A titan kles’ a v mech svou zaryl tvář,
jak uniknout by sám chtěl před sebou.
Však strach byl v něm a visel na větvích
a v měsíci se šklebil, příšerný,
jenž nad bradla se vyhoup’ lysých hor
a kráčel hvozdem tichým jako duch,
po jehož slzách v suchém lupení
víc stopy nezbude, než hlemýždí
pouť nechá stříbra v mechu brunátném.