Šťávu mocnou dobyl sobě Jan,
Jemu odlesk světla světel dán;
Jáť jen tovaryšem jeho sluji,
Ku práci mu lampou posvěcuji.
To však věz, že plamen lampy sám
Vlastní rukou někdy rozžehám,
A tak znaje původ této záře,
Veselím jí dobrých přátel tváře.
Pročež tobě z pouhé vroucí lásky
Udělím jakési světla částky:
Živel, jehož nelze vyřknout ceny,
Jesti zdrojem, v němž se život rodí,
Kterým pokropen byv usmrcený
Králomoc, sám poznovu se plodí;
Živel ten jest oblak přežádoucí,
Z jehož lůna mléko světa řine,
Krev to zlatobleskná, přehoroucí,
Jenžto země žilami se vine;
Eva, pramáti ta lidských slastí,
Krásná Venuše, v jejížto chrám
Národové spějí obět klásti;
Jest to krásná duha v jasném letu
Nade bránou slávy se klenoucí;
Jádro života a símě světů –
Onen duch to nad vodou planoucí,
Kdyžto země ještě pustá byla,
Tma se nad propastí rozložila!