Loučila se Běla s dítkem,
s mužem svým a matkou,
se švekruší, se slípkami,
s kravkami a s chatkou;
stokrát hocha zulíbala,
s lůžka zvedala ho:
„Dítě, dítě! nikdo neví,
kterak jsi mi draho,
neví, aniž věděť bude
myšlének mých tíže,
svoje srdce dávám tobě
svatou známkou kříže...“
Křížem dítě znamenala
na klenuté skráně:
„Opatruj vás, ostříhej vás
tady anděl Páně,
ochraň vás tu všecky spolu
svatá Boží ruka,
ale nikdo, nikdo neví,
jak mně srdce puká,
ale nikdo, nikdo neví,
jak mně stále k pláči!...“
Vybrala se ze světnice,
na dvoreček kráčí...