Pomoci král darmo hledá.
V děsu koně obrací,
zpátky šílen burácí
doubraviskem po kořání,
přes rokliny, sirou plání,
podle slatin lstivých hloubí,
skrze smrčin tmavá loubí,
po kvítečkách sladkých dechů
přes mýtě, kde v dálném echu
lesní ženky zpívaly,
přes rokle a přes skály,
šlapal bílé konvaliny,
hadí mlíč a žluté blíny,
až zas vyjel do roviny.
Ale ať jel, kudy chtěl,
strašný dusot za ním zněl,
kola vozu stále bližší
rachotivě drnčet slyší,
ořů duní kopyta,
čtyrspřež stromy prokmitá:
vítěz, mstitel ve zápětí
nezadržán za ním letí.
A krvavý strachu chrt
strašlivější nežli smrt
v týl se králi zahryzává.
Již svůj zámek rozeznává
v kytce lip, jež svítí květem.
Do brány král hnal se letem.
Kde je stráž? Proč pusto všady?
Kde je kdo, jenž podá rady?
Kde je žoldák, by se bil?
A král žalně zakvílil.
Slyší, kterak hukem moře
valí se cos po prostoře,
slavný zpěv kolkolem zní:
jeho píseň pohřební
v nesmířený konec všeho.
A král znova vzlykl dlouze.
Neměl vojsk, měl národ pouze,
jen že ten již nebyl jeho.