Stařeček zakryl sy tvář, by neviděl slzý
Strápené dcery, by neslyšel hořekování
Zrazené lásky; y z pokoje vyšel, a hledě
Do nebe srdečně vzdychl, a hlasytě splakal.
Vratislav jak bolesti podoba stoje
U milé panny, a spatřuje vyryté v tváři
Ouzkosti srdce co bez sebe na klesajícý
Díval se krásu, a k svým ji přivinuv prsům,
Na věkys má! řekl mrtvou k životu kříse.
Stařec se vrátil, a pevným promluvil hlasem:
Jestliže neoměkčí šediny tebe,
Jestliže nestrhne Bůh s pěn mámivé slávy
Vřelého srdce, a krůpěje milosrdenství
Nevlije do duše tvé, cyť mocnosti krásy,
Ouzkosti neviny spatř, a v rozkvětu mladost
Zhubiv hrdino! plésej, žes v nesmrtedlnosti
Vetřel se chrám. Leť do světa, výbore slávy!
Proběhni krajiny šíré, a sličnosti všecky
Skoumajícým zhlížeje okem co Bůh suď,
Najdešli v krajích krásami splejvajícých
Mladice spanilejší? Koruna krásy,
Milenka ctnosti a nevina pronikájícý
Pohledem sladkým hlubiny outlého srdce
Stojí v jasnosti své jak královna květin
V zahradě růže, a táže se: Kdo mi je roven?
Ozdobu světa tě nad život milujícý,
Nad zlato dražší ctnost bys hrdino zmařil?
K tobě co k Bohu se vinu, ne za sebe, ale
Za dceru drahou prosým, aby jsy procytl
Z tvrdosti své, a nechcešli člověkem býti,
Z milosrdenství zarazyl do srdce meč mé
Ubohé dívce, by v rychlosti se světa sešla.