Šli dnové kolem jeho věže,
jak myšlénky, jež bez otěže
se táhnou širou ducha stepí.
Šly noční stíny jako zakuklenci,
jichž příšerný zjev, velkolepý
tě leká, hrozí, děsí, straší.
Kol táhly divé větry, pěli ptenci
a řvaly bouře, hučel hrom,
až dostaly se na nejzazší
kraj obzoru, kde slábla síla jejich.
Když mračný podzim kráčel po alejích
a v žasu chvěl se každý strom,
tu někdy zrezavělou mříží
pad’ svadlý lístek, kde se hříží
v dum vlny smutný Záviš. Lístku zjev
mu vypráví, jak hynou, vadnou
tam venku jeho četní bratři.