Ale že řeč má ráda vláhu,
k svatební šlo se večeři.
Ta byla ve velké světnici v patře,
zvlášť pro to upravené již.
Matička chtěla se vyznamenat
ctihodnou kuchyní podřipskou,
jaká sic nebývá o každém svátku,
ale přec jednou v životě.
„Musíme se, víš, před nevěstou
jak jenom možná ukázat!
U nich prý umějí v tom chodit.
Mnohem prý lépe nežli my,“
za připrav velikých a shonu,
podotkla k Martě dcerušce.
I byla hostina velice slavná,
i byla hostina pod Řipem,
hostina selská do široka,
ale co mísa – vybranost,
nemusel by se kníže stydět,
ni paní kněžna ostýchat:
nosili tlučenou polévku skvostnou,
nosili k ní hned malaga;
nosili candáta, nosili srnčí,
nosili k srnčímu brusinky;
nosili krocana, perličky kypré,
nosili slavné k nim kompoty;
nosili jemné, slaďoučké dorty,
nosili staré mělnické;
nosili ananas, zlaté plástky,
nosili mokka nejlepší –
já to jen zhruba v paměti chovám,
víc jsem se přec tam bavit chtěl,
měl jsem tam sousedky veselé, milé,
ty se mi napovídaly,
aniž však odkládaly stranou
vybranost zemanského menu.