Tak Vlasta končila a spěchala
teď k balvanu, jenž bíle v měsíci
se třpytil tvarem ženě podoben,
jež popelnici tiskne ku srdci.
Jí kolem šíje rámě vložila
a líbala kamenné její rty
a hleděla jí zrakem příšerným
v tvář příšernou, a slova plamenná
do kamenného sluchu volala.
Pojednou plnila se bělavá
ta socha světlem jako bludiček,
a rty, v nichž přece krve nebylo,
se pohnuly a tajuplný zvuk
z nich vyletěl jak jiskra zářivá
a plnil náhlou hudbou celý dol,
a nad lesem se luna zachvěla,
a hvozdy zašuměly kolkolem,
a skála otevřela s rachotem
svůj temný klín, jenž nyní zazářil
jak svitem hvězd, a krokem vznešeným
se Vlasta brala v čarnou jeskyni,
jež naplněna světlem zeleným
se táhla v lůno země daleko,
a za ní zavřela se skála zas
a oko moje jato podivem
teď zřelo stěnou světle průhlednou,
jak Vlasta jako hvězda zářící
do bezdna stoupala, jež závratně
svou temnou noc do země hloubalo,
a černým prázdnem letěl hučivě
jak řeka tekutého zlata proud,
a viděl jsem, jak Vlasta usedla
na pustém břehu v děsné samotě,
jak naklonila bledou svoji líc
nad zlatým tokem, který rudou zář
do temných vlasů vrhal, v bělost rouch,
jak zamyšleně v dlaně nořila
líc vznešenou, Moranu čekajíc...