Tak plavec, když se octne v šírém moři,
zrak obrací ku břehu, jenž se tratí,
zří stromů zeleň slunce zlatem pláti,
zpěv ptáků slyší – a tvář kryje v hoři.
Tak domov krásný nezřel ve snech děcka,
jak teď, když v dálku vlna jej má nésti. –
Ó pověz, co jest poesie všecka,
než dumná tucha ztraceného štěstí?