,Pílíš z pouště plný plaché hrůzy,
blaze ti, že jsi jí mohl prchnout.
Viz tam dole mezi davem křížů
na tom hrobě čerstvě nasypaném,
viz jej tam – on poušť si nese v prsou;
nekonečnou, bez nebe a slunce,
z které nelze, nelze uprchnouti.
Pustý písek, dnové živobytí,
noze šlápnout na každé je zrnko;
poslední až teprv trnouc patře,
z prachu pouště povznáší se duše.‘