Tu zvláštní klávesy, bronz ebenový,
linou modrošedé vlny stojící,
jako nejhlubší alt duchů, prolnutý
hracích hodin dávným rokotem;
a doznívají celou hodinu,
když dohovoří monotonní píseň,
divnou báseň žití lidského.
Jak poutník dlouho bral se plání, hvozdy,
šel šerem pustých dnů i v nocích zoufání,
až rozevřela se mu velká zář;
i našel boží hloub a jasný klid.
A to je ona píseň nejhlubší,
ji zvu Marusia Maru.