„Nejsi soudem duše, věz, a tělo
připraveno čeká všakou muku,
kdyby tisíckrát se v kleštích chvělo,
kliden jsem, dalť spasitel mi ruku;
nechať strach váš na bedra mi sedne,
z lásky k vlasti nebesům mě zvedne!
Bloudil jsem! když jiní umírali,
tupě jsem vám sloužil, žel těch časů,
abych zřel, jak klenoty jste brali
s hrdla vlasti k zhejřilému kvasu,
a jak v krvi svatých mučedníkův
zbarvili jste šat svůj v jasný nach,
a v poupátka malých dětských rtíkův
na ty kladli blesk, již na marách,
sťati vaší nenasytnou hanou,
klenbu čel svých měli v podnož danou.
Či jste nezhubili český rod?
Bratry, sestry, děti, otce, matku,
střádajíce z lupu jejich statků
bílý peníz na svůj černý svod?
Nad mou hlavou rostly hory žalu;
tíže zoufání a tíže let
zmořily mé oči do úpalu,
strach, vašimi skutky v hrudi set,
stále třásl hadí svojí kšticí
a vám v tváři podobal se všem:
jezovitům, pánům nad tisíci,
komořím a běsným drábům těm,
kteří v české přikvapili sady,
aby jako vepři divocí
za páterů cizích pomoci
v prsou krásné vlasti ryli všady.