Stará bído člověka,
nekonečná, odvěká!
Surový pud sebebytí
šlape lidskosť, lásky květ,
svazky krve jako niti
rve a trhá naposled.
Celé lidstvo jeden roj,
celý život jeden boj,
jeden vstává, druhý padá
jak jej někdo pěstí sklál,
ale nových svěží řada
přes mrtvolu letí dál.
V shonu tom, kde silný jásá,
co je kouzlo snů a krása?
Duše plná dum a citu
zavírá se jako květ,
tvůrčí duch v svém tichém skrytu
spřádá tiše krásy svět
z prvků žití: bolu, klidu,
z divých vírů závrati –
ale soucit, láska k lidu
píseň jeho vyzlatí.