„Nu, brambor nasázej, než ze světa se vrátím;
dvě bečky máš jich ještě a půl korce hrachu,
buď tady zdráva živa s Bohem beze strachu.
Však tentokrát svou cestu tobě k vůli zkrátím.
Tak děl jsem, bera huňku s brašnou na ramena
za chlebem do světa. Když loučila se žena,
zas ukazujíc smutně na políčko naše,
zda len smí přece zasiť, tázala se plaše.
Však vidouc, že se chmuřím, za ruku mě jala
a na rozloučenou mě v slzách zulíbala.“