že budeš také jitřní hvězdou mojí země, –
té země krásné, od Boha nám dané, –
té země přeubohé – rozervané...
a potom že svou září nakloníš se ke mně,
že oblažíš mne také svojí láskou vroucí! –
Tak, jako snil jsem v onom jitře vlahém,
vlasť vykvete nám slávou, mocí, blahem
a zbudujem si na ní ráje nehynoucí! –
Ó dívko, řekni, – dáš-li ruku k tomu dílu?
Chceš býti pramenem, kde unavenou
si duši občerstvím, a novou najdu sílu? –
Má hvězdo, chceš mi věrnou býti ženou?...“