A byť soused onen v první době,
Vytržen byv ze sna, zamrzel se v sobě,
I řek’ nevlídnými slovy
Prosícímu sousedovi:
„Nečiniž mi také nevole té noci!
Dvéře zavřeny jsou, a svých dětí
Nesmím, nechci ze sna buráceti;
Nemohu vstáť – tobě přispět ku pomoci.“
Byť by takto soused mluvil k sousedovi,
Odbyti jej chtěje nevlídnými slovy,
Zůstane-li prositel, na dvéře tluka,
Prositi-li neustane:
Oč, že soused posléz předce vstane,
Dveře otevře, a štědrá podá ruka,
Čehož prosícímu třeba:
Tři bochánky chleba. –
Podá mu je, možná, ne že přítelem se cítí,
Ale že již chce se nezbedného prositele zbýti.