Je opět podzim. Z tiché světnice
pod střechou vesnickou zřím v chudé křoví,
kde z šeré holých snítek směsice
jen šípků prosvítá plod korálový.
Zeď nízká, omšená se černá vzadu,
leč za ní jasany a topoly
pnou štíhlých, převysokých kmenů řadu,
již holé též; jen sem tam vrcholy
jim zdobí ještě zbylé žluté listy
a ve vidlici větví spatříš místy
vích suchých stébel – hnízdo osiřelé.
Však za to mezerami stromoví,
jež zastíral dřív závoj listový,
kraj zříti teď, jenž v dál se vábně stele.
Tam luk se šíří plocha rozsáhlá,
trav moře, v něž zrak s požitkem se hříží,
nechť pobledla jich jarní zeleň svíží,
nechť sem tlam žlutavým se potáhla
neb hnědým nádechem. V luk širých středu
dub, obr věkovitý, vysoko
pne mocnou korunu a široko,
ač bezlistou, přec spanilého vzhledu.
A za lukami hradbu obzoru
pás dlouhý tvoří husté doubravy,
směs buků, habrů, osyk, javorů;
to kmenů statných dav je černavý
a křivolakých větví valná spleť,
však hojně dosud holých suků šeď
v rouch protrhaných ostatky se halí,
ve zbylých listů zlato nach i hněď,
jak z oblak večerních by kroj si tkaly.
Háj zdá se být luk přímým sousedem,
neb Labe nezříš zrad, jež obé dělí,
až teprv dál proud stíháš pohledem,
kde jeví na slunci svůj záhyb skvělý.
A stranou tam zas dubů vidíš lesy,
dvůr bílý září v jejich pokraji,
řad topolů pak v mlze mizí kdesi,
v níž kraje zálabské se skrývají.
A krásný je ten obraz jeseně,
je krásný navzdor slunci chladnoucímu,
v němž barvy všechny blednou ztlumeně,
vzdor luhu zažloutlému, vadnoucímu,
vzdor holým větvím, na nichž hnízda sirá,
vzdor stesku tichému, jenž zevšad zírá.