on ví, – chtějí, abych konal zase
službu vteřinové ručky. – Běhat,
běhat bez odechu. – Do úpadu. –
Herbert Liska s Jamesem Kvocnou jsou tu –
oba živi – dívají se na něj –
usmívají se těm svodům hodin –
ne, ne, pryč! A velitelsky rukou
ke dveřím jim ukazuje. Zmizli.
Tichá melodie šumí nyní
odkuds do ložnice. Někdo zpívá
přitlumeně roztouženým hlasem:
Já miloval vás. Lásky té v mé duši
chví doposud se tetelivý kmit –
však to ať z poklidu vás nevyruší,
já nechtěl bych vás ničím zarmoutit –
sám on zpívá – radostně a teskně. –
Hle, tu dívka – červen s oné skály –
stojí u něho a teplou ručkou
hladí vřelé čelo mu a tiskne
do vlasů mu dlouhé políbení.
Voní douškou, ano, tak ji zvali,
květinku tu milou drobnokvětou
jako děti... douškou mateří, hle,
dívka – červen – celá takto voní,
vlasy, tváře, rty i políbení. –
Ještě líbej, ještě, líbej stále –
náhle přikryla mu ručkou oči. –