Jak možno nevěřit? Jak pochybovat?
„Na břehu moře Rudého u Elat
a v zemi Idumejské stavěl lodi.
I poslal Chiram na těch lodích plavce,
cest mořských znalé, sluzi jeli s nimi,
jež Šalamoun král pro to zlato poslal,
ti všichni do Ofír se přeplavivše,
tam centů zlata čtyři sta a dvacet –“
tak Písmo dí, ta pravda všech pravd prvá,
a neřek jsem to lidem malodušným
už tolikrát – jak nevěřiti Písmu?
Ví o Ofíru, zemi zlatonosné,
a cestu zná a udává ji jasně:
po moři Rudém k jihu, v ono pásmo,
kde vody žárem v poledne se vaří,
a podél žlutých břehu Arabie
až k Indii – a tam je kdesi Ofír,
jak Plinius dí, Argyre a Chryse,
zem stříbra, zlata, lidí hnědé barvy
a rostlin, jež jsou zázračnými léky,
a opeřenců, kteří nejsou méně,
než zářné, létající drahokamy.
Ba, Solinus dí, že i půda jejich
je místo prsti ze zlata a stříbra,
a Isidor pak, že i hory jejich
jsou z týchže kovů, ovšem ostříhány
že draky, nestvůrnými pololidmi.
Oh, Portugalci postřehli to záhy
a hladem zlata hnáni svěřovali
své touhy zlosti vln a nebezpečím
neznámých moří, úskočnosti větrů,
osidlům, strázním druhu všelikého
leč moudrost Boží zahalila Ofír
a nedala jim proniknouti k němu,
nebylať dosud chvíle Jeho času...