Jdem bílou silnicí a slunce pálí milo.
Z nás každý vleče si svých pětatřicet kilo,
jsme málo přes dvacet, jsme hoši císařovi,
jsme šestým praporem, jenž všude chválu loví,
ať je to u děvčat, ať je to při parádě,
ať při cvičení to. Teď semknuti jdem v řadě,
myslivci, myslivci, my hoši malovaní.
A hoši zpívají, pot na každé je skráni,
prach šedý zdvihá se pod ráz dva, ráz dva tepem,
leč co to všecko nám! Jdem v pořádku svém lepém,
náš šedý velitel na koni chvilkou stane
a přehlíží si nás, zrak každému z nás vzplane,
my víme, rád nás má, my čteme mu to z tváře,
byl ondy ve Vídni a byl i u císaře
vzdát dík za jakýs řád a císař za hovoru
se zmínil pochvalně i o nás, o praporu,
že z referátu ví, že v střelbě vynikáme,
že vše je v pořádku, ať dál tak vytrváme –
to všecko doslovně nám starý opakoval
a slovem dojemným za sebe poděkoval.
Náš císař! Byl to kdos, tak cosi nadzemského,
náš smysl života, my neznali jsme jeho,
my cítili jsme jen, že naše mladé žití,
když on nám poručí, chcem za něj položiti
zde v naší otčině, či někde v cizí dáli,
jak bývalo tak vždy. Vždyť nás tak vychovali.