Ač hovor nenucený plynul na vše strany,
pan president se těžce škaredil a mračil
a mlčel tvrdošijně jako zařezaný,
však pojednou se úsměv na tenké rty vtlačil,
a na tváři se spokojený záblesk zračil –
řeč byla o pytlácích, o pychu a škodě,
tu mrskl sebou jako kapr v čisté vodě
a po svém způsobu se vpletl do hovoru:
„Snad kdybych hledal širém světa po oboru
– dí důrazně a úkosem rytíře hledá,
jenž ihned mísu na stůl klade a si sedá,
neb tuší již, kam presidentova řeč míří –
víc pytláků, než zde na Vonoklanském statku
bych nenalezl nikde, zde jsou na pohmátku,
ba na jednoho srnce pytláci jsou čtyři.
Kde není příčin, ani zlo se nerozšíří,
jen kde se zahnízdilo nakažlivé sémě,
rozežíravá plíseň pozvedá své témě.
Jak možno, podiviti se pytlákům v lese,
když smělá neoprávněnost se výše nese –
ký div, že kde kdo po zajíci drze střelí,
když každý krejčí vniká v paragrafů taje,
když každý švec na advokáta sobě hraje,
na vzor se vymlouvaje vznešený a stkvělý!
Kde plnou volnost mají pokoutníci smělí,
proč neměl by i pytlák vlastniti si právo
a pomysliti si: Co jednomu je zdrávo,
nám ostatním se také nesmí zapovídat?
Zle potom revírníkům panské lesy hlídat!
Rád advokáty nemám, proč bych se s tím tajil,
mám po krk řečí, jež se hrnou jako splavy,
však vždycky jsem jich od neoprávněnců hájil –
jen z hotovosti rodí se všech stavů zdraví,
kdo nedoděláni jsou, teprv jsou ti praví!“