Když duněl postrach ve křižácké pluky
z těch hromů hymny starých Táborů,
když pěly žalmů bratrských pak zvuky
o ráji srdce v poušti úkorů
a pak, i v hoři bělohorské muky
když přísahal lid k pravdy praporu, –
proč zněl v tom zvuk tak světochvějně tklivý?
Hlas Husův byl to nesmrtelně živý.