Jeho Milost Filip Čtvrtý
– o něm nedím ani hles! –
odměnil tvé malby, črty.
Don Diego Velasquez
dvůr maluje, koně, chrty,
pídimužů, bláznů směs!
Pablillos tu od plic duje,
honosně se naparuje
jako řečník před bab soudem;
rád, že svět mu potleskuje,
mne jen malým zove bloudem.
Pídimuž don Juan v krajkách
zhrdá mnou. Též Esop v bajkách
hledá vtip, mne čelo v pot,
já jsem mu jeho kratiknot
jeho světla zhaslé svíce.
Hádáme se, hašteříce,
sousedé jak novotní,
ten je méně, ten je více –
různé snopy v oplotni!
Proč jim tedy neuteku?
Co se pouty smíchu vleku,
že se listy foliantů
hrabu jako knihomol,
ač jsem tvor jen trpasličí
– od úleku, od úřeku! –
který moudrou vrásku líčí
na čele a ducha bol –
hlava balvan, loutka dřík,
hlava meloun po gigantu,
tílko mandragory stvol.
Tlumím vzlyk a počnu křik – –
„El Primo, však mandragora!“
pochvalné mě štipky nuzí,
a přec Maurům v Andalusí
sluje lampou skřítků ona:
že prý stonkem svítí v noci,
bláznovství je k odpomoci.
Leč kde já? Mám práznou hrst –
k ochraně jest bezúčelná!
S obry mám jen úbolky!
Pozdvihni jen hbitě prst –
moje hlava vodnatelná
trhne sebou nevolky
a přec nepohnutě sednu,
čekám ránu, ještě jednu
– za zlý vtip, nač okolky? –
ač tvá ruka umně dělná
na plátno mě čarujíc,
ani štětce dotekem
postavě mé neublíží.
Díky tobě, sennor, dík!
Pod kloboukem k levé straně,
nad knihami k velkých haně,
jimž je kniha hloupé nic,
oděn pěkným oblekem
na diváka klidně vzhlíží
El Primo, dvoru trpaslík!