Na hoře teskně zadumané
vítr slabě povívá
haluzemi přemítavými.
Tolik milých dvojic mlčí tu,
každá z nich má vůkol vlastní vzduch,
jediné, tiše slité dvouduší,
v mírném přivrácení svěžích těl
na lavičkách pokojných.
A nad hlubinou, u zdi starobné,
ve vlahých spočívají postojích:
dlaň pevná loket oblý objímá,
z teplé pleti paže, z líce krásně bledavé,
cudné rozvolnění line.
Tu všude, všude zjevy milostné,
i dole v podvečerních ulicích.