Jsi hotov se svou budovou?
Smích budí ve mně dětinství,
jež provází tě životem,
jak od těla se nehne stín.
Ba, stínem jest ta budova,
jsouc z pavučin jen utkaná,
a z bídných dávných vzpomínek.
O věčné děcko páravé!
již víš, co dívka, žena jest.
To obarvené hlíny kus,
i bez srdce i bez myslí,
jenž jako loutka bezdušná
jen hraje komedii svou,
a zdá se být a není nic.
Ten komediant nahoře
vždy stejně tahá šňůrečkou;
co’s včera slyšel, viděl v nich,
dnes opětovat budou ti,
a stejným pláčem škemrati,
a lháti cit, jejž nemají.
Tak úlohu svou hrají dál,
až vyčerpají publikum;
pak dále táhnou po kraji.
Když s loutky barvy setřou se,
tu do kouta ji pohodí –
toť hlavní jejich úlohou.
To jejich srdce – grand hôtel,
v němž nejspíš místa nalezne,
kdo v ekvipaži přijede;
tam nají se a vyspí se,
se někdy vínem opije,
by vystřízlivě druhý den,
měl z toho hlavy bolení. –