Byl večer už, když Renald dorazil
pod hrad svůj bývalý, pod Montalbán.
Jak srdce jeho silně zatlouklo!
Jak vábilo jej světlo linoucí
se z otevřených oken vysokých!
To byla doba, v které rodina
dřív sedávala za stůl pokrytý
k své společné, vždy prosté večeři,
jež ale hodem vždy se zdávala
tím dětí smíchem, milým veselím,
a bratrů drahých živým hovorem
a nade vše tím sladkým úsměvem
té, která květem žití bývala
vždy Renaldovi. Vzdychl z hluboka
a kráčel rychle k vratům zavřeným
a zaklepal. Muž cizí otevřel
a vida poutníka, tak pravil mu.
„Jsi vítán, bohulibý člověče,
jenž z dáli přicházíš! Jdi nahoru
jen přímo v síň! Mám rozkaz pouštěti
sem všechny poutníky, neb velice
po zprávách páni hradu dychtí vždy,
po zprávách z dálí, neboť bloudí kdes
za horami a lesy bytost jim
nad všechno drahá; ten, jenž veleti
zde právo má. Snad o něm slyšel jsi?“