Rozpor náhle utich’, neb zavznělo venku klekání.
Povstal z křesla farář, ruce sepjal a líce pochýlil,
bezděky Živsa starý učinil po příkladu tomto;
Václav zdvih’ se také, leč k oknu se pouze nachýliv,
pohledy roztržité do večerní záře vysílal.
Výhoň dále seděl jediný, podpíraje záda
volně o křesla lenoch; v trpkém při tom úsměvu lehce
zachvíval se mu ret, chmurný an pohled upíral
na dvojici starší, v modlitbě tu mlčky stojící,
stejně na Václava též, jenž k oknu se od nich obrátil.