Tak už se přehnalo první mladé třeštění,
přelétlo spěšně, jak by si výskalo,
lampióny a prapory vlající
do temné noci vtiskalo;
lampy se vzdalují řadami stromů,
smějí se dívčí hlasy,
píseň o kalině dozněla strží, –
v polosvitu zeleně vše zašlo.
A zas cizí krajiny, moře a města
jako film ubíhají a zase kraj rodný;
jeho duše se vrací,
opakuje se, ale zmocněnější
jak život sám, od květu v plod kdy zraje.