Znal jsem spíš tedy zadní fronton váš,
já věděl však, ó děvy odkvetlé,
že nedáno vám vítěziti krásou...
A za vás, bídník, jsem se stydíval,
jak za příbuzné, venkovánky skromné,
se stydí zpychlý z města panáček.
Ó Vranko, Hnědko, staří přátelé!
I mne vzal život do železných rukou
a vyhnal ze mne (čistě! beze zbytku!)
kde jakou stopu domýšlivosti.
A kdyby dobré nebe dopřálo
mi zahlédnout vás někde na věčnosti,
ne s hřivou bujnou, s boky plnými,
ne na rajských už nivách vypasené,
ne, ale takové, jak znal jsem vás
v tom slzavém a milém údolí,
Vrančičko, tebe, přešedlou už celou,
i tebe, Hnědko, krásku jednookou –:
před nejvznešenějšími nebešťany
rád bych vám s láskou padl kolem krku.