Dnes marně jsem ji čekal u večeře.
Prý churava. Tak s přítelem jsme sami.
On čte, já hledím na zamčené dvéře...
Leč nyní mrštil přítel novinami
a povídá mi: „Čet jsi? Zas dvě obce
jsme ztratili tam někde na pomezí,
ó, čerti vědí, co to v nás jen vězí,
poslední leta jde to s námi s kopce.
Jsme samá fráze. Nevíme, co chtít.
Hrozíme doma: Však se koukne vláda...
A ustupujem zatím, sehnem záda,
a nejhůř: k všemu lhostejný už lid.
Druh druha škrtí. Všude sobství zlořád.
Kasička všude vstříc ti zachrastí,
sbíráme na vše, vybíráme pořád,
a všecko mizí jako v propasti.
Pár komínů jen z národních těch daní,
pár továren jen zdravých na rozhraní,
a budeme mít školy hned, jichž těžce
teď dobýváme grošem svého měšce –
nu, nemám pravdu? Řekni!“ Přítel plane.
Souhlasím, ale nevím dobře, s čím.
Na dvéře pnu jen oči zadumané.
Ó, kdyby vešla lehkým krokem svým!
Nadarmo toužím. Nepřišla. Ach, škoda.
Stesk tajný přec as v srdci jejím hlodá.