Skvostný oběd. Z Prahy přibyl
důvěrník ten slibovaný.
Na rtech vtip a sladké řeči
(ty hned sypal na Jiřího),
v světlém obleku a spodky
velmi vzorně sežehleny
(na ty Jiří často hodil
závistný hled, mysle v duchu:
Jaká facona to! Chlapík!).
Všechno znal a o všem mluvil,
je vším možným: politikem,
kritikem a literátem,
žoldnéřem je listu v Praze,
venkovských pět plátků sytí
hlubokými úvahami
o té naší situaci,
časem ovšem též se hojí
v ochotných těch jemu sloupcích
na tom, onom, pomaže mu
jméno, čest a celou práci
(o čemž říká: Dnes jsem napsal
společenský dopis z Prahy),
znatel Francie a Ruska,
Chorvatska a věcí polských,
fenomen, sloup opričiny,
tajný kadet poslanectví,
ramenář, jenž hantýrovat
výtečně zná každým klepem –
zlatý člověk. Při obědě
s delikátní zdvořilostí
k oběma se choval dámám,
někdy hled jen na Lucii,
jak by dít chtěl: Víme leccos,
mlčíme – jsme slušní lidé.