Ó slunce jasné, moře zlatých svitů
jež sypeš v chladné pouště lidských citů,
ó květe, pod jehož se vůní v taji
i mrtvá srdce blahem zachvívají;
ať jdeme úsvitem či noci stínem,
ať láskou žijeme, či touhou hynem,
ať pláme nadšením, či v tichém pláči
se krok náš znaven potácí a vláčí:
Tvá měkká dlaň nám každou slzu stírá
a každý vzdech, jenž na rtu sotva zmírá.
Ty slyšíš jej a úsměv Tvůj jej plaší:
Tys Matkou nám, znáš každou tužbu naši;
Tys rosou, která ústa sprahlá vlaží
a v boji života Jsi věrnou stráží,
nás stezkou hořkosti vždy doprovázíš
a růže útěchy na cestu házíš;
pak unaveni v zápasech v tu dobu,
kdy v teskné bázni kloníme se k hrobu,
Ty mluvíš k nám o ráje příštím štěstí:
v člun života s tou slétáš ještě zvěstí
jak holubice s olivovou ratolestí!