Teď vzpomíná, jak bytost jeho celá
se chvěla rozkoší a sladkou touhou,
když z města, kde byl vězněn dobu dlouhou,
si po prvé zas vyšel do pole
a vedle něho malá Bohuslava;
déšť ustal před chvílí a svěží tráva
tak voněla a štíhlé topole,
jež jindy stojí jako strážci přísní,
tak milostnou se rozšuměly písní
a nejstarší z nich tak se natřásal,
že Záleský div blahem nejásal.
A když pak obrátil se k dívce krásné,
zřel přírody v ní obraz: její zrak
tak čistý jako nebe modrojasné,
líc růží nach i bělost v sobě chová,
dech její dechem lučních květů voní,
a promluví-li, hlásek stříbrem zvoní,
jak z hrdélka by dral se skřivánkova.