Holé šedé skály v slunečním žáru,
pec liduprázdná planých suchopárů – –
S návrší kuly střelba na předstráže.
My tam! Počkej, to ti přijde dráže!
Křoviska, nízký plot, nádvoří
zdvihá se zvolna k pevným zdím kuly:
z okenic pušky hovoří,
ale my ke stromům zahrady lnuli
a za rohy přístavků kolem dvora –
za oheň oheň z dola i s hora!
Mířím a střelím, střelím a mířím,
uhnu se za roh, popadnu dechu,
vyhlédnu, cítím, oči jak šířím –
pojednou po nich tady ni slechu!
Na druhou strany zahrady svahem
unikli dolů. Za nimi! křič:
v hustinách onde číhá ti vrahem,
po známých stezkách do skal a pryč!
Stojíme. Prohledáme koutky,
odkud nám solili na pokroutky?
Nízké dveře do přízemku,
k poschodí pavláčka dřevěná,
břečťan po zdech kuly venku –
po lidech ani ozvěna.
S obou stran kuly jsou zděné kuče.
Lámou do kuly dvéře ruče,
já projdu po přístavcích –
snad tam i tu ni stopy po těch dravcích!
Kuča nebyla uzamčena;
u ohniště nemladá žena
s dítětem na kolenou.
Jaký boj s děckem, tichou ženou,
ač pušku s bodákem držím v ruce?
„Hajde s vragom!“ šeptla prudce.
Jako bych u nás na pobertu
klel mezi zuby: Jdi k čertu!
Sedí babka na pařezu
ve špinavém na hlavě fezu,
pod ním černé vlasy v pletencích
spadly jí na košili – není jako sníh.
Od boků k nohám barevnou sukni.
Obracím se ven. Jen za mnou kletbou mukni –
Tu bouchla rána. Do pažení dveří
mně u ucha koule se vpeří,
že na sloup trnu v okamih,
zda houkne druhá, zda více jich.
Vidíš, ten onen ti řekne,
když mimo nadání čeho se lekne,
že lámala se pod ním kolena.
Však se mnou jiná proměna:
Mne napjal ústrn jako strunu.
Vzav obrat zpět, bodák do posunu,
vidím čmoud, čiji spálený prach,
v očích mám kola, řvu něco až strach,
co žena schovává pod sukni pistuli
a divně se na mne pysky jí vyduly.
Výpad o levou nohu; čepel bodáku vjela
ve dvě měkká těla.