Přetěžké modlení,
kdy není prodlení!
A kde mi začit? Vždyť je nebi milo,
že vidí škubánu mne loupeží:
na živou pitvu nůž mi v srdce vrylo,
a o bolesti křik mu neběží.
Kdež také vzíti čas, mé slyšet vzlyky?
Aj k hodům vraha zve si za vrahem,
a slzy, nářky, ran mých pusté křiky –
tyť jako lazar úpí před prahem!
Mne nezná bůh. A přec já opuštěná
a z nesčíslných krvácejíc muk,
do světa volám přenešťastná žena:
„Ach místečko jen, kde spí vraždy luk!“
A jsi-li, duchu, nad nebem či v hloubi,
k němuž nadarmo slzy neřinou:
jen krůpěj nechť se s ranami mně snoubí,
než v zoufalosti smysly pominou!