Na ulomku skály poutník sedí,
Skála, poutník – oba stejně šedí.
On též do červánků tiše zírá,
Žízní po tom, a přec neumírá;
Bolů všech a muk otvírá zdroje,
Svolá celé trapné žití svoje,
Pout svou mučednickou, a ty zjevy,
Které před jeho kdys stály okem,
Ty teď táhly duchotichým krokem
Po houpavém mostě upomínky. –
Vidí nésti Boží smlouvy truhlu,
Lidi prchat do všech světa uhlů;
Říši jasnou, bujnou, hravou,
Zevsa, Afroditu sladkosmavou;
Vidí město vlkem vykojené,
Ocelové v rum a popel klesat,
Kříž se vznášet, děti, panny bílé
V liliových věncích, muže v síle
Bohu v ohni zpívat, v mukách plesat,
Vidí kráčet z brány časů šeré
Ve velebném šiku tisíceré
Světodějstva ozářené pluky,
Vedené kynutím Boží ruky.
Králi v purpuru a silní muži
V přílbách lesklých v tuhé ve oruži,
Reci v duchu, bojovníci slovem
S knihou, s harfou, věnci v olivovém
V čele jdou a národy své vedou,
Ti se po nich hrnou mlhou šedou.
Roste šíř a šíře, výš a výše
Tato velebná, posvátná říše,
Z chtíčů, z duší, z velkých srdcí tkaná,
Dechem Božím tajně prochvívaná,
Dílo z Boží, dílo z lidské ruky,
Z plesu, z krve, z radosti a muky. –
Vidí tvar, však nerozumí duchu,
Jenžto tvoří v tomto věčném ruchu;
Přec však mír jakýsi kolem vane.
Zavře duše brány zotvírané,
Hledí v červánky a slouchá tiše,
Jak bor vzdychá, jak to doubí šumí;
Ale tomu hlasu nerozumí,
Neb děl věčných svatotajné runy*)
Jsou mu písmo ze zavřené říše,
Pro dech ducha nemá v ňadrách struny,
Přec však tajnou blízkost Páně tuší,
Je mu divno v zatvrzelé duši,
Jak by měl zas jednou sabat světit,
Domů jít, ach! domů, a se zdětit. –