Jak zázrak padlo slunce v háj –
a lesy sní zas vnadnou báj
o mládí svém a o štěstí,
jež vždycky k nám se s vesnou vrací,
kdy v kraj zas nesou domů ptáci
svých písní zlatá návěští.
Pláč zimy ze dna rokle štká –
leč zem si blaze oddýchá,
a rychle modrá podléštka
jí z prsou na svět pospíchá,
a blankyt její plápolá
kam zrak jen vzhlédne dokola:
zde usmívá se v srdci lesa,
zde skví se zase pod pněm bříz –
ó, s ní zas starý Adonis
se vrací, nám svou mladost nesa!