Za Krchleby, skrovném na potoku,
starý mlýn se v hustém olší skrývá,
kyprým listím smutně v kraj se dívá,
horskou úbočí jsa opřen v boku.
Zapadlá je voda, vázne v toku,
potok sotvy na dně že ji chová,
v žlab co vběhne na několik kroků,
jesti planá voda korálková.
Všecko stojí, rozbořeno zpola:
hřídel netočí se vody spěchem,
hnijíť housle, lehčidla i kola,
žlab se provaluje s těžkým vzdechem.
Podvaly i remliky i svory,
příčky, sloupky, prahy, kobylice
vyhnívají povždy víc a více,
vše se viklá, vše je bez opory.
U zátahů spadla jedna strana,
drobné česle řidnou den co den,
kamením je náhon zanesen,
stavidla jsou v půli přelámána.
V podkolí je roští jen a hloží,
spousta písku v korytě se množí,
v křižalách jsou přetržena kola,
věnec s lopatkami vyhnil vzad,
náhonek se odklopil a spad,
hranáče jsou vypadány zpola,
potrháno pěkné žejbrování,
u základky není páky ani;
ježek zlomen, kuželice pukla;
pánvice i čep jsou vyklektány;
horší zažil mlýnec vojnou rány
než zlou vodou, která se naň shlukla;
porván náboj palců kola v líci,
i ta hladká ceva na kladnici;
běhoun jádrnáč je střepovitý,
nebude víc okřesáván asi
od krajánků ani mlýnské chasy,
aniž korčáky víc budou myty,
aniž bude bujná chasa v léčky
na zanášce mladé škádliť mlečky –
zle je porván mlýnec cele, cele,
větrem vzdychá jen, leč nezamele;
tu juž nevzpomůže namrsknutí,
mimo jednu síňku, vše je sutí,
všecko hnije, bortí se a kácí
Pavla Michny hroznou reformací.