Až pláčem unaven se počal rozhlížeti:
sem tedy na vorku vždy dojížděly děti,
by natrhaly květů a těch listů vodních!
I Joza dostal často za kus chleba od nich,
sám na vodu se boje. Hle, teď tu je taky
a poplakav si zírá užaslými zraky
na báječné ty květy malou hlavu chýle.
Ty žluté byly, zlaté, druhé větší, bílé,
a silnou, jen ji píti, vydávaly vůni.
Ty na zelených šňůrách zakotveny v tůni
jak utopenců dušičky, jež na provázku
uvázal vodník, kštici bílých, žlutých vlásků
ven ukazují z vody. Velikánské listy
pak zelenými terči rybník kryly místy.
Po listech leknínů a po rákosném proutí
hezounkých broučků hejno, jen je polapnouti,
se hemží o překot, ten stříbrný, ten zlatý,
že Joza neodolal, vysoukal si šaty,
tu chňapl a zas tam, ač pokaždé se leknul,
když naváhnul se s vorem. Tak i šaty svleknul
a počal řádiť hrozně vodní na zahrádce.
Leknínů, tulichů měl plný vorek v krátce,
puškvorce, koček se třtiny a modrých lilků,
kosatce žlutého, měl všeho za tu chvilku
na voru bohatství a po každém co stéble
těch lesklých broučků lezlo, kde visely škeble,
to všechno rval a skládal, nahé svoje tělo,
jež rozkoší a strachem zimničně se chvělo,
opásal velkým listem kol útlého pasu,
jak člověk z pravěku a vítěz starých časů.
Hrsť třtiny vysoké se v jeho ruce chvěla,
a patřil, kterak před ním kořisť leží skvělá.