Dí báj, že stih’ jej bolů trest
pro lásky hřích, zač Jova pěsť
jej bleskem ve prach zdrtila!
Leč z popele pak jeho těla,
jež Venus jen prv líbat směla –
se anemona rozvila!
Ó, Ádone! Ač prokletý,
ač prach jen v lese, jejž kryl mech
– svou krásu aspoň ve květy
ty ze svých nám jsi zraků vdech!
A nyní vždy, když zlatý máj
zas vůni svou nám vrací v háj
a o lásce hruď naše snívá –
já zjev tvůj zřím, jak tajně on
ve krásných květech anemon
svůj nesmrtelný půvab skrývá!