Však to není koudel od konopí,
ale Veronika chrastím topí.
Ji pak obsypaly drobné děti,
musila jim zase vyprávěti
o té bílé bábě od severu,
na horách co v kožíšku si sedí,
do rukou si dýchá; – v podvečeru
je ji vidět, když tam děti hledí.
Bába ta má v moci krásnou pannu.
I šel králevič se zlatým vlasem
hledat nevěstu si v cizí stranu;
našel lilii tu s lidským hlasem.
Tato k němu žalně promluvila:
„Dobrý poutníčku! Jsem sličná panna,
kouzlem báby věčně upoutaná, –
královská jsem někdy dcera byla,
v bílý květ mé zakleto je tělo.
Dám se tobě, kdyby se ti chtělo
k vůli bábě udělat tři práce.“
On se rozhod’ a byl hotov krátce.
Horu sklenou rozbil, draky pobil,
bábě kožich na zeleno ušil,
živé ptáky potom takto zrobil:
uříz’ proutky, na jich kůru bušil,
do špičky je sřízl na zobáčky,
na jižní je vítr teplý hodil,
který foukal v ně; tak piští ptáčky,
a tak pannu krásnou vysvobodil.