„Ještě tišej!“ ozvalo se
náhle vedle. Uleknuta
Lucy stane. Větev habru
odhrne se, na lavičce
sedí on tam, souchotinář,
divná včerejší ta známost.
Zas tak klidně hledí na ni,
pravé oko zas se kamsi
odchyluje – zelený stín
leží zas na jeho lících
zapadlých. – A Lucy stojí,
cos ji zdržuje tu – hledí
na vyhublou jeho ruku.
Zas ta soustrast prochvěla jí,
ráda by mu řekla cosi
příjemného – jemně, tiše
ptá se nyní: „Je dnes lépe?“