Byl štíhlý jako mladá pinie
a nosil svrchní purpurový šat
přes pestrobarevnou spodní suknici
tak hozený, že jeho záhyby
studiem sochařovi mohly být.
Vlas černý měl a na něm modrý lesk
a v prstence jej měl vždy spletený,
jež spínal cikadami zlatými.
Hůl, které užíval, ne k opěře,
(neb jenom dvěma prsty drže ji
vždy v oblouku ji sunul před sebou,
že zlehka jen se půdy dotýkala),
řezána byla z kosti slonové,
a vytepané zlaté úponky,
jak vyhání je réva na jaře,
ji opletaly od shora až dolů,
ta blýskala se v čestném závodu
s druhými šperky v záři sluneční,
když Parrhasios kráčel ulicí.
Mělť šperky rád a zvláště takové,
jež hmyzu měly přesnou podobu.
I přesky na řemení střevíců
ze zlata byly, včelky umělé,
jež v očkách měly naznačenu síť
a jemné žilky nesly na křídlech.
A když šel po ulicích athenských,
nes otrok za ním hladké destičky
a jiný skřínku s štětci, barvami
a jiný sedadlo, jež rozložit
se dalo kdekoli dle rozkazu.
A často used v živé ulici
a maloval a při tom zpíval si
nějakou píseň, nebo nápěv hučel,
jak se mu sám byl v duši vytvořil.
Tak na ulici stvořil obraz „Lid“,
tu malbu, jíž se nelze nadivit,
neb v jedné postavě tu zachyceny
jsou popudlivost, příkrost, nestálost
a vznešenost i nízkost, zbabělost
i hrdinství, jež lid má attický.
Tak maloval i ony zbrojnoše
o cenu během právě zápasící,
– však visí dneska v síni Akropole –
ten jeden, všimli jste si, začíná
se potit v běhu, svaly napjaté,
a v žilách zdá se poskakovat krev,
co druhý cíle dospěv, skládá zbraň
a vydychuje šťasten, spokojen –
oh, Parrhasios! Nelze vzpomínat
a nepohnut být! Člověk vidí dnes
na čestném místě ony obrazy,
jimž celá obec vzdává pochvalu,
a jeho mládí mluví k němu z nich,
jež při vzniknutí jejich šťasten žil...