Sedí v pracovně své. Rudý západ
do oken mu svítí. Letadla se
lesknou v poli nebes, křižují se,
mizí v dálce, prošvihují jiné,
a ten západ hoří teskným klidem.
Mister Novak odložil své cifry.
Odložil je maně – bez myšlenky.
Zahleděl se v zlatorudé nebe.
Ticho v hlavě, v duši. V továrně tak
bývá v sobotu. Jak při požáru
zář ta roste, rozlevá se výškou,
leží na zemi. Skla oken hoří,
růžový dech polil stěny domů,
položil se do trav, na pně stromů,
zazářit dal elektrickým drátům,
odráží se v letících aut plochách
jako v zrcadlech. A Mister Novak
hledí na ty hry jak na zázraky.
Napadá mu, že to vlastně vidí
prvníkráte. Je tak jistě často –
nevnímal však. Pětatřicet roků
slep byl pro to. Děd prý takto sedal –
jaký život vedli tenkrát vůbec?
Ryby chytal. Knihy čet. Kde vzali
času k tomu? – Bludné mráčky vpluly
v plnou červeň. Jako zprohýbané
plochy čerstvé mědi s třásní zlatou
postupují vzhůru – blednou, řídnou,
až se nad hlavou jak rudá perleť
zastavují. Měsíce srp z leva,
jak by vyšel podívat se, trčí
v bledém nebi. „Pětatřicet roků – –