Avšak běda! tomu ďáblu,
pánbůh sám ví, jakým divem,
nohy vzrostly jako stromy
ve pralesa šumu divém,
takže skoky, jaké dělal,
byly nad člověka sílu;
k tomu strach jak těžký kámen
padal Tomešovi k týlu. –
Ve své muce volal k nebi,
k svaté Magdaleně Máří,
ze hlubin své duše smutné,
chvěje se jak listí v září.
A hle, ďábla v botě velké
náhle něco hrozně tlačí,
kulhá jako pravý ďábel,
že mu Tomeš skoro stačí.
Avšak kříž je už tak blízko,
hochu krůpěj s čela vstává –
a hle ďábel zuby skřípě,
zouvá botu, vyklepává:
oblázek mu vypad z boty – –
už zas dále pádit ráčí,
avšak nežli dospěl kříže,
hoch tam klečí v sladkém pláči.