Tak Eros lkal a jeho milý úsměv
se topil v slzách jako nymfa v zdroji,
jež mizí nejdřív svitem oblých boků,
oválem ramen pak, pak sněžnou šíjí,
pak zlatým vlasem, až v sled tůň ji zhltí.
Však děsná Moira bez hnutí a ruchu
na skále seděla, zrak ztopen v propast,
jak na nové by myslila zlo, kterým
má utkat smrtelníky nebo bohy,
a strnulé v bod jeden zakotvené
a duchové ty její oči zřely
vždy před sebe v tragické lhostejnosti.
Ni křídlem nezachvěla v hadích kšticích,
ni had se nehnul modravý, jenž zvolna
slez’ v kotouči jí s Medusího štítu
a před ní leh’ si na zbrázděné skály
jak symbol škodolibé nehybnosti.