Chlapče, dosti! Kdož ti bystrost dal,
Bysi do osudu žití mého
Takovouto mocí nahlídal?
Slova tvá jsouť slova dospělého!
Aneb Víte – Víte – ejhle, pohled tvůj
Vezdy mocněji mým srdcem hýbá,
V tobě se mi skvělý anjel skrývá,
Jenž se mi nad hrobem objevil –
Tak se do duše hlas jeho lil – –
A přec nikoli, neb děva líbá
která v podobě se anjela
Nade hrobem onde zaskvěla,
Jejíž obraz posud srdcem hýbá,
Byla panna zrůstu vznešeného;
Tys pak pachole jen pouhé!
A však hlas a tyto něžné tahy
Zpomínají na obraz mi blahý,
Jenž jak věnec v lesku liliovém,
V němž se poupě růžové usmívá,
Vznáší se nad žití mého rovem –
Proč se, Víte, ruka tvá zachvívá,
Proč tvé oko slzičku vylívá?