A že svědky býti nesmíte,
tomu se tak divíte?
Aj, vždyť musí svědek zamknout zuby,
mlčet jako němý paragraf;
vy však, kdyby třebas zašili vám huby,
zůstanete přec jen živý telegraf.
Pravíte, že mužové jsou hlavy tvrdé,
nepovolné, neústupné, hrdé:
za to vy jste měkké dost,
bych tak řekl: samá citlivosť!
Má-li některá milého ráda,
přijde-li však jiný v lásce hrdina
a ji o trochu té lásky žádá,
co činí ta dívka nevinná?
Nemůže tak tvrda být,
by mu dala s práznem odejít:
nejprv ho jen polituje,
potom trochu povzdychuje,
potom se už přibližuje,
trochu se mu nakloňuje,
potom trochu poceluje,
potom trochu pomiluje,
pak se celá do něj zamiluje –
a ten první milý,
aniž chudák o těch pletkách čuje,
dostane v nejblaženější chvíli
jednoduše kvinde,
by si hledal štěstí jinde.
Milenka pak miluje zas dál,
by se hodný počet hochů vystřídal,
a než minou čtyry neděle,
má už milých přes půl mandele.
Důkaz to až příliš makavý,
že tak tvrdé nejste jako my,
již jsme nepovolní, vytrvalí v lásce,
věčně věrní jediné jen krásce!
Známť já o vás jedno přísloví,
jež jsem nevyssál si z malíku,
a to vaši celou měkkost vypoví:
„Ženská pláč i smích má v jednom pytlíku.“