Kdos k Václavovi králi přistoup’ nyní,
syn lidský, ale dědic satanovy šalby,
a nevinného Záviše tu viní,
že svoje hrdlo, svoji hlavu za to dal by,
když Záviš neotrávil prý choť svoji.
Král Václav v bolesti a vášně znoji
mu neuvěřil sice, ale divý mráz
slov těchto zničil všechen příchylnosti květ,
jenž k Závišovi rozvil v mladé duši.
Již od Záviše krále dělí záští hráz,
hlas pomsty ozývá se v bolu hluši.
A než-li Záviš navrátí se zpět?
Než na svou bolest zapomene v boji? –