Dřív než v údol ku jezeru
Přišla zima pod krov chatky,
Na šedý vlas staré matky
Vítr sníh snes od severu.
Ještě buk šat hlídal zlatý,
I ten lupen žlutá jíva,
Ještě révy list se dívá
V chýžku na kmit světla vzňatý,
Kdy den mlhou podjesenní
Uhas dřív, než paprsk žhavý
Zapad za hor modrých hlavy;
Ještě vodní hlať se pění
Ostřím skal a větru váním
Vlna za vlnou se žene
I těch bělic vymrštěné
Stříbro kruhy kreslí pláním
Siným, kdy již přišel Vítku
V ňadro jeho nezvaný hosť,
Zima chladná nesouc výhosť
Jara snům i pevnou hlídku
Stavíc kolem, by snad blaha
Záblesk nehlásil se vstoupiť,
Kdy chlad její práhne loupiť
A kdy zničiť, přec jen váhá.
Tak ta zima přišla záhy
A tak náhle, netušeně,
Jak zvuk došlý po ozvěně,
Kdy krok v skalách zbloudí z dráhy
Své a ždá a volá vůdce.
Tak mráz její Vítka zšálil,
Že květ útlý dřív mu spálil,
Než jej skrýť moh. Přilét prudce
Za bolem bol dravým supem,
Že i touhu, naděj schvátil –
A tak Vítek všecko ztratil,
Všecko jedním vzato lupem!