I maminčina hlava sivá
k radosti všech jen mlčky kývá,
pokorně čeká – čeká dál. –
Až přišel večer – u stolů
v blikavém lampy plápolu
ztajeným dechem po vsích kdy četli,
jak do matičky, do svobodné Prahy,
jonáků našich první zástup drahý
vítězným krokem vtáh –
tu v chalupě se jedné dvéře porozletly
a přes ten nízký práh
v baretě modrém junák opravdový
na šíji letí matky vdovy.
„Mamičko!“ – „Václave!“ – Objetí dlouhé.
Hluboký pohled do očí.
Ano, to není mámení pouhé!
Až se jí hlava zatočí.
Večerem vlahým zní Anděl Páně.
„Teď budeš s námi?“ – „„Za krátko.““
„Ale teď pojďme k Marii Panně!“
„„Mamičko, kde má děťátko?““ – –