Hle, to je život – myslil jsem.
Vše podle šablony tu jedné, –
románů řady nepřehledné
tak skončí fádním rozvodem.
V tom románě, jenž odehrává
se tady, já hrál také jednou,
já úlohu hrál trpnou, bědnou,
těch, z nichžto každý podál stává
jak v těžká pouta, žalem spjat –
a jako žhoucí, těžká láva
naň vše se řítí odevšad,
že životu už „s Bohem“ dává
a šílen myslí, hořem zpilý,
ten nejstrašnější ze všech dní,
ze všech těch hrozných dnů, jež byly,
že onen je už poslední...
Leč přijde den a druhý, třetí
a přejde rok a čtvrtý, pátý
a ty, třeba list bouří svátý,
dál jiné můžeš náviděti
i v záští mít – a žiješ dál,
bys viděl, nejen tobě, hochu,
leč každému jak život trochu
ta mladá křídla ustřihal,
až člověk to, co měl kdy rád
a vše mu obětoval kdysi,
dne jediného zprotiví si,
až vystřízliví jedenkrát –
a podle šablony té známé
jak vy, ó krásná paní mladá,
za rozvod jednou klidně zadá...
Hle, jak si křídla ustřiháme...