Pak spatřili jsme Dlabku, výminkářku:
ta, chuďas, tady zakusila muk – –
řeč její vždycky byla plna nářků,
že z baráku ji denně honí vnuk,
že zdá se mu již dlouhé žití její,
kus chleba vždy jí vyčte do očí,
a prosby její marně k nebi spějí –
Bůh nechce ji – tož dál se plahočí.
Teď v létě v boru k zimě roští hledá,
má ruku mdlou i hlavu v závrati,
a zubožená její hlava šedá
již nedovede ani plakati...
Ej hleďme, loukou Moral kluše za ní –
co ten as nyní hledal po hájku?