Tu zajásá Kadydža, ženy vzor,
a hlavu kloní, na zem poklekne:
„Ty prorokem jsi boha živého,
ty spící duši lidu probudíš
a sláva tvoje projde světem vším,
a já jsem první v tebe věřící!
Ten světlý stín byl božím andělem,
to nebyl démon, vábící tě v blud,
to nebyl duch nečistý, věř mi, věř!
On úctu měl pro odhalenou líc –
kdo ženskost ctí, ten není démonem!
Je duše ženy lesklým křišťálem,
kde bůh se shlíží s krásy úsměvem,
kdo boha slaví, lesk ten neskalí
nesvatým hrubých prstů dotknutím,
a nepomží též dechem závistným
to zrcadlo pro boží smavou tvář.