Za Kovnem bylo to, v té lesůplné zemi,
již Litvou zovou. Na Vilije proudech
kozácké sotně přetrhaly mosty,
a armádní sbor Oudinotův stanul.
A již tu císař. Pohled k pionyrům,
jak řadí zručně ponton ku pontonu –
na vody podíval se zakalené –
a kýv své gardy jedné eskadroně.
K řece a přes ni. Rázem byli v proudu
a hravě, jak by plavili jen oře,
cílili přímo k protějšímu břehu.
Poláci byli – po tolika letech
a slavných bojích ve všech koncích světa,
zas v drahé Litvě, ve Viliji bystré,
jež jako máť litevské sbírá vody
a k otci Němnu poskokem je vede –
šli hrdě, neboť On se díval na ně,
šli odaně, neb vůle Jeho byla
vždy vůlí jejich. Jeli v přesné přímce,
jak před bitvami jezdívali před ním.