A ptáci zmlkali a lesní včely v korunách,
a v našich nitrech šeřících se cosi zmlkalo
a divnou předtuchou my tisknuli si ruce.
Houštinou vedla cesta. Les se stmíval kolem nás,
samoty jeho najednou tak smutněly,
a k sobě přimknuti, my cítili,
po praskajícím jehličí jak někdo v patách kráčí nám.
Ten někdo příliš známý nám, jenž v naši samotu
ve chvílích nejsvětlejších nečekaný přichází
s cynicky posměšným ve tváři úšklebkem
a o svůj podíl na našem se štěstí hlásí,
jenž o každou se radost dělí s námi,
o každý teplý okamžik, o každou rozkoš naši.