„Ejhle,“ povstal pan Palanda,
„milí páni, to je švanda;
nic vám nechci říci, nežli
že nemáme v kase ani grešli.
Odkud by se také vzala,
kdyby nám Matice peníze nedala;
z Musejníka vidět, jak má hodné dítky,
vzadu se tam hemží pětky a desítky.
A my, Sbor matiční, musíme se radit,
kterak se nejlehčej těchto peněz zbavit;
tisknem botaniky, vydáváme „Hlasy“
na ty zatracené uherské mamlasy;
jenže oni nechtí od svého ustoupit,
šelmy zatvrzelé, ani „Hlasy“ koupit.
Seslánť na Matici ještě křížek jiný,
dopustil na ni Bůh dva nezdárné syny;
jeden to je Franta, druhý Váceslavič,
vzal bych na ně s chutí rákosku nebo bič,
vyprášil bych oboum dobře nohavici,
aby nečinili zármutek Matici,
vložil na zadnici klasické pardusy,
by jim vyšly z hlavy „ou“, „v“, myší trusy.
Pro spisy svých věrných dítek za odměny
vypisujem pořád dukátové ceny,
sto i padesát připovídáme,
ať jen píší – však jim čerta dáme.
Aby také Matice, jakožto stará paní,
pokojný měla život, zvláště dobré spaní,
dali jsme jí, jakož opatrnost káže,
Václava Tomka za sekretáře,
jenž má její hospodářství řídit,
by ji nemoh Haase při papíru šidit.“