Můj otec, Pepin, Franků slavný král,
pro nejkrásnější ženu na světě
své posly poslal v zemi dalekou,
kde mladé slunce ráno koupá tvář
svou spanilou, než vyjde na cestu
tu dalekou po jasném blankytu.
O ctnostech jejích jeden byl jen hlas,
o její kráse pěvci zpívali,
a Franků země vítat dychtila
dceř královskou, jež Bertou zvala se.
Na hranici své říše Pepin stál
a čekal její příchod. Nesmírný
tu dál se zločin! Kojná Bertina,
jež jela s ní, svou dceru podvrhla
když kněz byl oddal krále Pepina
a nevěstu, již hustý závoj kryl
dle zvyku země, jež ji zrodila.
Ten závoj pozvednouti ženich směl
až v síni svatební – kam dceru svou
ta zrádná kojná lstivě uvedla
na místě nevěsty po oddavkách,
a pravou Bertu sluzi prodajní
do hvozdu vlekli. Ji však usmrtit,
jak kázáno jim bylo, nechtěli:
jim odvahy se nedostávalo,
když andělský viděli její zrak,
víc na ně s útrpností upřený
než s bázní před smrti, a uprchli
a nechali ji vlkům hladovým.
Však Bůh ji chránil. V lese hlubokém
zvuk uslyšela zvonu, klekání
to v blízké zvonili vsi, došla tam,
a v mlýně starém, cele omšeném,
ji přijali. Tam v službu vstoupila,
neb přísti uměla tak překrásně,
že každá nit se zdála paprskem,
již upředla. A učinila slib,
že chotě svého hledat nebude,
neb lásky pro Pepina neměla,
a myslila, když Bůh to bude chtít,
král sám že najde ji a na jevo
že podvod přijde. Řekla v pokoře
své hluboké tak srdci vlastnímu:
„Kdo ví, snad trůnu ona hodnější
než já? Dle ovoce se pozná strom.
Zde milo jest v té lesní tišině,
a doškem kryté střechy miluji.“