Ach, býti básníkem! Já chtěl bych zase
pět o dvojici hvězd a krásném vlase,
jenž stále vzpomínkou se chví a vlní –
Ten obraz jen mou duši celou plní.
Zrak přivírám a živa stojí nyní
zas přede mnou ve smavém vděku celém
jak tehdáž v ozářené plesu síni,
s tím atlasovým, jemně třpytným bělem
rouch, na nichž blankytné se chvěly stuhy –
kde skvostnější květ mají jarní luhy?
A vějíř v útlé ruce třepetá se
pln amoretů, hrajících si s kvítím –
Zas něžný zjev mi září v celé kráse
a bouři opojnou zas v nitru cítím.
Jak závratí v mé zavířilo hlavě,
když v očí těch jsem tonul sladké moci –
O slunce jarní, nezáříš tak smavě!
Těch snivých kouzel nemáš, jarní noci!
Ach, Olga – Olga – Jména toho znění
je samo pro mne sladká básně sloka
a mocněj’ vždy než slavíkovo pění
mne blahým steskem prochví do hluboka!
Já zřel ji tehdáž poprvé, jen jednou,
leč vzpomínek mě provázely roje
v ruch města, ve studentskou jizbu bědnou.
Tam v podkroví, nad knihy schýlen svoje,
jsem tisíckráte zavzdych’ její jméno
a hned jak čarodějné po formuli
vše vůkol bylo skvostně proměněno:
Hned knihy přede mnou se rozplynuly
i s brakem světnice a v moři světla
houšť vidin rozkošných se ke mně sletla;
vše, co jen líbezného může zříti
vznět fantasie v ozáření smavém,
co krásných vidin poesie sníti,
vše vtrhlo ke mně třpytícím se davem,
v němž vznášela se její postať něžná,
jak nad komonstvem pohádkovým kněžna...
Zdaž také ona vzpomněla si časem
té noci, toho, kterýž sice němý
k ní mluvil oka blouznivého jasem,
ji vida jen v tom víru mezi všemi,
a jehož dlaň jak v bouři list se chvěla,
když v tanci na boku jí prodlít směla – ?
Zde opět jsem, kam spělo tužeb křídlo,
čiv každý cítí blízké její sídlo.
Hned po ránu kdes vyčíhat ji zkusím,
líc její aspoň z dáli spatřit musím –