A kovář procit’. Těžký mrak
stih’ jeho mozek, jeho zrak.
Hled na levo: Tam Nuda stála
a divně šklebila se naň,
hled na pravo: tam nenadálá
zlá Nemoc cenila se, saň.
Teď obě blížily se k němu
i naklonil se k tělu svému
a viděl skvrny, vředy, pot,
pak cítil v nitru hladu hlod
a horší, v duši – viny hrot.
Kraj v dáli táh’ se pustý celý,
vše písně, plesy oněměly,
vše ohně kolem dohořely.
Jak strhaný cár oblak visí
a pod ním stan, strom hrušky lysý
s kostrouna strašlivými rysy...
Měl kovář popel na jazyku
a centy v nohách, sotva stál,
ba ani tabák, jak měl v zvyku,
si zabafčit, mu nechutnal;
tu perlík, rubíny jenž plál,
bez vlády se mu z dlaně smek’
a mimovolně kovář klek’...
Smrt odvázal: „Tak si mne vem,
však platno nic, jsi přec jen zlem!“