Ty otázky si čilý lidský duch
již po tisíce let, co vzdušné hrady staví,
on ptá se všehomíra, jehož ruch
je v propast věčnosti odnáší jako vánek hravý.
Nižádná odpověď nám nezazněla
z té propasti, jíž nevidíme ke dnu,
byť lidský duch až k nebi zvednul čela,
přec nerozluští z hádanek těch jednu.
Zvlášť v našem století, jež o všem pochybuje,
jehožto skepsis tak daleko sahá,
že téměř vlastní jsoucnost uznat váhá,
ač bystrým duchem všehomírem pluje,
po poznání se žena lesklou drahou
jak Lucifer, chtě strhnout smělou rukou
tu zář, jež Promethea slávou jest i mukou.
On sochu Memfickou chce zříti nezastřenou,
svou nesmrtelnou snahu zosobněnou,
v postavě krásy poznati ji nahou.
Zda jako v oné starověké báji
blesk smělce před odkrytím pravdy zdrtí?
Zda to, co za živa nám smyslů rouška tají,
se v kráse nezhalené zjeví lidem v smrti?