Na podobizen drahých tváří řad
v té apatii zrak můj náhle pad’.
Co děláte vy asi v této chvíli!
Ten zmizel, zapad’ onen, toho skryly
již květy v cizí prsti a týž v proudu
mu lijavec hrob kypří, cizí hroudu.
Ti druhdy drazí, lhostejní jsou teď,
a přesvědčen jsem, kdybych se jich ptal
po mládí snech, že jako z pustých skal
by sotva zazněla mi odpověď.
Jen jedna živa z všech. Co dělá asi?
Zda před zrcadlem rozplétá si vlasy
tak svůdně, jak to druhdy uměla,
se blížíc ke mně s tváří anděla,
s rozkoší na rtu, která rozkoš čeká?