Upustil kořist mruče, vrhal se v ráz
na soka domnělého. S pokřikem děti,
koroptve jarní, křovím se rozbíhaly.
Zaražen stanul pohledem Přemyslovým.
Roztrhl Přemysl šat, ved‘ divocha k vodě,
zkrotlému, užaslému vymyl mu ránu,
útržkem zástěry pevně mu obvázal rámě.
Nahoře stála žena ve hloučku dětí,
zvědavě hleděla k nim a čekala zápas.
Na skalním výběžku sedli si naproti sobě.