Tam pod horami v stínu stromů zelených,
tam chtěl bych spočinout
a skřivanu, jenž letí z lučin zrosených,
by pěl mi, pokynout
a píti vzduch, jenž dýše travin svěžestí
a v klidu snít, jen snít,
i neodcházet dál, než k járku v rozcestí – –
Tak sám tu žít:
ach, dosti toho bude srdci ku štěstí –
co zbývá víc už chtít?