V komnatě pak nejkrásnější,
kterou v paláci svém měl bych
připravenu, abych vítal
ve zdech jejích, vykládaných
ryzích citů svojich zlatem,
duše svojí princeznu,
stál by prestol mojí pýchy,
s něhož bych se oknem díval,
aniž hnul bych brvou oka,
i když barbarů zlých horda
(řada denních strastí žití)
vtrhla by v mé království,
by zahradu vyplenila,
pošlapala její květy,
počala rozbíjet palác
kamením svých tvrdých slov...