V snách vídám tě, má ženo zlatá,
nešťastná ženo vojínova,
jak poneseš svůj úděl vdoví,
až zavru oči... Budeš stoupat
po cizích schodech o kus chleba?
O práci půjdeš prosit k lidem,
by nezhynuly naše děti?
K těm půjdeš, kteří blahoskloně
mi „přiznávali jakýs význam“,
ač „ovšem“, jak to samozřejmo,
„nemohli“ se mnou souhlasiti?