Jak dlouho sny jsem oslněný stál,
již nevím sám, když náhle probudil
mě tichý šelest šatů, kroků ruch,
a dívka bledá jako ze snů tuch
stanula v mausoleu. Zlatý vlas
kol spánků tkal jí aureoly třpyt,
truchlící Francií se zdála být
v svém černém rouše, s velkou kyticí
sněhových růží, rosou slzící.