A nyní, po tom dlouhém čase,
po řadě ztracených těch let
neznámá jedna hlásila se
o zbylý mého srdce vznět...
Já nevěděl, kdo ona byla.
Já jeden znal jsem dívčí zjev,
jenž usmál se, mne zahleděv –
leč nijak víc mě nevábila
ta blondýna, jež zlaté vlasy
si splétala ve dlouhé copy,
leč běda, barvila je asi
a dopoledne na Příkopy
chodila s matkou v neděli,
kde vlídně děkovala pánům,
již často za ní hleděli,
než na mši zašla k Františkánům.
Já potkával ji; oči naše
se časem v divný pohled střetly,
a v jejích rtech i očích světlý
se úsměv někdy zjevil plaše.
Snad ona to – já v duchu hádal,
a Bůh ví proč, v mé srdce pocit
se lásky k ní tu náhle vkrádal,
a na mžik bylo mi, že procit’
jsem ze snů, v nichž jsem léta žil
jak polomrtvý, a že náhle
v mé nitro znavené a zpráhlé
kdos paprsk jara vytoužil.