A jako on, i všichni druzí též
se chovali, kdo byli kolem ní,
a zdálo se jí náhle, celý dům
že přes den zvážněl tak a sesmutněl,
že plný úzkosti je, něčeho,
co všechny svíralo a změnilo
i rysy jejich tváří najednou.
Až úzko z toho všeho bylo jí...
Dřív kolem sebe vždycky viděla
jen úsměvy a každý vůči ní
byl sama láska, ona bývala
vždy středem něžné pozornosti všech,
až do nedávna – nyní zdálo se,
jakoby každý bál se pohledět
do její dětských očí. Celý dům
jak byl by ztich’ a zmlknul najednou,
po celém domě každý jako stín
tak chodil jako čímsi vystrašen,
tak jako ve strachu a úzkosti
před něčím neznámým a strašlivým,
co radost zapudilo s tváří všech
a co kol domu toho obchází
a čeká chvíle, kdy se dovnitř vkrade –
taková úzkost jevila se všade.