Když bez myšlénky v rakvi dřímala’s,
bez bolesti tak jako bez lásky,
a vzpomínek, kdy na tvou bledou skráň
jen padal mír a byl tak veliký,
jak hoře těch, kdo lkali nad tebou,
a posvátný jak jejich zoufalství
a hluboký jak oddech věčnosti –:
já nevím, z drahé, svaté hlavy tvé
proč ustřihnul jsem vínek kadeří...
Já jenom vím, že tebe odnesli
a já jen slyšel, těžká, tvrdá zem
jak padala ti matko na rakev,
tak padala a rakev duněla
pod zemí tou, jak kdosi drahý z ní
by žalným tak se zachvěl výkřikem,
jenž těžkým pláčem k nebi zavolal
a zvolna, zvolna letěl v pustou noc.
Já jenom vím, v té zemi hluboké
jak rakev tvoje zvolna mizela,
ty drahá, dobrá, zlatá matko má,
a s rakví tou tvé lásky celý svět,
to, co mi ještě v žití zbývalo,
to jediné...
A tak jsi odešla.
Tak umřela jsi s čímsi na rtu svém,
co je pol pláč a zpola usmání,
pol lítost, žel a zpola útěcha
a paprsek, pol věčný, svatý mír
a zpola ještě výkřik bolesti –
a zas už pouze tichá modlitba,
jak požehnáním zvolna vyznívá...