„Jdi, Pavlo, na Kovářovo!“ děl Joza tiše.
„Nať pěkně vytáhni, ty ukryješ se spíše,
a vyhrab do klína a přines brambor trochu.“
Však Pavla vrtíc hlavou praví: „I ne, hochu!“
A poskakujíc v kruhu cípek šátku chytá
a bradičkou svou třese: „Já bych byla bita!“
A poskočí vždy nohou do předu a zpátky.
„Viď, Dubáku, ať jde!“ – A Dubák od hromádky
se vztyčí, ruku natáhne v tom zrovna směru,
kde Kovářovo pole, řka: „Už jdi, sic věru
ti ukážu, zač loket. Chce si s námi topiť,
a jen se válí. Honem! Či mám se tě chopiť?“
Tu Pavla spustí: „Počkejte, mně vyháněti!
Však já to povím na vás, – viděly vás děti,
jak trhali jste včera Havelkovům lusky.
Jen nenechte mne! Tamhle nějaký jde mužsky!“
A našpulila tváře škaredivým vzdorem,
že jako měchýře dva vyhlížely skorem.
„To se jen opovaž!“ tu Dubák spustí na ni,
„a něco propověz; neb je to v hrdlo lhaní.
Já ti pak ukážu!“ A jedním prstem hrozí,
že Pavla spěší schovať za záda se Jozy,
jak zaleknul ji prst i slova jeho rázná.
Tu Joza chlácholí: „Nech jí! I nech jí blázna!
Sám doběhnu, když nechce.“ Tu hned Pavla skočí:
„Já půjdu s tebou!“ vece vyjasnivši oči,
a za sebou již oba, hlavy vzadu, spěli.