na mojí levici. A jak jdem po městě,
stín bledne střízlivě, prach leží na cestě,
u domů stojí klid. I zítra bude stát
u prahu každého ten klidně bledý chlad.
A než se rozejdem před jedním domem šerým
v té bledé ulici, zaváté prachem šedým,
ty zase promluvíš – však vyprahle teď zní
tvůj pathos posměšný a smutně nervosní,
když ruku tiskneš mi a voláš: „Já se ptám,
Boha či osudu, zda lépe bude nám,
až kdysi po letech tu, stařeny dvě stanem,
nad silou zavátou, nad snů svých Herkulanem?“