Les řval. Vír běsný vrchol stromů zchvátil
a v praskotu a ryku s ním se zvrátil
v strž bezednou, kdež kořeny rval vztekem.
Hrom burácel a stenal divým jekem,
klikatým bleskem dráhu sobě razil,
hned střemhlav padal, pak se hloubí plazil
jak šakal, jemuž kořist ujde jistá.
Zas vztýčil se. Jak žhavý drak se chystá
kmen jilmů vznítit, jenž se vichrem kýval,
než zdusil jej v ráz kataraktů příval.
Ten smál se, hřímal, jásal, výskal, syčel.
jak býk se řítil, lidským hlasem křičel
a Ilju chytal paží storamennou.
Hned na vous jemu stříkl kalnou pěnou,
hned pod nohou mu hloubil sráznou tůni.
A zas to praská, rachotí a duní
jak z jícnu sopky, která kypí lávou,
vše vyje, po něm rukou sahá dravou,
stověké buky shýbají se prakem,
blesk šlehá do nich v mihu křivolakém
a prasklá sněť se pod nohou mu válí.
Již prales hýbe se a hučí skály.
Z kořání rvou se štíhlé kauloptery,
lepidodendron řásný, závoj sterý
nesmírných přeslic, břízy, duby, sosny
jej uchvacují v svůj vír neúprosný,
hned z předu k němu přiskočí, hned z boku
a strhují jej, drtí v každém kroku.
Hvozd celý chvěl se, o zem bil svou lebí,
a zdálo se, že z hlubin tmy se šklebí
roj potvor nestvůrných. Zřel, jak se blíží.
Zde v křoví zablýskly se, tam se hříží
v bahnitý úval, zvedají své hlavy
a zhoubou srší, soptí zrak jich žhavý.
Ohromný ještěr, zevšad hustě krytý
stem hrotů děsných, železnými štíty,
zdvih strašnou plec a vstává ze propastí.
Kly hrocha v bahně nad ním temně chrastí,
ze spánku věků glyptodon se budí
s pancířem šupin na bedrách i hrudi.
I mamut, který v černé zapad sluje,
strašlivý zub i rypák pozdvihuje
a řve, že echo skály sráží, tříští.
Hned za ním v středu kapradin se blyští
mlok příšerný, jenž ohněm živým plane,
a žhavé pruhy hoří kol, kde stane.
Čím dál, tím užším plouží se již kruhem.
Kdož odolá, jim ujde v boji tuhém?
V to bouř zas hněvná střely vichrů vrací –
a celý prales svíjí se a kácí!...