A tam doma v dálce za horami
v bílém domě, odkud zmizel pán,
Závěta kmet chodí ustarán.
Ruce spíná. Chorá myšlenkami
šedivá se hlava naklání,
sotva zoufalství se ubrání.
Tolik práce, kam jen oko hledne,
starosti se hromadí den ze dne.
A syn odejde mu, – on tu sám
vydán v šanc těm denním trampotám.
Sto jich čeká, sotva znikl jedné!
Celý dům je jako v zakletí
a on – stařec – žalnou obětí.
Nevystačí nijak chabé síly,
sám to cítil nejlíp každou chvíli,
bez moci sláb proti všem tu je,
všechno příčí se a vzdoruje.
Zápas věčný celého jej schvátil.
Ó, kéž jenom už by syn se vrátil!
V jednom kole za dnem prchá den,
stařík čeká prací umořen,
očím vyhybá se v noci sen.
Nedočká se! – Hoch jen listy píše,
a z nich každý tesknou touhou dýše,
zdá se, rád by v domov letěl zpět,
ale spoutal jej tam cizí svět.
Stýská se mu po polích a práci,
na cestu se chystá ve chvatu,
hodinu již určil k návratu, –
ale den se opět za dnem ztrácí,
a sám, stále sám tu stařík byl,
v klopotech jen maře zbytek sil.
Modlil se. – Žně právě nastávaly,
práce jako lavina se valí.
Dávno už i z temna žaláře
vrátili se rváči uvěznění.
Divé kletby mistra kováře
jak modlitby zněly každodenní.
Kladivo je v koutě, výheň tmavá,
mistr pije, zpívá: „Práci čest!“
Bělmo očí svítí do krvava,
hrozí k zámku zaťav hrubou pěst.
Ale potom nachýlí se hlava,
vztek roztaje v jakýs měkký žal, –
posléz mistr vždy se rozplakal.