Na hradě jsou. Zvuk veselé hudby se ozval.
Saladýn svou vítaje Zulimu krásnou
Vyjasnil tvář, a vyvodil radovánky,
Jakých málo kdy svět se roditi spatří.
Vyslyšev smutných příhod vypravování
Pokynul slouhům; Křesťané ze žalářů
Kráčeli k trůnu, a trnouc strachy se s světem
Loučili svodným. V poli jich nebezpečenství
Nerozviklalo s váhy, co orlové v bitvách
Lítali v smrt jak bůjní mládkové na hru;
Otroctví však snížilo vznešené duchy.
Čím se již blížili víc, tím hrozněji trůnu
Bleskové hatili lid, jenž k popravě vlekl se.
Na dvoře jsou; trůn strašný hvězdami svítí,
Sultán leskne se Bůh, smrt ustama jeví,
Slovoli vyřkne. Co stínové na něho hledí.
Sultán mluviti chce, tuť bez se zklesli.
Tak lid umírává, zářili vidí
Zkřídlené hvězdy; ach! vojnu a drahotu, hlad a
Mor nám poslice Boží, rozmilé děti!
Předpovídá, zděšené rodiny křičí.
Přítel se s přítelem loučí, synovi matka
Dělá na čele kříž, kmet líbaje vnučku
Lituje krásy, a s ní se y ku hrobu blíží.
Křesťané slyšíc hlas, že svobodu sultán
Daruje bojovníkům, povstali z mrtvých.
Bohu y sultánovi y vlídnému Čechu
Děkujíce co zvětřené duše se vroucně
Líbali kolem, a lítali ku břehu moře
Ječícýho, by vlast svou zočili milou.
Naděje sny jim plodila oslazujícý
Trpkosti cest; již muží viděli v duchu
Černavé háje a vrch, kde se zrodili šťastní,
Prvních užili radovánek, a lásky
Krásný utrhli květ. Y nebesa jasná
Vítala volný lid, y zbouřené moře
Spínalo vichry a hladilo kolíbavé
Po čele vlny. Co dělati nevědouce
V svobody požívání skočili v lodí,
Vejskali, líbali sebe, a písněmi slavíc
Radosti den, hluk vydali dalekovládný,
Až se y skaliny k zpěvům probuzovaly.