V místě, na klíně kde houpával se matce
a jež přirostlo mu k srdci asi tak,
jako kterékoli místo na Kamčatce,
z dlouhé chvíle jinoch obrátil svůj zrak
k besedě, jež ve svém polosnění tklivém
do dnešního dne tam zbyla jako divem.
Co tu potravy má vášeň jeho žhavá,
co tu záslužné ho práce očekává!
Nejdřív postará se, s besedních by stěn
ztratili se záhy rozliční ti „svatí“,
které Čecháček v své naivnosti jen
svými křisiteli může nazývati.
To-li pravda, jak by starci šedobradí
ve školách svým žákům namluvili rádi,
že ti mužové lid český svými spisy
ze hlubokých mrákot probudili kdysi,
za to nezaslouží věru oslavy;
nač jen probouzeti na čas k živoření,
života co dávno zhola schopno není,
bez krve co již a skoro bez hlavy?!
Osud hrstky lidu, v zpupnosti jenž slepé
mezi národy rád jméno svoje píše,
zpečetěn je dávno, a čím splyne spíše
s mořem německým, tím pro něj bude lépe. –
Také vymýtiti časopisy musí,
které hlupákům, jichž stále ještě dost,
o „vlasti“ jen stále mluví, až se hnusí,
kterak slavná je prý její minulost,
o „svatých“ jim právech namlouvají bájí,
která nad samu prý věčnost potrvají.