Výhoň v jev doposud jen známky nesouhlasu dával,
neklidnou pravicí v černých se probíraje vousech,
někdy hlavou i vrtěl, teď však rozhodně se ozval:
„Přední kouzlo, tuším, jež k vám nejvábněji dýše
ze stavení starších, jest právě zašlosti patina,
odlesk dob minulých, kam duch váš zpátky se chýlí.
Tam poetičnost jen, – co nové, toť prósa je drsná.
Avšak lidstva pokrok staromilců povzdechu nedbá,
přes minulosti rumy stoupá k metě dále a výše;
svět ni chvíli malou v strnulosti nemůže ukřehnout,
věčně ničí přežilé, by novému postoupilo místa. –
Nechť sebe pěknější jsou ze dřeva chýše počestné,
prohledavější věk si volí přece kámen a cihlu
a kryt jistější než předků šindel a došky,
ať je netřesk nebo mech v sebe krasší povlak odívá.“