Na Vítkově mračno. Vojska dvoje
jako vlna vlnu šlehá, drtí;
řadou blesků nepřátelské voje,
ale Češi rozlícenou smrtí.
Jako hroudy cizáci se válí
pod kovaným cepem domorodce;
ze sterých úst hřmí to: „My jsme skály,
o něž rozdrtí se vrahů bodce!“
Zdá se mi, že vidím vůdce Jana
a že slyším Prahy hosiana...
Tváře Zikmundova děsno bledá!
Na rtu krev a kolem: „Běda, běda!“ –
Zdá se mi, že vidím v dáli tmící
vojsko Zikmundovo prchající;
zdá se mi, že slyším Prahou jásot,
číší zvuk a švárný mečů třasot,
vřesky polnic, hlahol českých pánů,
přísahu a píseň z bílých stanů:
Kdo jste boží bojovníci...