V tom zmizel děd. A děti zmlkly rázem,
na Ježíška už neptaly se, na zem
jen hleděly a ku Kátě se tiskly.
Jich oči leskem snů a kouzel blýskly.
Již bylo slyšet praskající svíce.
Jak nedočkavě hořely jim líce,
kdy poslouchaly, zavzní-li hlas zvonku
a šust, jak tichých křídel ze salonku.
A hle, to přilít’ anděl, zlehka zvoní,
již stromek šustí, páchne lesem, voní.
V tom dokořán se dvéře otevřely.
Děd zvolal: „Ježíšek je tady“ Chvělý
svit vzplanul, zavzněl výkřik dětských hlasů,
tak naivní, pln udivení, žasu.
Ba ani oko odvrátit se nechce!
Tam lampiony houpaly se lehce
jak bubliny, jež jarní vánek nese.
Pod nimi co se filigránu třese
a cetek, které vlhkým dřevem voní.
Směs panáků a husarů a koní
a šašků pitvorných se třáslo v stínu
řetězů zlatých, v lesku lampionů,
veliká panna, která sama mluví.
Již sepraly se o ni drobné chůvy,
čí asi bude. A hle, dvě tam visí.
Mlýn větrný až na strop vrhá rysy.
Kůň opravdovský, houpací, již k skoku
je uchystán, jen stisknouti ho v boku
a ujel by. Co ořechů se níží
a vonných jablek visí, větve tíží;
hle, cukrová myš bílým okem hledí,
vojáci v krabičkách se lesknou šedí
a cukroví je skorem k nespočtení.
Vše jméno má k řádnému rozdělení,
by nervala to malá tato cháska.
Jak voní jehličí, jak šumí, praská!
Ó divná vůně! Jak by páchly lesy
s tou vůní hraček, s mechu vlhkou směsí,
s vánoček výdechem, s ryb sytou vůní.
To vůně teplá je, kdy vítr duní
po otevřených pláních zmrzlým sněhem
a v okna bije divokým svým šlehem!
Vše jak by Hossannah zpívalo světu,
odlehlé pláně, vítr, tisíc retů
z nesměrné dálky, kde se měsíc dívá,
nevidných zpívá, do srdce se vlívá,
Hossannah, hossannah! zaléhá zticha
do jizby, která žárem tepla dýchá!