Dva kotly v sadě pod zažloutlou hruší,
z níž líně padá povadlý již list
na vlhkou zem, co vládu zimy tuší,
jež sáhla napřed do zpěvavých hnizd –
kol záhon švestek ještě plných pelu,
jež zlatí ohně matná záplava,
když od ohniska zardělá až k čelu
se kmitne děvčat kyprá postava –
neb chvilku přestat – čtenáři můj milý –
toť hřích – a trnky by se připálily.