Pro matku svoji choval soucit ušlechtilý,
ač jemu nezjevila svoje plány
a svedla cestu na stav porouchaný
své zármutkem i věkem nahlodané síly. –
A jednou zase tak po dlouhé – dlouhé době
položil horké čelo v ruce její,
a mluvil o útěše, o naději, –
a prosil, aby v tichu odpočala sobě:
Leč on že mladý je, a že mu práce sluší,
a tak že promarnil už mnohou chvíli;
že práce dobrým lékem bude choré duši,
a jí že obětuje všechnu píli. –