Byl bohat Simeon jak druhdy Booz,
a starší muž byl tváří vrásčitých
a vousu bílého jak vodopád.
Leč růže lásky stejně rozmarná
jak paní její, věčná Ašera,
si leckdy ledovce skráň vyvolí,
kam zapustí svůj nesmrtelný květ.
Tak Simeon. Ač stál již na prahu,
kde člověk stává dle slov žalmisty,
vzplál láskou k chudé dívce Deboře
a pravil k ní: „Co mám, rád tobě dám,
svá pole, louky, sady, pastviny,
dům s plochou střechou, kde lze v měsíčných
se dívat tichých nocích ku hvězdám,
a srdce své, zkad vždycky lze ti pít
klid, úkoj tuch a sladkou blaženost.
Chceš mojí být a provždy ženou mou?
Jsem starý, vím, a ty jsi mladičká,
však směle vyslov svoje podmínky
a uzříš, ve mně že se nezklameš.“