Je svatá, poctivá a nemá v čele viny,
je matka nešťastná – a tím dost velká juž –
neb často kojila již svými ňádry syny,
již bídní, nevděční teď na ni brousí nůž.
Ta mračna roztrhej, jež kroupy nesou do ní,
a supy lačnící svým bleskem k zemi sraž!
Ať skála rozkvete, ať močál travou voní
a růži stolistou ať nesou šípky plané,
ó dobrý Otče náš,
ó Pane!