V tom novém kruhu paní, děv
zprv rod můj vábil, okouzloval
můj štíhlý vzrůst, mé tváře ovál
i temný vlas – můj celý zjev.
Jak pták by vzácný z širé dáli
byl zaletěl k nim s duhou per,
si šepotaly o mne chvály
a báje mnohý u večer.
„Je krásná!“ – „A též chudá není“,
„Potockých jsou s ní spříbuzněni“,
„Prý hraběnka...“ I se rtů mužů
jsem slyšela jen lichocení,
že řeč má hudbou, sladce zníc.
Já všem jsem nesla srdce vstříc
a v srdci šťastném zdálo se mi,
že bratrem – sestrou – každý z nich,
že host jsem z krajů dalekých
tu našla druhou rodnou zemi.
Leč brzo vzpíral se můj duch
daň platit, již ten žádal kruh.
Vše velebit jsem, chválit měla,
vším nadšena a šťastna být,
za kulhavý rým věnčit čela,
„Jsme nejlepší!“ vrýt ve svůj štít.
Zpěv český slavit, české víno
a český lid a český znak
a odvrátit se, zavřít zrak,
kde ty si hovíš, zlo a špíno!
Ach, ovšem, v básních přesladce
lze za vlast, národ umírati,
leč líp se skrčit, schovat se,
když biřic jde a hrozí kati!
A sejdem-li se, milé družky,
ach, o čem mluvit – pro Boha? –
než, jak nás trápí naše služky,
co paní zkusí nebohá
a krajky v jaké prát je vodě
a co as bude z jara v módě...