Jako když se v lese
před bouří dub do kořene třese,
Záleský se na všem těle třás’.
„„Bohuslavo! – probůh! – smilování!““
Sepial ruce, koleno své sklání
před ženou. „„Ó, viď, žes jenom se mnou
žertovala? Víš, jak mám Tě rád;
a Ty také miluješ mne snad““ – –
Úsměch tváří přeletěl jí jemnou.