jejž našla sestra tehdy, dala mi jej
do půle roztržený, jako vztekem
zmačkaný. Pozděj pochopil jsem.
On s rafinovaností, drzým čelem
psal vášnivý list naší druhé matce, –
zel z listu fin de siècle. Nervosita
a podrážděnosť, prospěchářské cíle
zvláštního milovníka této ženy,
jež i jej milovala. Dávno v městě
jej milovati musila... On žvatlal
v něm sladkými a nedbalými slovy
a zapřísahal ji minulou láskou,
jež nezná mezí, obětí ni bázně,
ohledů jakých. „Milovali jsme se,
viď, drahá, v prvním jaru svého mládí?
Do smrti milujem se! Jak to možno
zapřít, má duše? Ne, jen upamatuj
se na tu zimu loňskou! Muž tvůj „dobrý“
až příliš! kterak sedal podrážděný,
zemdlený v loži divadla a mluvil
impertinence. Nemohu ho vidět,
odpusť mi, drahá! Ale tehdy přece,
když předstírala’s nemoc, když jsi tehdy
zůstala v Praze sama u své tety,
my byli jednou sami. Pamatuješ?
Ty ležela jsi celá bílá v krajkách,
v poduškách, černé rozházené vlasy;
já na pelesti postýlky jsem sedal
a hladil tě. A tys tak bledá byla,
tak byla’s krásná, když jsi churavěla,
a léky, jež jsem podával ti, trpké,
s úsměvem brala’s, hlavu pozdvihujíc...
A potom víš, – když tenkrát za večera
my toulali se, jak jsi uprositi
se dala, mou pak celá, celá byla,
tvá duše i tvé tělo! Tehdy plaše
jak letěla jsi po širokých schodech
hôtelu předměstského, obávajíc
se stínů. Pro Bůh, nezapomeň, drahá,
na tuto noc. Ty jsi tak slibovala,
ty jsi tak přísahala, a já věřím,
tys dosud moje! Nech těch tvorů hloupých,
hlupáčků zanech! Nech onoho starce,
tvá bída hůře skončí. V nepohodlí,
v rodinné zmatky kráčíš. Poslyš, vzpomeň
mých polibků a objetí, mé lásky,
zas celá moje buď. Vždyť kruté časy
dolehly na mne, drahá! Pochopíš to,
nebudeš klnout mi? Nebudeš vinit
mne z ničemností, svévolnosti, drahá,
když svěřím se ti? Jenom tenkrát ještě
ti psáti musím. Rozerván jsem, bídný,
mne tíží hříchy jak balvanů trosky
a ony rostou a já – stojím, stojím!
Má láska k tobě neznala však míry!
Já jmění nedbal jsem. Nedbal jsem dneška,
ni zítřka, nedbal světa, jenom tebe
když moh’ jsem milovati! Lichvářští psi
kus po kuse mne roztrhali, – budiž,
mám pocit klidu. Vím, že ukrotím je,
kus masa shnilého až před čenichy
jim hodím, – svoje tělo. Není moci,
jež mrtvolu mou vykoupit by mohla,
ni peněz již, o než bys oloupila
hlupácká svého v prospěch mojí věci
jak jindy před tím. Nechci! Trápí život,
mne mrzí život! Nemá pro mne ceny...
Nač tedy dále jíti, drahá duše,
když není vykoupení? Byl jsem dobrý,
kdys v mládí. Teď již není ideálů.
Teď boha není! Ničeho jíž není,
má schopnosť, energie, ta se zvrhla,
kdes v hospodách změkčile zdržela se,
plačtivě upíjí se... Konec! konec!
Než chceš-li rozloučit se, přijď dnes večer,
přijď jistě ke mně...“ Tenkrát přišla tedy;