Ti hoši nemluví, psí hlavu mají,
vyrostlou z prsou, smutně štěkávají
a záhy umrou – – za to dívky ony
jsou štíhlé, pěkné. Je jich milliony.
Tam stalo se, že královna jich chtěla
mě zdržet a vzít sobě za manžela
všem řádům na vzdor – ušel jsem jí v taji,
neb měl jsem touhu po svém českém kraji –
pak slyšel jsem, že smutně dokonala:
Hranici na rynk postavit si dala,
kde lehla si, půl těla obnažila
a dlouhý nůž si mezi ňadra vbila.
Je líto mi jí. Byl to smutný omyl.
Ach, takých srdcí já jsem více zlomil
a bývaly to pěkné Saracenky...
Leč člověk pomní vlastní doma ženky
a rytířské cti... Celkem – chvála Bohu –
jsem rád, že doma zase dýchat mohu...