A která ctí řeč rodnou neskonale
a za svůj klenot má ji nejdražší,
ta ještě v šedinách buď nejkrasší,
až bude písním učit vnučky malé,
těm písním ukochaným, přelahodným,
jež posvěcují ústa zvukem rodným!
Ó která ctí řeč rodnou, budiž ctěna,
buď milována, jež ji miluje!
A štěstí zkvétej z toho lásky věna,
kde drahým svým řeč rodnou vštěpuje
a rodnou řečí žehná statná žena!