Když žena ctnostlivá tu zlostnou slyšela
Řeč, strachem náramným div neskameněla,
Ni slova nemohla čas dlouhý přeřícy,
Ni dechu volného v té hrůze dosýcy;
Než tíže náramné ji slzy zbavily,
Jenž z očí černých se, co potok, valily.
A tu rty růžové již mluviť začaly,
Když oči milostné los smutný plakaly:
O, řekla, neštěstí! ó uzkost ze všech stran!
O bída veliká! již u smrti jsem bran;
Y zákon obcovať mně s vámi zbraňuje,
Y věrnost manželská mne z hříchu ztahuje;
A jestli hřešiti se s vámi zpečuji,
Již ruce vraždné mi smrt hroznou hotují:
Však lép mi od rukou jest krvavých umříti,
Než nebe důstojné, y muže tupiti.
A na to na retu ctná žena křičela.