Již sami jsou si v náruč klesli oba;
ó, krásná doba,
když jeden s druhým city svoje sdílí
v té šťastné chvíli;
následkem slasti posud nepoznané
jim slza kane,
snad radostí neb touhou věčně novou,
již láskou zovou?
Ach, lásko, tebou nový život dýše,
jejž ze své říše
jim Eros snesl v slunce žárném jasu
pro jejich spásu.
Však nechci hledět závistivým okem
a nechci sokem
ni stát se rušitelem jejich štěstí,
jež račiž kvésti.
Leč pravdu přece vyzraditi musím,
ač za to zkusím –
on „sedmdesát pět“ již téměř roků čítá,
ji „šedesátka“ zase blahosklonně vítá.