Ale daleko již Géza byl
v křižovatky pěšin zabloudil.
Pohvizdoval, – tak mu volno bylo!
listí konejšivě ševelilo,
slavíků zpěv jásal do ticha.
Náhle baron stanul. Od besídky
zdá se mu, že šepot doslýchá,
jako když tam žena zavzdychá. –
Mladé listí ještě závoj řídký
obetkalo kolem mřížoví.
Postavy dvě zahléd – duší tělem
v obejmutí utonuly vřelém.
Géza ušklíbl se. „Bláhoví!
tak jen mládež nerozvážná bývá,
mysl lehká sotva uváží,
že zrak cizí všetečně se dívá.
Pokoj jim! Sám budu na stráži!“
Na lavičku used, smál se tiše,
naslouchal, jak tam to láskou dýše.