Starý vrchní ve Zlejčínském zámku
straší jako minulosti duch,
panství jeho zhouby jeví známku,
umíráček již mu cinká v sluch.
Kde ty časy, ve voze kdy krytém
středem klonících se davů nes’,
všemohoucí, záře blahobytem!
Sedlák sotva čepicí hne dnes,
když svou vrchnost potká v širém poli.
Nevděk ten až v hloubi duše bolí.
Mušketýrův buben robotníky
marně volá panské do práce,
jeho hůl jim nerozdává díky,
vrátnice má smutné vakace.
I s tou bulkou důmyslnou amen!
Justiciár, správce nechce hrát,
když tu starou slávu sžírá plamen,
v rumy klesá právomoc i stát.
A což lesní, vládce myslivosti!
Na toho to trhlo nejvíce,
každý chlap svou puškou do libosti
do panského pálí zajíce.
Svět se boří! Bude-li se dále
bez trestu ten provozovat lup,
bažant, ba i srnčí dá nám vale,
nezbude nám ze zvěře ni chlup.
Tak vše rázem na rub obráceno.
Poddaný se pánem cítí teď,
horečkou vše zdá se uchváceno,
po věky co stálo, pokáceno,
brzo poslední též padne zeď.