Tenounkým tělesným stvolem se zemí spojený,
zmámený hvězdnými čarami nebeské noci,
spouštím se na vlny záhrobní černého moře,
sténaje sladko úzkostnou nadějí mroucích,
přijde-li blažené kmitání bílých stínů,
mžikavé pojení s vůlemi veškerenstva,
s jiskrami ducha vědomě jednajícími.
Obzory závratně daleké sladěně hrají
po vzdutých vodách souzvuky zmírněnými,
citová rozchvění jednotek souladně splývají
ve zření věčnosti, v jímání nemožného,
v pojetí bezmezí, ve ztělesnění víry.