A v tom právě vrznul venku vrátky
tkadlec Barácký, a na zahrádce,
kam si zběhla dívka od své práce,
milenci se udobřují z hněvu.
Tkadlec nesa zapovité děcko
pokřikl se tváře do úsměvu:
„Bůh vás naprav! Prostojíte všecko,
co tam ve hromadě ujednají!“
I šel dále: rád on slyšel řeči,
třeba jenom v koutku pozdálečí,
řečnil k sobě, odporoval v taji,
kýval hlavou, do řeči hned vpadnul,
až ho někdo zakřik’ a on zchladnul.
Nežli ale vešel do hromady,
za kabát ho dívka uchopila:
„Barácký! Ach, dejte honem rady!
Vždyť vám vždycky mysl moudrá byla.
Antoš dnes chce držet s Hlohováky.
Ach, už zase všichni se tam vadí,
a já vím, že Antoš spustí taky,
proto ho chci schovat do úkradí
tady v keře, v listí na zahrádce,
aby nepohněval v prudké hádce
tatínka a maminku snad taky.
On se mi jen směje na rozpaky!“