Co v spolku vřavém při pěnění vína,
Co druha líbať v divém zachvácení,
Když přes den přízeň jeho v zášť se mění,
Jak mile vína rozšumí se pína?
Jak zpěvy laditi ve vírném kruhu,
A ulehčiti srdce utisnění,
Když pomluvačně šeplá druh ke druhu,
A hyzdí ousměškem své tváře tahy,
Na níž zřel’s právě vzájmu milou duhu?...
Že nenítí mne milky obraz drahý?
Mé srdce jednou jenom milovalo,
Vzpomínkou svatou lásky zachovalo,
Pak jako lotos zavřelo se záhy,
Jen noci žalův naprosto se vzdalo.