Brzy pěvec v chudičkém svém bytu
o kněžce se snivé dozvěděl,
ano jednou při hvězdném se třpytu
na pochmurný palác zahleděl.
A jak zřel tam jinoch zamyšlený
do třpytícího se okénka,
ztrnul náhle jako zkameněný:
objevilať se v něm dívenka.
Ó to dívka bledá – bílá růže –
něžnější snad v světě být nemůže.
Jak se chví tu v křišťálovém jase
řasami dvou záclon ochvěná,
jak se blýská v nejčernějším vlase
bělolesklých perel zápěna!
A ty ručky bílé, rozepiaté
zdvíhají se v okna křišťále,
jako ty tam ony hvězdky zlaté
chtěly vtisknout na rtů korále,
a ta vnada celá v prsten světla
plápolajícího vsazena –
nejskvělejší lilie tu zkvetla
z šedivého zámku kamena!
Aj, teď v ruce spiaté, liliové
dětinné své čílko schyluje,
svatbě s bělem černě havranové
div se tu, kdo kontrast miluje!
Zdá se mu, že pláče. A i jemu
zmokřují se oči bezděčně.
Toužíť on v tom slastiplném němu
patřiti tam na ni pověčně.
On tu k loutně sahá, on jí píseň pěje,
nad níž anděl na nebi se směje,
divokrásnou píseň o sladké své něze –
nenadchlať tak Muza nikdy svého kněze,
odkud ústa zňatá mezi lidmi pěla,
krásnější se píseň z nich nevyprýštěla!
Dokončilť ji, dávno okno bledé,
noc jen honí přízraky své šedé.