To se událo v neděli.
Vždy neděle světím – abyste věděli –
tu neseju, nežnu, nemlátím.
Nač mám kdy týden, za den neschvátím.
A chodím též do kostela,
mluvte tak či onak tvoje ústa smělá.
Byl jsem tam i na ranní dnes
a rozumím, proč vynechal kázání náš kněz:
hlas se mu lámal, oči do slz tály,
a prsty po deskách knihy mu třaslavě hrály,
když počal čísti Písmo zrak jeho mhlivý:
„Bratři, nebuďte zlých věcí žádostivi.“
Pak četl evangelium
a přemáhavě klid velel svým chvějícím rtům:
„Pán Ježíš vida město, plakal nad ním.“
Co to? Mžikám očima, pevný si pohled snadním;
ale ta vzlykne, ten vzdychne, já hledám šátek,
až pojednou, povídám, jak o velký pátek
snad oltáře světla uhasínají,
co těžké vzdechy kostelem vlají?
Šum. Omdlela žena. Kdos v kropence šátek máčí.
Kněz dočetl, políbil knihu. My v tichém pláči.