Na koně jsme vsedli. Křížem lesy
projeli jsme v šírém okolí,
přes balvany, vývrať, přes útesy
drápali se v sněžné vrcholy,
drahé jméno volali jsme stráním –
ohlas nám je vracel temným lkáním.
V němých úvalech den zaplál mnohý –
neozářil stopu drahé nohy.
Zda ten něžný půvab vlků zuby
rozsápaly bílé, špičaté,
neb-li medvěd, záletník ten hrubý,
v náruči jej zdrtil huňaté,
v jezeře-li horském sladce dříme –
nikdy, nikdy snad se nedovíme.
A co dále? Zajdi v českou ves;
uvidíš tam chatu bídnou, pustou.
Stěny, štít i střechu mříží hustou
oplétá jí révy, chmelu směs,
ba, až do jizby se oknem dere.
A tam v hloubi zelenavě šeré,
jížto pavouk rozpřádá své sítě,
hlava sporým stříbrem věnčená,
nad prastarou knihou skloněná,
nehnutostí mrtvou zarazí tě.
Vzhledne-li, duch z mohyly to hledí;
promluvíš-li, neždej odpovědi. – –
Má pak duše s žalostí je spjata,
netěší mne druhů žert ni smích:
réva družná od prsou mi vzata
a červ upomínky hlodá v nich.“