A kde sterý obyčej pěkný, jenž po věky krášlil
české vísky život, hody, svatby a výkony různé,
s otce k synku děděn, v plesu dcer znova matky těšíval?!
Tehdy z lesův i lučin krásně zaznívaly písně
dívek i mládenců, toužícím v úlevu srdcím,
a v poli v letní čas žencům libě krátily práci.
Teď co slyšíš? Kraj trudně mlčí nebo písně zasléchá,
jež jeho nitru cizí, neb hnusné vřesky dokonce,
z nichžto slují městských nejhorší otrava páchne.
Věřte mi, že v čase tom mé srdce si často zasteskne,
po světě zašlých dob krásnějších smutně zatouží –
Čas věru jest, aby babka sivá pod trávu si lehla,
již nehodí se v jiný ten svět, mezi plémě nynější.“