Jakby si stiskli Západ kdys a Východ
svou pravici v nás ku věčnému spolku,
a nechali v nás kus svých sympathií
a nechali v nás něco ze svých povah –
my lehkovznětní rychle zaplaneme
pro mnohou, třeba illusorní krásu,
pro mnohé, třeba vybájené dobro,
pro mnohé, právě narozené cíle
(v jichž hledání jsme praví Kolumbové),
pro řadu velikých a smělých reform,
v něž chceme obléct’ celou polokouli –
však rázem klesne odkuds ruská mlha,
a zapadáme v tupou resignaci
a nemáme než trpkou svoji dumu
a žalné stesky, elegické tváře...