Teď zpustla země. Oblakové šedí
nám zahalili zářné slunce krásy,
na prahu světa zisk a nuda sedí
a poesie v pláči rvouc své vlasy
tvář odvrací. Vy nyní mluvte, masky!
své tahy světu ukažte i vrásky,
svůj zcuchaný vlas, oči vyjevené!
Snad čas, jenž honem kvapným kol se žene,
se zastaví, snad člověk zase sáhne
v svá ňadra, jimiž bouře vášní táhne,
a nezardí se pro slzy svých lící
ni pro své duše výsměch jásající,
vše, co jej tísní, hněte, bodá v křeči,
jak před věky zas lidskou poví řečí!