Ulicí kvapí; nad ním hvězdné luhy
se tiše pnou; obláčků bílé stuhy
přes měsíc tíhnou beránků jak stáda. –
Jak noční stín se Bandinelli vkrádá
do cizí dílny – rozhlíží se kolem –
hle! v roušce socha – hněvným se zápolem
blíž kvapí tam – již rozpřahá se k ráně –
pojednou ustal, palné zachyt’ skráně
a v smíchu děl: „Dřív výtvor velkolepý
přec musím zřít, než obrátím ho v střepy!“
a roušku strh’! – – S velebným slunným zrakem
jak Ježíš, nad vodami vítěz, se svým prakem
tu David stál; v něm něha, mládí, síla
v souladu krásném; z něho zář se lila,
zář nahé krásy duhou nad oblakem.
Vznešená socha! – – – Před ní Bandinelli
na zemi klečí žárem rozechvělý
a luna v okně v paprsků svých reji
dvě slzy stihla v bledém obličeji.