Toť loď – jak obři by ji zkuli!
Je krev a ocel, plamen, blesk –
div jednou, zázrak druhou půlí
a s paluby zní zbraní třesk –
papoušci sedí v rahnech na ní,
jak velké květy v záři ranní –
koberce brázdí vlnek lem
veselých třásní poskokem...
Teď přirazila – náhle sice,
však s opatrnou něžností –
pak od schodů se vyprostí
a odlétá jak vlaštovice...
Bouř hlasů, zdá se, nese ji:
„Buď zdráv, kdo zrozen v Doklei!“