„Zde si odpočinem,“ děla všecka skřehlá,
„aspoň než ten liják dál se přežene,“
a již do loubíčka jako laňka vběhla
a hned pospíšila k lávce omšené.
„Kéž by mohla mamá,“
odválo jí s retů,
„zřít, jak krásně je tu!
Všude zeleň samá,
ba i na té lávce, ač je z kamene!“