Táž místa pravda jsou. Leč nejsou jako tenkrát.
Vše střízlivo a bez kouzla a obyčejno,
když zevšedněl jste vy v střízlivém, ostrém světle.
Jste hercem, s koncem hry, o kterém přemýšleli
ti, které k šílení chyt’ za slabiny, vzbouřil
v tragickém přítmí, v kouzlu zašlých dekorac,
jenž duše okouzlil, v měsícem modrou stezku
je zaved' lichotně a potom dlouze zlíbal...
Když bylo po scéně, svlék' masku. Počal zívat.
A cigaretu zapálil si, vyšel zvolna
do ulic osvětlených s úsměvem zas nudným...
A přirozený, s bradavkou na zvadlé tváři,
s bezvadnou kravatou, s pátravým obličejem
byl bližší životu... A tak vás raděj' vidím...
Tak možno rozumně se s vámi pobavit
a přece daleko, daleko při tom zůstat
za stříbrnými horami za sedmi zámky.
V týž den jste ztracen byl, kdy vzbudil jste můj rozum,
jenž pod svým nožíkem rozpitval každé slovo
a pohyb každý, úsměv, každé zachvění
i každý záměr váš... Leč hra přec delikátní
i smutná byla... Sladké vaše podvody
přec měly ozvěny tak dlouhé v mojí duši,
a lži tak pravdivými zdály se vždy být...