Jak strom, jejž divá bouře zachvátí,
tak padla Šárka na tvář do prachu.
A Ctirad stojí tiše; bílý dvůr
a tmavé lesy, pole zelená,
síň z dubu, ozdobená řezbami
a začazený krb, kde Praboha
a Báby zlaté modly velebné
se na posvátném místě šerem skví –
to vše, vše mihlo se mu před zrakem,
a na prahu, pod kterým skřítkové
a duše milých předků klidně dlí,
tam zdálo se, že sedí postava,
tak vysoká, tak bílá, luzná tak,
jak Šárka s blankytnýma očima,
a kolem ní lítaly vlaštovky
a švitořily snivě v soumraku...