22. Tou chvílí jejich ruce spojily se znova. –
Na její tváři nebylo už pýchy, –
byl na ní smutek hluboký a tichý,
kdy hleděla v ta jasná líce jinochova.
Nepokoj duše její v zatemnělém zraku,
nevolný rozpak – a zas láska vroucí –
vítěze soucit, v slze vlažné mroucí –
to blýskalo jí z oka, jako hvězda z mraku.
Našli se poznovu a byli spolu sami,
okamžik míjel v opojivém spěchu;
šuměla vonná lípa jim tu nad hlavami,
a šepot lásky v jejím hynul vzdechu...