Já prošel branou – v světle nejistém
se mihlo kol mne ostří bodáku,
s nímž přecházel tu vojín ospale.
Já ulicí šel – tmavou, truchlivou
kol městských hradeb jednotvárné zdi;
teď ještě roh – a tam hle náměstí,
ty věže znám – i tam ty paláce...
Vždy více světel v zrak mi sálalo,
vždy věčí ruch a šum mi v ucho bil,
jak vlna bije v škebli na břehu.
Teď rostla vřava, hovor zmatený,
vždy víc a více bouřný rostl dav;
tu píseň zní, tam vzplane pochodeň
a z dálky hučí řada kočárův...
Ó teprv nyní sobě vzpomínám,
že všemohoucí kníže Karneval
svým žezlem dneska mávnul naposled!
Ó mocný pán to, boha mocnější!
Těch málo jest, jímž v nepokojný sen
nehraje souzvuk jeho rolniček!
Pod soudce vážnou sedne paruku,
i v kněze talár vejde řasnatý;
v kmit korálů se ztají skleněných,
jichž leskem tlumí mladá grisetka
svých útlých ňader bouřné vlnění.
A starší dámě dobré pověsti
pod kamelie lístek usedne,
jež z jejích černých vlasů vyzírá
jak z tmavých listů zralá jahoda.
Ba vloudí se i v jizbu básníka
a rýmem písně zvoní v jeho sny! –
Sem v podloubí! – Sem za sloup soucitný! –
a teď v to moře, v dav ten bouřící
leť oko mé – jak racek v příboj vln!