Vše kvetlo, vonělo, byl večer teplý, slunný,
když prosila mne – v líc jí neduh vryl své runy –
bych ven ji trochu ved’!
Jak luna patří v les, tak pohlédnula na mě,
jak cos jí odepřít? Já mlčky dal jí rámě
i šeptla: „Naposled!“