Oása pouští rozložena –
Tak asi jako kapka mořem,
Tak vnadně jako mladá žena
Netknuta ještě žádným hořem,
Tak krásně jako srdce její,
V němž lásky touhy k světu spějí.
A v každém koutku naděj pučí –
Kdo naději to srdce učí?
Tam palma něco hvězdám šumí,
Snad jsou to pouště smutné dumy,
Neb hvězdy jimi roznícené
Zdají se býti uslzené.
Ba truchlivé to byly zprávy,
Jimiž se větřík s listem baví,
Větříkem smutný dech je pláče,
A dech je slyšet v prsou spáče.
Tam srdce snům je vypravuje,
A sen z nich divé obrazy maluje – –
O čem snít může vyhnanec,
Jenž na věky dal s Bohem vlasti,
Kdy národ shaslý kahanec,
Svou volnost ve hrob musil klásti.