Jak dýší květy bílé
před zánikem svou vůní mdlou,
v poslední chvíle
než dodýchají, zahynou.
Já vím, v zmučeném člověku
proč ze dna zmatků roste klid,
kdy divých smrští ve vzteku
již času ani nemají
se ruce sepnout a se pomodlit.