Zas páni hosté přišli na večeři,
však méně hluku nadělali dnes.
Já viděla, jak vespolek se měří
žárlivým okem. Mlčky žízeň hasí
a padne-li tu přece slovo kdes,
to dojista se mluví o počasí. –
Jak skřipec měl by každý na jazyku! –
Ty jejich tváře, vážné proti zvyku
k bujnému smíchu mocí nutí mne.
Hovořím sama, kruté páchám vtipy
a mnohdy moje slovo upřímné
se dotkne jich, že uši maně schlípí
a sklopí zrak. – Jsem věru rozpustilá,
jak z ústavu bych děckem ještě byla
a přece, – bože! – mezi vlky tu
jsem beránkem, jenž na záhubu čeká. –
Ó, jejich spár mne věru nepoleká, –
vždyť ve svém srdci chovám v úkrytu
talisman lásky! – Bujně dovádím
a milý otec marně okem svým
mne napomíná, abych byla zticha. –
Jak baví mne, když z hloubi duše vzdýchá
pan purkmistr a zraky zvedá k nebi. –
Hle, lékárník jak bílé zuby šklebí,
toť věru jeho chlouba veliká! – –
Když advokát je v prostřed velké řeči,
jen hlédnu naň a hned se zajíká
a stáhne ret, jak chycen byl by křečí. –