Za pátou řekou, a za sedmou horou,
Přijde do skalní jeskyně, do podzemní,
Do skrýše tmavé – ke Slunci.
V jeskyni podzemní plápolá oheň,
U ohně stará baba se hřeje, a škaredě hledí;
Pod žlutým čelem soví obočí, a červené oči,
Zaječí uši, jeřabí huba, a ryzaté vlasy.
U ohně sedí, a škaredě na dívku hledí;
Mrká očima, a siptí: „zima je! zima!“
A dívka se lekne, a na těle na duši trne,
A stane, a coufá, a baba jí kyne:
„Hyhy! jen dále, neboj se ve skále!
Ve dne je den, a v noci je noc;
Moc není málo, a málo není moc.“
A při ohni sedí, a škaredě hledí,
A mrká očima, a sičí: „zima je! zima!“
I zmuží se dívka, a k ohni si sedne,
U ohně se ohřívá, a baba na oheň přikládá:
„Muší křídýlka, a kůžičky hadí,
Oheň hřeje, a borová smola kadí!
Ve dne je den, a v noci je noc;
Kýkyryký! sasa, puc pac poc!“
A dívka se zmuží a babu prosí:
„Stvoření strašné! ty duchu podzemní!
Já tebe žádám, bys mi oznámila,
Kdež je Slunce, a kdy se navrátí.“
A baba se hřeje, a baba se směje,
Dívku k sobě víne, a dívka sine.
„Čekej do večera, není to moc;
Ve dne je den, a v noci je noc!
Pak ale skrej se do kouta v zdálí,
Sic tě ožehne, sic tě opálí!“
A baba se hřeje, a baba se směje,
A dívka čeká, a baby se leká. –