„Jak často s svým se já teď stínem hádám,
proč ohnutý tak je a loudavý.
Ach, svědčí mně, že marno pátrám, badám,
že rozum kusý je a belhavý.
Jak slávověnec kdysi Athéňanu,
mně věčnosti spát nedá tajná říš.
Jen bledý svit, jen hlas z těch dálných stanů!
Tys klíčnice, ó smrti! Nepovíš?
Hrob slovo tvé, vstup temný k tmavé báji –
a světlo víry – dětstva vzpomnění,
anděla strážce křídel šumění –
a v čiré tmě myšlenky umírají – –
Ó matičko! sem křížek na mé čelo!
Sen nejde – pozdě – pozdě – Už se stmělo! – –“