Voj severu teď chrámem šumí, víří
a prudkou vichřicí s pošmourných stěn,
jak pavučinu, křídla netopýří,
praporů vetchých rozmetává plen,
kol na zdi mizí verše prorokovy
a zlatých písem zdoba všeliká,
koranu tamo blednoucími slovy
obličej Kristův jasně proniká,
jenž věky zahalen byl v malty cloně.
Zas postať obrovská na skvoucím tróně
se světlem věčné lásky v božském zraku
plá s hůry, jakby požehnati chtěl
hustému duchů nesčíslných mraku,
jenž velebným se chrámem rozestřel.
Jak příboj bez konce se hlavy vlní
do šeré svatyně, hruď její plní.
Zasvitla hvězda v temném pozadí,
ve dvě se hvězdy rozskočila mžikem,
a z každé nových řada tajným vznikem
vytryská, vzlétá, chrámem dovádí,
již sto, již tisíc do kola jich hoří,
chrám velebný ve světel ztopen moři,
planoucích svící v rukou nesčetných;
i v kopuli se světel věnec nítí
od římsy k římse, plamenné co kvítí,
věncoví skáče září třepetných.