Zavzdychl Mistr, jak by lapal dech,
a k srdci ruku tisk’. Tak chvíli stál,
svou podpíraje hruď, by unesla tu tíž
a nezhroutila se. A oči přimhouřil,
by pohled posílil. Pak pečet rozlomil,
a jak list otevřel a známé uviděl
v něm rysy písma a jak číst v něm chtěl
slov drahých ohlas, klesla pravice
mu s listem, levicí se zachyt’ o víko
té truhly dubové, tak pevně kované,
a zaplakal. On zaplakal, jak syn,
jejž k otci do žaláře vpustili
den před popravou jeho, k otci milému
a nevinně a mstivě odsouzenému.
Jen uzří ho, jen na něj pohlédne,
rozpřáhlé ruce klesnou mu jak sťaty,
hrdlo se sevře, vzlyky trhavé
se vyrvou z prsou, tělem škubají,
po lících bezuzdné se slzy vyhrnou
a v rukou bezvládná se skryje tvář.
A toto všecko, než jen slovo řek’,
než vykřikl „Otče!“, než mu pohlíd’ v tvář.
Tak Mistr Martin štkal. To poodešel mu
klid mužný na chvíli a stranou stoup’,
by poustoupil dětské vroucnosti.
Štkal, štkal a vzlykal v tichu komnaty,
až i to ticho zavzlykalo s ním.
A když tak srdci ulehčil, se vyplakav,
list jal se čísti v rukou roztřáslých,
s počátku přes slzy, však pozvolna
se oči jasnily a pevněly,
až zarývaly se jak do studně,
v níž za dne děti hvězdy hledají.
A jak list četl, síla neznámá
a nová do srdce mu vcházela
a útěcha a nepoznaný vzlet,
jak četl slova, zvonu údery,
údery zvonu s věže vysoké,
údery jako moře hluboké
a jako věčnost jdoucí v bezmezno,
hluk světský slavně přehlušujíce,
ten světský hluk, tak drobný, hmyzový,
tak měnivý a chvilkový,
a znějíce jak věčno věčnosti: