V svůj palác Odysseus vrátil se,
v svou chatrč zahradník. A přišla noc,
pruh světlý měsíce hrál na vlnách,
jež neztišeny tříštily se v prach
o pusté břehy skalné Ithaky,
když v šeru jako matné bludičky
se pochodní řad začal míhati
a zakuklených postav několik
do lodi, v křivé břehu zátoce
vše začlo snášet hojné zásoby
ku dálné cestě. Brzy Odysseus
od boku spící Penelopy své
se zvednul. Trochu níže naklonil
se k spící ženě. Hlavou táhlo mu,
co všecko přetrpěla ubohá
před lety, on kdy meškal před Trojou
a zbytečně svých dlouhých na cestách,
jak obmysly hned a hned rázností
všech nápadníků léčky strhala,
jsouc věrna jemu, čacké synky dva,
tož Telagona s Telemachem zatím,
vzor matky ve všem, odchovala jemu,
a líto mu jí bylo. Vděčnosti
cit zahrnul mu duši vysoce,
až k zalknutí. Však srdce pěstí smáčk’
a vzpomínal, jak druhdy zrovna tak
od ňader Kalypsó i Kirky kdys
se vykrádal jak zloděj v půlnoci.
Tak vždycky byla touha po cestách,
po dobrodružstvích souší, na moři,
po cizích městech, cizích lidech v něm,
že opustit moh’ lásky plný květ
i přítulného krbu sladký čár,
že ještě stařec, znaven životem,
na nové cesty musil vydat se
ke sloupům Heraklovým, chtěje znát,
jak vztyčeny jsou, kdo vjezd hlídá k nim,
kterou as cestou božský Herakles
až k Hesperidek pronik’ zahradám,
kde Atlas bedry podepírá svět,
kde rozrazil svou hromnou palicí
břeh tvrdých skal, až moře s jásotem.
jak stádo řvoucích přikvapilo lvů,
za jeho stopou poloboha hřmíc.
Tam jeti musí kol ostrova Kirky!
A srdce staré něhy přívalem
se zachvělo mu v bohatýrských ňadrech,
div slzu že v svém oku potlačil.