Za městem nahrblá chýška se bála,
chudý v ní zahradník, syn jeho Lála;
mládenec nachových tváří,
v oku mu pomněnky září,
veselé písně, bujný smích,
s košíkem květin na hlavě
nabízel hlasně a lákavě
radostné kytičky po trzích,
až jednou na hradě
v královské zahradě
Vělušku uviděl Lála,
jak nehybná, kamenná, krásná stála,
do dálky upiatý hled ztrnulý.
Nevšímal si, jak za květy jeho
zlatníky v košík se hrnuly,
jen krásu viděl zjevu nebeského.
Už nezpíval, nechodil po trzích,
umřela píseň, umřel smích,
od slunka do měsíce v sadu sníval,
na pannu kamennou zanícen se díval
a starý otec doma hlavou kýval.
Věluška kamenná, nehybná stála,
nehledla naň, ni se neusmála,
vzdychal a toužil, rád ji měl Lála.