně takto prosila:
„Hluk prozradí tě, probůh, mírni se!
Nač vnikat v dům? Vždyť se mnou rozmlouváš
a neskonale proto šťastna jsem!
Ó, velký reku, spokojen buď též!“