V Síči panoval už čilý život,
zpěvy bouřné vzduchem otřásaly,
třeskot zbraně rozléhal se v dáli.
Již jsme měli vyjet – ataman však kázal,
aby něco mužů doma zbylo,
kteří hájili by rodnou zemi.
Nikdo zůstat nechtěl; já se nabíd’,
neboť v mysli již jsem uvažoval,
ode přátel domů že já prchnu.
Bratr na mne hledl vyčítavě,
já však úsměšně mu hleděl v oči
jako zmije lstivá, jedovatá. –