Byl parný den, žár dýchal polední,
já v poli bloudě své jsem koval plány.
Vše vonělo a dýchalo tu krásně,
ten hájek, pole květy posetá,
mi šuměly své čaruplné básně,
jež věčně velký vysnil poeta.
Jda luhem letním, vonným, zmamujícím
tu radost svou jsem předl jedině,
jak v podvečerní sladké hodině
své rety přimknu ke tvým drahým lícím,
jak po té dlouhé době odloučení
tě ke své hrudi stisknu divoce,
a ze tvých oček jasná hvězda denní,
že zasvítí mi opět po roce.