Když soky zniknuv velký Konstantin
v trůn zasednul a u byzantských vod
Řím nový vztyčil, v jehož mračný týn
kříž zatknul Kristův, jenž jak lodivod
říš jeho vratkou budoucnem měl vésti,
děl k sobě takto: „Do tmy mrtvých věků
svět starý klesá, suchou ratolestí
je pohanství a plísní na člověku.
Je zlatá, prázdná číš či dutá leb,
je vlna kruhu, v němž se stále vrací
duch lidský nazpět k svému východišti.
Klas jeho plný věků zářní ptáci
již dávno roznosili, nový chléb
ždá nový člověk, pokolení příští.
Nuž v rakev pohanství já slední hřeb
již vbiju, zrychlím pád, vše vichrem smetu,
co ještě zbylo z trosek mrtvých světů.“