Já, básník, ale, který stále sním,
ať pláně moře nebo pustiny
cit nekonečna vzbouzí v srdci mém,
jenž v hymně lesů, v ruchu valných měst
cos neznámého hledám, zamyšlen
snad jediný jsem v bouřném davu stál,
můj ret se nechvěl, ruka nehnula.
Však v duši mé jak mračno hrozivé,
jak bájný kolos děsná vidina
se náhle vzpjala. Mezi skalami
kdes v archipelu zřel jsem zmítanou
loď nádhernou: já viděl, větrů spár
jak rve ji plachty, ba, sup ohnivý,
jak blesk se snesl její na stožár;
já slyšel nářek lidí, jásot vln,
já viděl pustý, kamenitý břeh
a na něm nahou muže mrtvolu,
jenž nejkrásnějších nadějí jsa pln
číš vína rozlil moři k pozdravu.
Teď z lebky jeho číš si udělal
kýs mořský pták, jak rudé víno z ní
krev tekla na břeh barvíc purpurem
ve vlhkém písku tichých škeblí dav.
Křik davu zněl mi v duši výčitkou;
i šel jsem domů, z ulic prchaje,
a zde, v své jizbě stále přitmělé,
bych v přítmí života se navyknul
na temno hrobu, dvéře zamknul jsem
a zaprášené spustil záclony,
a stále mučen děsnou vidinou
jsem v podušky skryl ubledlou svou tvář;
neb běda! – věčné ironie duch,
jak navzdor mojim zpěvům nadšeným,
plamenným hymnám duchu člověka,
mně ukazoval stále v lodi té
tvou, bludné lidstvo, budoucnost a cíl!