Hnus mysterií stínů rozlámán,
těch zmijí věčný sykot udáven,
mrak smutků serván, slunce znova plá –
– ha plá?! Jak jasně září v tmách hle lampy žár!
Kdo chechtá se tam za ní příšerně?
Dav svatých strašidel a bílých oblud roj,
mstu v blbých tvářích bziká lásky hymn,
hle, jdou – – – Dus, strach a pot, vždyť chrám jim rozvlhne! –
– – – Jsi sláb, jsi sám – Já muk se nebojím!
Však nahoře vás vyjí legie
fen v objetí a tygrů, pardalů;
žel v písku, v lóžích jedna bestie,
sběř – senát, chátra, césar, pontifex.
O bozi, dnes já s nimi hrozím vám!
V psa vašeho šláp Galileje hnát,
o furie! – A ticho, němo kol!
Zde poslední se svíjí pohan veliký,
zde scípám zasypán – stín – prchne – slunce – však – – –