Pan Půta pousmál se pode kníry
a za rychtářem spěchal, za radou.
Hle, máry černé, kolem svíce z loje,
na marách zvířecí, aj divný trup;
pan Půta stoupá k marám blíže
a zrakem bystrým pátrá po tazích.
V tom zakřiví se zrzavá mu brva
a hromu rachot od úst zaznívá:
„Pryč, chaso blbá! Mého opičáka,
mé rodiny a lásky náhradu,
jste za ďábla mi utýrali k smrti?!“
A trpký úsměv kolem úst se klade,
pan Půta v kníry polohlasně hučí:
„Aj nemoh’ uhájiť jsem opičáka,
to raděj zkusím, jak se žena hlídá,
a ožením se v příští masopust.“
Komonstvo nedbalé vypráskal z hradu
a novou daň uvalil na sedláky,
jimž za oběť pad’ ďábel – opičák.