Ó záviď, světe, Čechům selské roby!
Ti víc než panstvo, víc než králové
nám uštědřili z mozolitých dlaní,
ba z krve své: ne rodokmen jen hluchý,
však v synech svých nám dali veleduchy!
A když pak svitla vlasti záře ranní,
když volnosť dýchla zvěsti májové
a rolník, dřív tak pokořen a skroven,
vstal vedle knížat, zákonně jim roven, –
vsel ze své sklizně na svém poli prostém
nám tolik síly, tolik vytrvání,
že jak to žitné pole k slunci rostem
a nevyhynem, dokud on nás chrání.
Bylť rolník prvý kníže náš v čas bájí,
a znova jakož prvý kníže náš
dnes opět rolník svátosť češství hájí,
on naší cti jest nejmužnější stráž.
Tož zdráv buď statný lidu kmen,
jenž vlasť nám znovuzrodil,
a pozdraven ten zlatý den,
jenž lid nám osvobodil!