Nu, teď tě máme!... Já, jenž u hostiny
těch lidských dějin musím přisluhovat
a pokradmo jen sousto polknout mohu,
jsem – vlastně měl bych býti – deprimován.
Vždyť pomáhati tuposti a hlupství,
velikost zdolat – krev do tváří žene –
či vlastně hnalo by... ach, kdyby člověk
už otřen nebyl jako starý peníz,
a kdyby nebyl v životě už ztratil
cit pro čest, slušnost, velikost a slávu!
Dnes předností je, že jsem toho pozbyl,
mám-li být vůbec členem světa toho.
Jen jednou jsme tu, chceme jeti lehce
a tak je dobře, když si bryčku svoji
přítěží nepotřebnou neztěžkáme...
Teď zadrhněme kličku nastraženou
a Samsonovi ostříháme kštici,
zrak vypíchnem mu – pak se budem dívat,
jak naše staré mlýny mlíti budou.
A že nám starý testament dal příklad –
na stráži budem, aby vlas a síla
našemu Samsonovi nenarostly...