Zřel její úsměv, jenž jak paprsek
líc oživoval její mramornou,
jež k němu stále v touze upjatá
proud řeči jako v žízni stíhala,
kdy mistra svého smrt a potupu
dnes kázal davům slovem výmluvným.
Opodál stála – potom zmizela,
on darmo pátral okem kolkolem,
kdy v úctě potom zástup věřící
jej ulicemi města provodil.
Zapadla v zem, však vůně opojná
mu kouzlem dosud duši obmyká,
že tato v letu s křídlem pokleslým
se od modliteb, žalmů odvrací
a noří v sny...
pojednou náhlý smích
a šumot hlasů, hudba vířivá
zazněla nocí; procit’ apoštol
ze svého snění, křížem požehnal
své horké čelo, kol se rozhlížel.
Na vršku stál a před ním zahrada
planula různých světel v požáru
jak vzdušný zjev, až zrak mu přecházel.
Dle Dipylonské brány opodál
hned poznal apoštol, že Epikur
kdys v sadů těchto libém zátiší
vštěpoval žákům svoje učení,
již mistra svého smrti památku,
dne dvacátého v každém měsíci
slavností, hody povždy slavili.
Pod stíny stromů starých, košatých
zřel postavy se bílé kmitati,
jež jako páry vzdušné klikatě
se splétajíce náhle mizely,
by v jiné straně opět zahrady
zas vyrostly jak z vody lilije
za písní zvuku, hudby jásavé,
jež odevšad jak z jeskyň podzemních
se z hloubi stromů k němu řinula.
Tak dlouhou chvíli ve snách poslouchal
ten šumný zvuk – pak vzhlédl k nebesům
a kráčel v před, neb v Boha důvěra,
jak z hnízda náhle vyplašený pták,
se v duši jeho letmo vracela –
on pouti vzpomněl, svého úkolu. –