A jako on, byl celý jeho voj
jak bez duše, a zraky mužů všech
se k zemi klopily a koňů cval
jen bylo slyšet. Věru, zdálo se,
že nesmírný to průvod pohřební
po zaprášené kráčí silnici
ve slunce úpalu. A těžký vzdech
teď nutil Karla hlavu pozvednout,
by vzduchu vssál do prsou stísněných –
v tom uzřel náhle jeho bystrý zrak,
ač zkalen pláčem, město nádherné
na modrém vrchu. Palác z mramoru
plál bíle v lese věží vysokých
a nad cimbuřím jeho karbunkul
jak rudé slunce hořel obrovský,
a císař zvolal všecek udiven;
„Jaké to město, Néme, příteli?
Jsem unaven. Nuž, jeďme rychle tam,
ten bílý palác stínu poskytne.“