že plakat nemůže. Hleď, jisker deště
můj roztavily kov, jenž v slzách teče
do výhně, kde se leb i ňadro peče
pod žhavým popelem, jenž zdýchán víry
zažíhá azur. Mám v svém těle díry
a těmi trčí nyní holé hnáty
jak větve stromu, s něhož listy sváty,
kdys těla žen a mužů, jejichž ruce
se svíjely zde ve poslední muce.
Proč, nevím. Kacíři prý hrozní byli,
já viděl jen, jak trpí zde a kvílí,
po dětech shánějí se, od nichž rázem
špeh inkvisice vyrval je, ten plazem
se plíží všady a kde můž’, tam bodne.
Já kmety viděl, šediny jichž hodné
jen úcty byly, nechť i čpěli bludem,
nechť skláněli se v noci nad Talmudem,
nechť stopovali nebeských hvězd cestu...
Já ptal se, k tomu jak dozráli trestu
pod heslem Toho, který do tmy svítí
a volá: „Já jsem světlo, pravda, žití!“
a co je msta a záští a hněv – neví.