Dva lidé vždycky ve mně byli
i v životě i v písních mých:
ten jeden věčně zasmušilý,
a druhý na rtu vtip a smích.
Ten jeden měl pro život celý
jen ironické usmání,
a tomu skráně krvácely,
jak měl jen hloží na skráni.
Ten jeden, za nímž dávný smutek
šel jak za pánem chodí pes,
vším zlekán v samotu se utek'
v svou samotu, v svůj rodný les,
v údolí nikým neznaná,
v údolí tichá bez lidí,
kde nízká zášť a pohana
za tebou drze neslídí,
kde, když tě žal a smutek schvátí,
samota, kouzlo největší,
mír v duši chorou znovu dá ti
a ze všech ran tě vyléčí...
Dva lidé byli ve mně, jeden
se nerad komu přiblíží,
a druhý touhou lačnou veden
rád opíjel se Paříží
a ruchem boulevardů a davem,
jenž kolem vře a bouří, ječí
v jediném víru kolotavém,
kde sednou šťastní zahaleči
si k absinthu a tím se baví,
jak vře kol nich ten divý hon,
jak v moře kol nich rostou davy
a kypí, bouří kolotavý
a omamný ten Babylon...