„Dobře, Jene, Neberu ti,
k čemu srdce tvě tě nutí.
Slib mi, že chceš zítra jen
nezkaliti štěstí den
před otcem a přede všemi –.
Nevím, – nevím co nás čeká
na té čarokrásné zemi,
čeho mysl má se leká.
Časem proniká mou duši
jako dýky ostří chladné;
v děsném vidění snad tuší,
že zde naše štěstí svadne.
Věř, že před obavou touto,
před obavou, že tě ztratím,
klesá každé víry pouto,
já pak v propasť klesám za tím.
Zdá se mi, že kouzlo víry
v lásce mé jest obsaženo, –
bůh že dí a vesmír širý:
„Láska je tvou vírou, ženo!“