Zazněly číše, tanec zavířil,
hlas mužů bouřný v žen se mísil smích,
Augustin mlčel, zíral upřeně
na konec stolu: v hustém závoji
seděla žena vážně, bez hnutí,
z černavých květů s věncem na hlavě
jak sochy němá, zahalená tvář;
ni krmě kolující, poháru
se netkla rtem, ni hlasem jediným
v proud nevmísila hlučné zábavy.
Tu Augustina divný pocit jal
a hrdlo úžil tuchou neznámou,
krev srdcem hnal do tepen vířivě
v hlubině duše tajně šeptaje:
„Tak pravda stajena as člověku.
Však znát ji musím!“ pravil Augustin,
k postavě němé kvapně pokročil
a zvednul závoj – – Skleným pohledem