jak bližší dneska zvěři, stromům, zemi
i svými kořeny i svými perutěmi
ke svému původu se vrací
oddaně, toužně zpět;
jak chladný rozum v horký cit,
souzení chod v obrazů let,
rozvážná vůle v pudu vznět
se snaží vzplát a rozpustit –
jak v jeho hrudi myšlenky a na rtech slova
hned v pláč a smích,
hned v obraz, v rytmus, v zpěv: v řeč srdce básníkova
se zvedají a nítí,
a v dálky svítí;
vznět v údech v křídel duchových
jak v strašně slastné rozpětí,
dech ve vzdech, dotyk v objetí,
jak ve zmateném opojení
myšlení práce ve hru snění,
zrak v smysl těla, oko v ret
a pohled v pocel, v políbení
se tyčí, dychtí rozpučet...