Tam ruce choré, líné, mdlé, z nich vily věnce smuteční,
na čela mrtvých nadějí, na rovy jednotvárných dní,
tam ohlas žalmů vzdálených zněl do rouhavých modliteb,
však ironický, lehký smích již řídil srdce volný tep,
až včerejšího večera...