Ve hloubi zahrad zarostlý byl kout,
kam nikdo z domu Flora nechodil,
věž stará z mramoru se drolila
tam pomalu, a byla pokryta
od římsy k římse hnízdy ptačími,
a říkalo se, maurská princezna
že někdy vystavila ji, svou vlasť
když byla opustila s křesťanem,
jenž, nevěren, ji pozděj opustil.
Před věky prý to bylo, zmírala
v té věži žalem lásky pomalu,
do posledka prý pevně doufajíc,
že milenec se vrátí přece k ní.
Řeč ptáků znala prý a sýlala
je v širý svět, by zpráv jí přinesli,
kde ten, jejž věrně milovala, dlel.
A ptáci, kteří dnes tam hnízdili,
to byli oněch dávných potomci,
a vzdechy lásky maurské princezny
se byly věky na ně dědily,
a šveholili je po dlouhý den
teď na keřích, kde růže bujely,
neb u fontánu drolícího se
též jako věž, jenž studní bolu slul,
tož proto, že své slzy princezna
do jeho vod byla vždy ronila.