Za ním vzpomínky. Byl čas, kdy mlád,
pýchou otcovou a těchou raje,
nadějí byl domácího kraje
Asěn junák! – Hasan renegát!
Láskou oplakával plamennou
lidu svého duši zdrcenou,
v jaré, bohatýrské krve žáru
o činech snil slavně rekovných;
volnost vlasti, velkost padlých carů
vznětem vzýval vidin bojovných, –
až dvou očí zápal divoký,
sladký blesk dvou děsně krásných mračen
vše to zdrtil, celé duše lačen,
v zapomnění jícen hluboký.
Pozbyl sebe chabý otrok ženy!
Mrzká, kletá, – sladká upomínka!
Marny byly holubičí steny,
jimiž doma lkala sirá žínka;
k pašovu on serailu se loudil,
tam kde zahrad loubí krylo stinně
ji, jež tělem, duší otrokyně
pašova – však jeho velitelka,
číhala, an po ní prahna bloudil.
Lstná to cikánka, v níž duše mělká,
kupná šperkem, ranou, lahozením,
jásala, když chtivým políbením
vyžehla v něm tužby světější,
v sobství vášně, již jen zkonejší
poslední až sladká krůpěj na dně!
Žena pustá, bez vlasti a víry –
přece v poušť svou strhla jej tak snadně,
přec ji miloval tak bez vší míry!