„Nu tedy slyš, a – polituj mé věrnost lásky.
První dech jara rozedech’ se světem,
prvním se ozdobilo jaro květem,
první se ozvaly ptáčátek hlásky –
a hvězdy na nebi neznámou touhou plály,
a měsíc své na cestu svítil touze,
a břízy v bílém luny světle stály,
a celým světem plála touha pouze.
I v mé zde srdce – považ zda to hříchem –
neznámý posud nepokoj se vloudil,
a – jak ta touha večerním se tichem–
neodvratný se celým tělem proudil.
Cizímu tichu počlo srdce tlouci,
než darmo oko upřela sem v dáli –
jen větřík líbal růži v ústa žhoucí,
a břízy v bílém luny světle stály.
A jemná bouře hostila se ve mně,
myšlénky bez ladu se duší táhly –
chtěla jsem v písni vyslovit se jemně,
však darmo city po svém slově práhly.
Tu postava tam v výšce kmitla šedá,
a jako bůh ve záři luny stála;
hned zdálo se, že své si nebe hledá –
hned s lidmi podobnost se míti zdála.
V tom nahne se – a přes ty příkré skály –
jak na nich doma by – sem dolů stoupá,
a oči jak by každý kročej znaly –
a mrštně od skály se k skále houpá.
Mé oko pátralo po každém hnutí –
a bázeň o něho mi srdce ouží,
a každá žilka v nepokojném hnutí –
celá se duše v jeho bytost hrouží.
I přes propast, co tamto hrozná zívá –
skok – ještě skok – a již zde přistál dolem;
černá mu kadeř po ramenou splývá,
a zrak se vážně porozhlížel kolem.
Nedlouho stál, mířil sem v tu stranu –
tu teprv bázeň před mužem mne jala,
chci utíkat, však – bezemocná stanu,
má ňadra stísněná div oddýchala.
On u mne již – já vyskočila, vzkřikla –
však noha slabá k zemi se potácí,
do srdce jak by ostrá dýka vnikla –
přešel mne zrak a duše paměť ztrácí.
Co se mnou dálo se za drahnou chvíli,
neznámo mi; neb paměť když nás mine,
děj neviděn kol našich zraků pílí,
jenž v čase zniká a zas v čase hyne.
Kdy však se vrátila zas v duši síla –
ó blahé, blahé, blahé probuzení!
co duše tenkrát blaha pocítila,
to není v světě víc už k nalezení.
On svými lokty přivíjel mne k sobě,
na srdci jeho tlouklo srdce moje,
a ke mně shlížely ty oči obě,
jak věčné lásky nehynoucí zdroje.
Nemohla jsem mu zazlit, ač jsem chtěla,
ač místo, čas mne pobízely v dáli;
z těch jeho úst tak krásně slova zněla,
a ve zraku tak milé ohně plály.
Neznámost v tváři jak by náhle tála,
ty tahy v lících jak by dávno znané,
a ňádra jednou duší obývané,
a srdce jednu řeč se mluvit zdála.
A opět zmohla bázeň ta se ve mně –
já vyvíjela mu se z obejmutí;
však řeč jeho tak chlácholila jemně,
že síly pozbylo mé rozhodnutí.
On mluvil o lásce – ó krásná slova!
On žádal odpověď – ó trapná chvíle!
On žádal lásku, s svou se ke mně chýle –
on přisáhal a zapřisáhal znova.
Když odpovědi neměla jsem hlasu,
on žádal ruku pěkně v řeči smělé ––
ó kdožby k rozvaze tu našel času!
já dala ruku, a s ní srdce celé.
Druhý den, sotva s dnem se večer sblížil
a žežulinka zakukala v lesy:
nepokoj touhy teskné srdce ztížil,
a srdce ústy zašeptalo: kde jsi?
On přišel opět a on líbal zase –
týž oheň v něm, však každou chvílí mladší,
a nové slovo v nové povždy kráse,
tyž polibky – leč každý nový sladší.
A každý den, když večer s hor se šeřil,
on dostavil se s žežulčiným zpěvem ––
ó kdožby ještě nyní neuvěřil,
když láska tím se jeví přioděvem?–
Nediv se, že tak šíře zpomínám těch nocí.
Kdo miloval, těch nezabude chvílí;
a byť se s nimi rozstanout chtěl mocí –
neodvratně se paměť zas k nim schýlí.–
Ó žel! V tom světě stálosti tak málo.
I lásky slib, jenž věčnosti se vzpírá,
i přísaha, v níž celé srdce tálo,
sotva že zazní – již se zvukem zmírá.
Žežulkám utichaly věstné hlasy,
a s nimi jeho navštívení řídlo;
žežulku odlákaly jihu bujné krásy –
a co zde zůstalo – – jen bolu nutné zřídlo.
Žežulka přišla zas, s ní jaro mladé
přineslo kvítí luhům pustým dlouze,
však on – – myšlénka divná v mysl mi se krade – –
a – vymýšlí – – snad lék – zklamané touze.
Snad – lék – – snad hrob – – lék – hrob – – snad v jednom obě.
Leč ne – chci žít, až doplazím se k době,
kde důkaz dám, jak velká láska má je,
že bez změny, byť zbavená i ráje.
Ty jméno jeho znáš, jež všude znáno,
ba sem až zalétají o něm věsti;
neb jméno, slávy hlasem sdělováno,
si zvučně světem širým cestu klestí.“