Ah, ty zraky už se nesklopily,
jenom ještě jízlivější byly.
A kdos mluví – za druhé se skrývá – :
„Svobodno nám bylo od jakživa
na těch lukách pásat, jezdit tudy,
do lesa směl vždycky člověk chudý.“ –
A hlas jiný syčí z úkrytu:
„Cizozemci druhdy vládli tu,
velká šlechta, páni opravdoví,
přec nedali křivdit chuďasovi, –
až teď náhle tento zákaz nový – “
„O právo se jedná, ne o mezník jen,
o kus roští, o tu nůšku trávy – “
Zavěta se ozval popuzen. –
„Tak se to má vždycky s těmi právy!“
odpovídá z hloučku trpký hlas.
„Právo zachráněno! ale zas
chuďasovi urván kousek chleba,
právo žije, – chudý scípni třeba!“ –
Mladík zblednuv řekl: „Konec sporu!
mně dnes nijak není do hovoru.
Bude, jak jsem řekl. Nerad bych
užil tady výstrah přísnějších!“