Výjev přestřižený vysvětlila Marta hovorná:
„Právě na rychlo jsem celodenní skončila práci,
v dům náš rozruchaný zas trošku pořádek uvedla.
K oddechu před stavení jsem na vzduch vyšla si volný
a hned Martu starou tato drobná cháska přepadla,
jež čekajíc u vrat, z fary babku si často vyčíhá,
her ředitelku jejich, nevyvážnou studnu pohádek.
Ráda opět děckem v tom děckém kroužku se stávám
a hru jejich sledujíc, v ráj dávno zašlý pozalétám.
Ach, bohužel, že zmizí v čas dnešní více a více
všechno, co dětství nám pestrými ovíjelo vínky
kvítků sladkodechých, vzrostlých na palouku domácím.
Dnešní svět se chlubí, že mu jasněji osvěta září;
však za to – věřte, pane – v době zašlé víc bylo krásy.
Kvetly pohádky zlaté v chat selských jizbě nizoučké,
když ledovým šperkem zima krov jim věnčila bílý,
když v nich praskal oheň, kolovrátek družně vrčíval.
S vesnou dětských her se probouzely závody plesné
v kráse přerozmanité, kola děvčat vířila trávou,
zpěv tu slyšel’s, říkadla stará bez počtu a konce,
všechno ryzí, hezké, vykvetlé z půdy našinské –
tak sobě hrát neumí již drobná cháska nynější,
chudne a bledne její též zábava dob churavostí
a kde co zůstalo přec, pel čerstvý jistě tu setřen.