Pak cos koktám o nákladných
zdobách v její zahradě;
dívka na mé na rozpaky
hledí úsměvnými zraky –
a již chápu, v jaká místa
prch’ mi šotek dozajista:
že se ukryl v hebkou řasu,
do těch oček slunojasu,
do granátového květu
těchto drobných, smavých retů,
o dolíčků lící vnadných
a v ten důlek na bradě.