Ze shnilých kořání v šer plaše tryskají, tíhnou a skáčí;
nad utopenců se hrob vír ohnivý snáší a stáčí,
jimž písek a bahno tmou dávno zalilo strnulé zraky,
do kostí ožraná žebra kde hostí jen líné raky:
vyjedli srdce i rty i ubohé ohryzli ruce –
křehké jen třtiny se křeč chytla zoufale ve smrtné muce...
Na nimi chvěje se třtí, slz rosou květy zde pláčí...