Před Tebou, paní světů, v majestátu když zlatém 
se chvěla kolena k spěšnému pokleknutí
a srdce zpívalo rhytmy radostí vzdutými,
jež pro Adama vinu ladit musil věk mnohý,
když králů královno a dětí zemských všech
Ty, matko rozšafná, mé srdce zabušilo
Ti v pozdrav ze hlubin oddaný, bylo mi,
že znovuzrozen jsem a minulosti rzi
že spadl se mne stín, že nový u mne čas
vzšel, zrodil se i vznořil.
Jako u Jordánu
bych křtu nového zahlíd’ togu prorokovu
a tušil, vláhou dlaně své i týl můj smočil,
schýlený. Svatou vláhou dojmů ryzejších!
A čist jsem chýlil se a hlavou, srdcem táhla
ta píseň osvobození, ta strópha, která z kříže
můž’ původ míti vítězného pouze.
Starého člověka jsem odvrh’, rozpoznal,
ač nikdy nemnil v sen ni na příkoří Synu,
a po matce jen toužil abstraktní,
bych společnou pozdravil mateři
v tu plnou skutečnost! A nevěděl
jsem, že kdos za legendu, za fabuli
by vzdát moh’ ten mih, ten velký, ryzí
posvátné adorace.
Zbožňování
to bylo, které kreslí slučování duší.
Má mysl přes kříž Golgaty a východu
sem spěla před altár a zlatý trón
a sedla na stupeň, se snesla altáru
jak padlý sníh, kment v klid poznání čirý,
ať na něm sen a píseň má vždy trvá.