Smutný byl to den, kdy jako hošík mladý
poprvé se s pláčem loučil od matičky.
Což se pečlivá ta drahá ruka chvěla,
když se naposledy dotkla jeho čela,
na cestu by křížek udělala jemu!
Dosud vidí, jak se otci stařičkému
slza v řasách třásla, jak ji marně skrýval,
nadarmo jak chladným hrdinou se tvářil:
rozloučení smutný okamžik vše zmařil,
po vrásčitých tvářích slz se valil příval.
Vzpomíná, jak Kovář, vozka ramenatý,
pod velikou plachtou sedadlo mu spravil,
po celou jak cestu těšil jej a bavil
o vojně, jež mezi třemi potentáty
zuřila a v níž on – Kovář – mnoho zažil;
vzpomíná, jak ve vsi každé před hospodou
zastavil a jazyk, hrdlo spráhlé svlažil, –
nemohlť se Kovář nijak smířit s vodou.
Dlouho jeli. Posléz po klopotné cestě
u cíle se octli, v starém, tichém městě,
latinské v němž otců piaristů školy
Hostinec je vlídný uvítal. Tam v stáje
Kovář koně dal a sám též žízeň maje
vešel do síně, kde za dlouhými stoly
plno povozníků; všichni jej tu znali,
přátelsky mu všichni ruku podávali,
nejeden též s rukou podal plecháč piva
a pak dále vedla rozprava se živá:
do nebe ten chválí starou svoji ryzku,
onen lepších nezná nad své hnědky statné,
jiný na silnice stěžuje si špatné,
líčí, kterak kolo uvázlo mu v písku
a jak v širém poli hroznou přečkal bouři,
div že nepodlehl živlu vzteklých zlobě.